# Cántichs/Passió de Nostre Senyor Jesucrist

Jesucrist, la Passió vostra
ajudáumela á cantar; mes morint per culpa nostra
¿qué faré sinó plorar? Si plorant pujo al Calvari,
Vos al cel me pujaréu,
puix la escala per pujarhi
es l' escala de la Creu.
Cristians, per darnos vida
vol morir lo Salvador,
dantse á tots per despedida:
¡dols senyal de son amor!
Sos deixebles son á taula
fent ab Ell l' últim sopar, quan los pasma sa paraula
de que 'ls vulla 'ls peus rentar.
Pere diu, tot fentse enrere: —Vos á mi no 'm rentaréu. —Si Jo 'ls peus no 't rento, Pere, no entrarás al regne mèu. —Donchs rentáumels, responía, peus y mans, ánima y tot; quan per Vos rentat jo sia, res del mon tacarme pot.—
Ab ses llágrimes los renta, cada peu un bes ó dos; los aixuga, y quan s' assenta tè 'l parlar mes amorós: —Jo sò Mestre de vosaltres; mes ¿sabeu per qué us rentí? perque ameu los uns als altres com jo á tots vos estimí.—
Beneheix lo pa:—Preneune, que es mon cos sagramentat. Beneheix lo vi:—Bebeune, que es la sanch de eix cos sagrat. Lo meu cor á tots convida: qui ab fervor combregará, si es mort, cobrará vida; si es viu, no morirá.
Mes, combrega entre nosaltres qui vol ferme traició;— y mirantse 'ls uns als altres tots li diuen:—¿Seré jo?
—Es aquell que 'l bocì 'm prenga, puix ab ell menjo en un plat; ¡ay de qui traidor me venga! ¡tant debó que no fos nat!—
Ja ab sa dolsa companyía Jesucrist s' en baixa al Hort, hont los diu en sa agonía que está trist fins á la mort: —Orem tots, que al veure 'm pendre mon ramat s' escampará; y si es prop qui m' ha de vendre, no es pas lluny qui 'm negará.—
S' agenolla y mentres ora reb lo cálzer de dolor; primer glop que n' assabora; no pot mes lo Redemtor. —De mon llavi apartat sia, Pare, eix cálzer de pecat, mes no 's fassa, no, la mia, sinó vostra voluntat.—
Jesucrist ja es á la vora de la mar de la passió, ja de l' ona que 'l devora sent la furia y l' amargó. Veu dels mals la pertinacia, veu dels bons la ingratitut; de tants homes la desgracia que per sempre s' han perdut.
Claus, martell, assots y espines tots plegats al cor los sent; suor d' aygua y sanch divines per la terra va corrent. Los sèus dormen y 'ls desperta: — Aixecauvos, ve 'l traidor; ¿no estaréu una hora alerta per vosaltres, ab qui mor?—   Com un llamp á tots consterna de cadenes drinch confús, y ja veuen la llanterna dels que cercan á Jesús. Lo traidor Judas que 'ls mena, los ha dit entrant al hort: — Tingau á punt la cadena, y á qui bese lligau fort.—   Jesús diu:— ¿A quí cercau? — A Jesús de Nazaret. — ¡Donchs, jo sò! — y la turba cau vora 'ls peus del que escomet. Dues voltes los aterra, dues voltes que ha parlat, quan:— Alsauvos, diu, de terra; hora es ja de ser lligat.—
Arribant Judas lo besa: — Amich mèu, ¿qué vens á fer? d' un bes fals ab la finesa ¿tu me entregas presoner?—
A Sant Pere que fería: —Enveyna 'l coltell, ha dit; qui de coltell feriría, de coltell será ferit.
Mes diumenge me rebéreu entre palmes y llorer, y ara ab pals y armes isquéreu com si fos un bandoler.— Dòna 'ls brassos als que 'l prenen, cos y ánima al dolor; les cadenes que 'l detenen son cadenes del amor.
Mentres lligan y engrillonan al que fa rodar los cels, sos deixebles l' abandonan com anyell als llops cruels. ¡Trist de mi! pecant un dia vos deixí, Jesús, també; mes, oh dolsa companyía, ja may mes vos deixaré.
Afrontarlo Anás intenta, y ab ma férrea 'l seu criat un revés tant fort li venta que per terra 'l ha triat. Jesucrist, obrint la boca, manso y dols li respongué: —Si he dit bè, ¿per qué se 'm toca? si he dit mal, digas ¿en qué?—
Mes que aquesta bofetada, crits y colps dels enemichs, sent Jesús la relliscada del millor dels seus amichs: general d' un rey tan noble, de lluny, Pere, pas per pas, va seguintlo ab tot lo poble desde Anás cap á Caifás.   A l' entrada trist se queda de la sala del concell, á escalfarse en nit tan freda: — També aqueix anava ab ell,— promte dihuen les criades de la casa de Caifás. Pere diu per tres vegades: — A Jesús no 'l conech pas.—
Lo gall canta, y ell sospira, ell sospira de dolor, y veyent que Cristo 'l mira, son sos ulls un mar de plor; puix li apar que encara escolta lo que deya ahí á sopar: — Ans que 'l gall cante una volta, tres, perjur, m' has de negar.—
Si com ell no volem caure,
al perill no 'ns exposem,
que si Dèu no 'ns en ve á traure
dins sos llassos morirém.
Si ja som al precipici,
bon Jesús, daunos la ma; si 'ns mirau ab ull propici,
Llucifer nos deixará.   Quan los falsos testimonis á Jesús han acusat,
dihent que es per los dimonis
si ha tres morts ressucitat;
Ell pregunta: — ¿Ets tu 'l Messías?—
Diu: — Jo só,— y ab crit molt fort van cridant llengues impíes: — ¡Blasfemá! ¡digne es de mort!—   Nit terrible fou aquesta
per lo nostre Salvador;
plouen colps sobre sa testa,
vils insults sobre son cor.
D' ulls tapantlo ab sa ma dreta
un que ab l' altra l' ha afrontat:
— Endevina, si ets profeta, diu, quí es que te ha pegat.—   Judas tem que 'l poble 'l mata y un rosech lo tè confús: — Veusaquí 'ls diners de plata, mes tornáume 'l bon Jesús.— Li responen: — ¿Qué 'ns importa
dels diners ni del pecat?— y ell llansantlos á la porta, dalt de un arbre s' es penjat.
A la sala del Pretori va Jesús entre enemichs, que li fan l' acusatori de mentides y embolichs. Ell escolta la insolencia y á Pilat no respon res; qui admirat de sa ignocencia promte á Herodes l' ha remés.   Lo mal jutge s' en alegra; veurá á aquell que may ha vist; peró sa ánima es molt negra per mirarshi Jesucrist. Volent veure algun miracle, lo pregunta y no respon: no está, no, l' etern oracle á mercé de tot lo mon.
Ell ho pren com á despreci, y 'l remet á Pons Pilat, fent posar vestit de neci al que es font de veritat. La divina sapiencia es tractada de dement, perqué l' home en sa demencia s' es cregut omniscient.
Al Pretori de tornada torna á veure Pons Pilat la figura transmudada d' aquell lliri trepitjat.
Desitjant salvar sa vida trau un lladre de presó, y á aquell poble deicida parla aixís desde 'l balcó:
—Quan la Pasqua 'ns ve á somriure llibertar á un pres era us; ¿quín voleu que jo deslliure, Barrabás ó bè Jesús? —A Barrabás dòna vida; á Jesús mort y torment.— Y engegant al homicida fa assotar al Ignocent.
Sis sayons sobre ell se llansan com sis llops sobre un anyell, se rellevan quan se cansan y assots plouen damunt d' ell. Se li rompen ¡ay! les venes, sa carn pura va á bossins; y ell en mitx de tantes penes va pregant per sos butxins.
«¿Qué t' he fet, morint, me crida, pecador, en qué t' he ofés? no tinch part sense ferida; fill mèu, no m' assotes mes: mes m' assotas, punys y clavas, sent jo 'l Dèu que t' ha criat, y tants colps ma vida acabas quants retornas al pecat.»
Ab espines afrontoses coronaren son pur front, ab espines de las roses que jo cerco per lo mon; per mantell un drap vestintli s' agenollan á sos peus, y ab la canya percunditli: —Dèu te guart, Rey dels jueus.—
Tot mostrantlo en tal figura —Ecce Homo, diu Pilat, al blanch lliri d' hermosura, veusaquí cóm l' hem posat.— —Tolle, tolle, crucifícal, cridan tots al jutge inich, de morir digne judical, ó ets del Céssar enemich.—
Llavors dona la sentencia de morir clavat en creu, y entregantlo á sa potencia: —Feune, diu, lo que voleu; mes sa sanch sobre vosaltres; jo me 'n vull rentar les mans.— Cridan tots:—Sobre nosaltres cayga, sobre 'ls xichs y grans.—
Abrassant la Creu pesada Jesús llansa un sospir: —Vina, vina, esposa amada, que en tos brassos vull morir:
ells serán d' amor los llassos que relligan l' home á Dèu; pecadors, seguiu mos passos, y ab mi al cel arribaréu.—
Li obre 'ls muscles la creu dura, y á tres passas cau malmés; al carrer de l' Amargura ¡ay! sa Mare l' ha escomés; de neguit son cor esclata: —Fillet méu, ¿donchs hónt anau?— —A morir per gent ingrata; Mare meva, ¡á Dèu siau!—
Tots l' escupen y li pegan, y ab la soga que du al coll tant l' estiran y arrossegan que 'l camí de sanch es moll: Creu tan grossa l' agobía, mos pecats encara mes; cada recayguda mia lo fa caure al fanch estés.
Morint ja ab tanta ferida, han llogat al Cireneu, allargantli un punt la vida pera donarli mort de creu. Puix la ma tots hi hem posada, ajudémlo en sos dolors, y ab sa sanch malaguayanda barrejemhi nostres plors.
La Verónica ab coratge de suó y pols l' ha aixugat, y en sa toca reb sa imatge com un sol ennuvolat: si ab los fets com ab la boca tots servíssem al Senyor, ¡ay! l' imatge d' eixa toca passaría á nostre cor.
Cada pas una cayguda, y ¡ay! ningú li ha dat la ma; un jument tè qui l' ajuda, y ell sols tè qui 'l matará. A unes dones y á nosaltres: —No ploreu, diu, sobre mi, mes plorau sobre vosaltres y 'ls pecats que es mon butxí.—
Isaach que va al suplici de la creu portant lo feix, en l' altar del sacrifici vol ser víctima ell mateix. Ab sa sanch inmaculada vol rentarnos de pecat; sols després d' eixa regada florirá la humanitat.
Al Calvari li llevaren lo vestit davant de tots, y arrancantlo renovaren les mil llagues dels assots.
Deshonestos, deshonestos, que adorau per Dèu al fanch, no doneu torments d' aquestos á qui 'us dòna vida y sanch.
Ja en la creu la ma li clavan que al malalt dava salut; ja sos peus, que sempre anavan hont patía un desvalgut. Si s' escruixen les montanyes; María, als colps de martell, ¿qué farán vostres entranyes d' hont nasqué tan ros y bell?
Escolantse gota á gota ja ab la creu lo van alsant, fent florir la terra tota lo dols plor del arbre sant; quatre rius d' amor ne rajan, quatre rius del paradís; fins que á beure 'ls cors hi vajan may lo mon será felís.
Trets de lloch tots los seus ossos se podrian ben contar; molls de sanch tè 'ls cabells rossos, los ulls térbols de plorar. —Si ets Messías, un li crida, ¿cóm no baixas de la creu?— y ell pregant per l' homicida, —Perdonaulo, diu á Dèu.
Perdonaulos tots, mon Pare, que no saben lo que fan,— y girantse envers sa Mare, li encomana Sant Joan: —Assí tens la Mare meva; y aquí, vos, lo fill amat.— Pecador, sa Mare es teva; vina, vina al sèu costat.
Lo mal lladre renegava, mes respon lo lladre bo: —A mi y tu 'l delicte 'ns clava, mes Jesús no ho mereix, no. ¡Al tornar vos á la Gloria recordáus de mi, infelís!— —Donchs ab mi á cantar victoria vuy serás al Paradís.—
Mira á dreta, mira á esquerra, sos deixebles ja no hi son; veu al cel cástich, y á terra improperis, creus y afront. Com ses mans son cor s' esqueixa. nu morint y en soledat: —Pare mèu, quan tot me deixa. ¿per qué m' heu desamparat?—
Troba sols fel y vinagre al obrir sos llabis sechs, ¡quan li donan fel mes agre las blasfemias y renechs!
Ab un crit dols y fortíssim diu després:—¡Tot es finit! ¡en los brassos del Altíssim encomano l' esperit!—
Per no veure 'l com moria s' eclipsaren lluna y sol; fent extrems com d' agonía l' univers vestit de dol; cel y terra s' estremeixen, vel del temple es esqueixat; sols mes durs no 's mitxparteixen nostres cors que ho han causat.
No restantli alé de vida, nos doná la sanch del cor, hont la llansa embermellida nos obrí 'l cel del amor: sols per rébrens ab mil besos baixa l' cap al espirar, ab los brassos ¡ay! estesos per podernos abrassar.
Sols després de tal batalla s' hi pogué acostar la mort; mes la mort rompé la dalla al donarli un colp tan fort: sos portals obrí la Gloria, y la rassa d' Israel, cantant himnes de victoria s' en pujá dels llims al cel.
De la Creu lo devallaren Nicodemus y Joseph, y en los brassos que 'l bressaren ¡quánt mudat sa Mare 'l reb! embalsamantli á besades ulls y galtes, mans y cor, la ferexen ¡ay! plegades set espases de dolor.
¿Qué s' es feta ta bellesa, gentil rosa de Saron, nevat lliri de puresa que embalsamas tot lo mon? Mans inícues te deixaren sense forma ni color; y en los peus que 't trepitjaren tu vessares ton olor.
Plorau, Ángels que cantareu la nit santa de Nadal; ales d' or que l' abrigareu, veniu ara á amortallál. Mes la fosca sepultura ja á María l' ha robat, que ab son cálzer de amargura plora en trista soledat.
Tot cumplint les profecíes se desvetlla gloriós, y al Sepulcre les Maríes ja no hi troban lo séu cos;
troban sos Ángels que 'ls diuen: —No 'l cerqueu aquí enterrat; mes cercaulo entre 'ls que viuen á Jesús ressucitat.—
Son front sembla 'l de l' aurora, d' or finíssim son cabell; sol de Pasqua que l'adora no es, no, tant ros y bell, Benedictus cantaria sortint dels Llims Israel, y un chor d' Ángels respondria: —En la terra y en lo cel.—
A sa Mare 's deixa veure, que 's comensa d' anyorar, y á Tomás que no hi vol creure las cinch llagues fa tocar. Després puja á la alta Gloria, que algun dia Dèu nos dó, per haver cantat l' historia de la santa Passió.