# ¡Son ells!!...

¡SON ELLS!!...
DESEMBARCO DE LOS ALMOGAVARES EN ORIENTE POR D. DÁMASO CALVET DE BUDALLÉS SOCIO HONORARIO DE LA REAL ACADEMIA DE BUENAS LETRAS DE BARCELONA
POESÍA CATALANA
premiada con la ENGLANTINA DE ORO que se adjudicó en el
Consistorio de los Juegos Florales de Barcelona el
dia 1.° de Mayo de 1859, primer año de su re-
instalación después del desuso en que habian
caído desde el siglo xv
ENRIQUECIDA CON LA VERSION LIBRE AL CASTELLANO
POR D. FLORENCIO JANER INDIVIDUO DE LA MISMA REAL ACADEMIA
| Librería de Matute Carretas, 8 Librería de C. Moro Puerta del Sol, 5 | MADRID 1859 | Librería de Duran Victoria, 3 Librería de C. B-Bailliere Principe, 11 |
¡SON ELLS!...
DESEMBARCH DELS ALMUGAVERS EN ORIENT.
Del mar Vermell, allá en orient, la lluna Entre núvols de foch sortía un jorn; Inflant las onas, inundava reálmes, Cobrint de dol los temples del Senyor. Fins la Grecia, perduda la esperansa, Mirava al turch matántne sos recorts, Al astre del Islam brillar fatídich, Y transmontar del Gólgota lo sol.  . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . .
La mar bòrra sas platjas, los regnes llurs fronteras, Trasplanta en monts la arena lo Simoun cremant; Poch duran dels cometas las roijas cabelleras: Llú la veritat sola per tota eternitat.  . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Prop de la platja hont Tiro repartia Sas púrpuras als reys, y dalt de un mont, Los habitants de la comarca alsavan En un temple pregarias al Senyor. Dret á son trono la oració volava, Com los perfums de las primeras flors; Ell sa mirada en lo infinit perduda Gira... y retruny de una campana l' só. Al véurer las riberas aclaridas Pèl llam en nit de tempestat y trons, Lo mariner no gosa, com gosaren De aquella gent, á tal senyal, los cors. Com inspirats fora del temple surten, —¡Son ells! ¡Los Catalans!—esclaman tots, Al mirar marbrejarse las onadas Ab las surants carenas de Aragó. —¡Respira, patria, que si s'ennuvola No s'enfosquí jamay lo cel dels bons!
Y com un vol d'aurenetas Vehent sos monts allá d'allá, Van corrent á la ribera A abrassar als Catalans. Ab llurs fills quedan las mares Per mostrársels desde dalt; Que péls cors es la alegría Com la pluja per los camps, Que aixeca las débils herbas En despit del uracá. Fins las áiguas com esclavas Los baixells van á besar, Y las áuras, que gronxaren Dels vencedors los plomalls, Empenyent las tallants proas Llauradoras de aquells mars, Y del inspirat Homero Portaren los dolsos cants, Se disputan jugueneras Nostra ensenya acariciar. En tant que l' ¡Desperta, ferro! Lo ressó va propagant, Y tornan lo crit las rocas Ab só més ronch y ofegat.
Ja los tenim en terra: las marcas de llurs passos Respectarán las onas, los uracáns, lo temps. ¡Lloch! ¡lloch! als que guanyaren ab llurs robustos brassos Reálmes per llur patria, y scèptres per llur Rey.
Ja péls perills glateixen; ja anyoran las batallas: Parle llur pell colrada, llur cos plé de senyals. A vert passa lo bronze, á negras las murallas, Y se robella l'ferro als aires exposat.
Las fletxas en la esquena, destrals en la cintura, Al bras esquer la adarga, y ab lo tallant coltell, Al enemich se tiran, sens dur altra armadura Que un mal vestit de cuiro y abonyegat capell.
Llurs donas, com ells bravas, segueixen llurs petjadas, Y en mitx de las batallas alletan á llurs fills: Llur foch y valor beuhen en estas mamelladas, Y encara noys lo exércit dels pares van seguint.
Restas de aquellas hordas que l'glás abandonaren, Com á un monarca adoran al que los dú al combat: Nascuts en mitx las selvas, jamáy los subjugaren, Que noys ja ls'adormian ab cants de llibertat.
Roger en las batallas desperta son coratge; Més terras ja l'coneixen que Montserrat pichs té: Son elm es la bandera, que al perillós paratge Los guia, y la Victoria camina al devant seu.
Guaytáulo, ja pren terra, ja bratlan sas miradas, ¿Qué cerca? ¿Qué l' enuja? — ¿Hont son los enemichs? Mal hajan estas onas y dolsas marinadas, Que ni una vela esqueixan, ni ns' mostran un perill.
—¿Serrahins cercas? Per allí venen, A Roger diuhen tots los peons; Per la montanya cobarts s'extenen...— —¡Qué poden penyas ab valents cors! ¡Y qui á sa casa se n' tornaria Sens en llurs venas l' arma amussar! ¡A ells! ¡San Jordi! ¡Santa María! ¡Desperta, ferro! ¡Firam! ¡firam!
No tenim tendas: pus á guanyarlas: La má á la escona, y allí minyons. Mostrèmnos dignes al etjegarlas De eterna gloria en estos llochs. Per las esposas gel lo cor sía, Que ja nos cridan los atabals. ¡A ells! ¡San Jordi! ¡Santa María! ¡Desperta, ferro! ¡Firam! ¡firam!
Est camp de gloria nostra vinguda Trasforme en cércol de gladiadors: Llur sanch ne sía nostra beguda, Llurs xafats cascos fassan de gots. En nostras armas Grecia confia: Torném al poble sa llibertat. ¡A ells! ¡San Jordi! ¡Santa María! ¡Desperta, ferro! ¡Firam! ¡firam!
Fills, patria, donas, plens de riquesas Sempre ns' rebéreu y vencedors: Esta es la empresa de las empresas, Vos durém armas, sedas, pendons. ¡Deu nos ajuda! Marquém est dia En llurs rengleras lo pas del llam. ¡A ells! ¡San Jordi! ¡Santa María! ¡Desperta, ferro! ¡Firam! ¡firam!