OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Decret 127/1984 sobre la denominació oficial del municipi de Canet d'en Berenguer

L’Ajuntament de Canet de Berenguer (València), en sessió celebrada el dia 12 de gener de 1984, acordà sol·licitar el canvi de l’actual nom del municipi pel de Canet d’En Berenguer.
L’Institut de Filologia Valenciana de la Universitat de València i el Gabinet d’Ús i Ensenyament del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, consideren correcta en llengua valenciana la grafia de Canet d’En Berenguer.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels municipis de la Comunitat Valenciana.
En atenció d’aquests motius, vist l’expedient instruït per l’Ajuntament de Canet de Berenguer per a l’alteració de la denominació actual per la de Canet d’En Berenguer, i d’acord amb la proposta elevada per la Conselleria de Governació en què s’acredita el compliment de les prescripcions exigides en la legislació vigent, amb la deliberació prèvia del Consell en la reunió del dia 26 de novembre de 1984,
Decrete:
Article únic
L’actual municipi de Canet de Berenguer es denominarà Canet d’En Berenguer. Les referències que a l’antic nom realitzen els òrgans de l’Estat o altres organismes públiques, s’entendran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
València, a 26 de novembre de 1984.
El President de la Generalitat,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller de Governació,
FELIP GUARDIOLA I SELLÉS

## Nota

Tot i que el decret oficialitza la forma Canet d’En Berenguer, actualment la Generalitat Valenciana reconeix oficialment el nom de Canet d’en Berenguer, amb l’article en minúscula, tal com marca la normativa ortogràfica per als topònims.

## Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de Canet d’en Berenguer a la Viquipèdia
* La pàgina web de l'Ajuntament de Canet d’en Berenguer

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Decret 126/1984 sobre la denominació oficial del municipi de Barx

L’Ajuntament de Bàrig (València), en sessió celebrada el dia 23 de febrer de 1984, acordà sol·licitar el canvi de l’actual nom del municipi pel de Barx.
L’Institut de Filologia Valenciana de la Universitat de València i el Gabinet d’Ús i Ensenyament del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, consideren correcta en llengua valenciana la grafia de Barx.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels municipis de la Comunitat Valenciana.
En atenció d’aquests motius, vist l’expedient instruït per l’Ajuntament de Bàrig per a l’alteració de la denominació actual per la de Barx, i d’acord amb la proposta elevada per la Conselleria de Governació en què s’acredita el compliment de les prescripcions exigides en la legislació vigent, amb la deliberació prèvia del Consell en la reunió del dia 26 de novembre de 1984,
Decrete:
Article únic
L’actual municipi de Bàrig es denominarà Barx. Les referències que a l’antic nom realitzen els òrgans de l’Estat o altres organismes públiques, s’entendran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
València, a 26 de novembre de 1984.
El President de la Generalitat,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller de Governació,
FELIP GUARDIOLA I SELLÉS

## Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de Barx a la Viquipèdia
* La pàgina web de l'Ajuntament de Barx

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Decret 128/1984 sobre la denominació oficial del municipi de la Font de la Figuera

L’Ajuntament de Fuente la Higuera (València), en sessió celebrada el dia 29 de març de 1984, acordà sol·licitar el canvi de l’actual nom del municipi pel de la Font de la Figuera.
Els antecedents aportats per l’Ajuntament relatius a la història del municipi de Josep Maria Ros i Biosca i el Gabinet d’Ús i Ensenyament del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, consideren correcta en llengua valenciana la grafia de la Font de la Figuera.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels municipis de la Comunitat Valenciana.
En atenció d’aquests motius, vist l’expedient instruït per l’Ajuntament de Fuente la Higuera per a l’alteració de la denominació actual per la de La Font de la Figuera, i d’acord amb la proposta elevada per la Conselleria de Governació en què s’acredita el compliment de les prescripcions exigides en la legislació vigent, amb la deliberació prèvia del Consell en la reunió del dia 26 de novembre de 1984,
Decrete:
Article únic
L’actual municipi de Fuente la Higuera es denominarà La Font de la Figuera. Les referències que a l’antic nom realitzen els òrgans de l’Estat o altres organismes públiques, s’entendran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
València, a 26 de novembre de 1984.
El President de la Generalitat,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller de Governació,
FELIP GUARDIOLA I SELLÉS

## Nota

Tot i que el decret oficialitza la forma La Font de la Figuera, actualment la Generalitat Valenciana reconeix oficialment el nom de la Font de la Figuera, amb l’article en minúscula, tal com marca la normativa ortogràfica per als topònims.

## Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de la Font de la Figuera a la Viquipèdia
* La pàgina web de l'Ajuntament de la Font de la Figuera

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Decret 129/1991 sobre la denominació oficial del municipi de Calp

L’Ajuntament de Calpe, en sessió realitzada el dia 7 de febrer de 1991, va acordar sol·licitar el canvi del nom actual del municipi per la forma bilingüe: Calp en valencià i Calpe en castellà.
La Direcció General de Política Lingüística de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, considera correcta en valencià la grafia de Calp, i no cal cap informe per a la forma en castellà Calpe, que és la denominació actual.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1 que correspon al Govern Valencià determinar els noms oficials dels municipis de la Comunitat Valenciana.
Per tant, vist l’expedient instruït per l’Ajuntament de Calpe per a l’alteració de la denominació actual del municipi per la forma bilingüe Calp en valencià i Calpe en castellà, i d’acord amb la proposta de la Conselleria d’Administració Pública en què s’acredita el compliment de les prescripcions exigides en la legislació vigent, després de la deliberació del Govern Valencià en la reunió del dia 23 de juliol de 1991,
Decrete
Article únic
L’actual municipi de Calpe, de la província d’Alacant, adoptarà la forma bilingüe per a la seua denominació: Calp en valencià i Calpe en castellà. Les referències que els òrgans de l’estat i altres organismes públics han fet a l’antic nom s’entendran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
València, 23 de juliol de 1991
El president de la Generalitat Valenciana,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller d’Administració Pública,
EMÈRIT BONO I MARTÍNEZ

## Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* Decret 125/2009 sobre el canvi de denominació oficial d’aquest mateix municipi, que passarà a ser exclusivament Calp
* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de Calp a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de Calp

## Enllaços

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La mort i l'enamorat

Aquesta nit somniava, somniava i no dormia: somniava l'amor meva que als meus braços la tenia. Mentres això somniava una veu me deixondia: —Jo no só, no, l'amor teva: só la Mort, que Déu t'envia. —Ai, Mort trista i rigorosa! deu-men un dia de vida per confessâ i combregar i anar a veure l'aimia!— A l'instant ja se'n calçava, a l'instant ja se'n vestia: se'n va plorant pel carrer on la seva amor vivia. Ja'n pega un truc a la porta:— Baixa a obrir, aimada mia, que la Mort m'està buscant: potsê aquí no'm trobaria. La seva amor, quan el sent, li respon tot desseguida: —Ja t'allargaré un cordó, un cordó de seda fina. —Si la seda prima n'es, el cordó se'n trencaria.— Mentres ell està parlant, ja veu a la Mort que arriba. —Vaja, vaja, cavaller, que l'ora ja està complida.— Ja s'agafen de les mans i un camí molt aspre enfilen: se'n van per una montanya que no'i ha sinó una ermita. —Deu lo guard, bon ermità, ermità d'aquesta ermita. Si una pregunta li fés. la resposta no'm daria? —Si la pregunta sabés, jo resposta li 'n faria. —El qui 's mor de mal d'amors, no perd l'ànima, amb la vida? —Això si que no'u sé jo: Déu del Cel li respondria.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La presó del rei de França

Ja partí lo rei de França un dilluns al dematí: va partir per pendre Espanya, i els espanyols bé l'han pris, posant-lo en presó molt fosca que no-s coneix dia i nit sinó per una finestra, dóna al camí de París. Treu el cap a la finestra i un passatger veu venir: — Passatger, bon passatger: a França què-s diu de mi? — A París i a França deien: « — Nostre rei es mort o pris.» — Passatger, retorna a França portaras noves de mi: diras a la meva esposa que'm vinga a treure d'aquí. Si no'l ha prou dinê a França, que vagin a Sant Denís, que venguin la conxa d'or, que's venguin la flor de lis. Si no'l ha prou dinê en bossa, que vagin a Sant Patriç.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La carta de navegar

Set vaixells deixen Marsella per 'nâ a la ciutat d'Orà: els uns tiren cap Borrasca i el camí dret va faltar. Ohà! ohè! que's perd la carta. Ohè! ohà! carta de navegar. Al cap-d'avall dels nou mesos varen acabâ 'l menjar. Perduda, bé l'han perduda, la carta de navegar! Nou mesos corren per l'aigua sense la terra trobar. Ja se'n juguen a palletes qui primer s'ha de menjar: el patró de la galiota palla curta va estirar. Ja desenveinen l'espasa per el patró degollar: nostramo se'n treu la seva per sa vida defensar. —¿Qui serà l'atrevit jove que la vida'm salvarà? Al que me'n salvi la vida un dó jo li vull donar: li daré una de mes filles i un vaixell sobredaurat.— El més petit va respondre, aixís que'l patró ha acabat: —Jo seré l'atrevit jove que la vida 'us salvarà. —Puja amunt, l'atrevit jove: dalt de l'arbre has de pujar.— Quan es a mig arbre mestre ja se'n posa ell a plorar. —Què plores, l'atrevit jove? De què tens tu de plorar? —Perquè sols veig cel i aigua i les ones de la mar. —Puja amunt, l'atrevit jove: més amunt has de pujar.— Quan es dalt de l'arbre mestre ja se'n posa ell a cantar. —Què cantes, l'atrevit jove? Per què't poses a cantar? —Veig els turons de Marsella, les senyes de la Ciotat. —Si Déu ens feia tal gracia que a casa poguem tornar, faria una capelleta tota voltada de mar, la Mare-de-Déu del Carme posada al cap de l'altar. Mariners, quan passarien, la vindrien a adorar. Visca Toló, Napols i Marsella! Visca l'estret de Gibraltar!
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La comtessa de Floris

La Vilana se'n passeja amunt i avall de sa cambra, pentinant sa cabellera i rentant sa ermosa cara. Un serpent de vius colors al seu davant s'es plantada. —Ai, valga-m el Déu del Cel, i la Verge sobirana! La meva vida s'escursa la meva vida s'acaba! —Un rei encantat ne só: no te m'espantis, Vilana. Si regalada vols viure, ne seras tu ma estimada: seras reina de Castella i princesa de Granada; més, si per cas no'u vols ser, moriras de fil d'espasa. —Més val onrada morir que no viure desonrada— La reina'u va sentir tot desde la cambra ont estava, i una crida n'ha fet fer per tot Sevilla i Granada: «Tots els cavallers i comtes, que'i vagin a presentar-se, i també lo comte Floris; i aquest que no'i faci falta.» Quan arriben a palau troben la taula parada: quan ne són a mig dinar mala vianda 'ls han dada. La reina es la que a tots ells així mateix els hi parla: —Tots els cavallers i comtes ne tenen la dòna onrada, menos el comte de Floris, que es casat amb la Vilana —No digueu pas això, reina, que es onrada la Vilana.— La reina ja se n'aixeca per dar-li una bofetada. —Lo dit ho tinc per ben dit: no'm desdic de ma paraula.— Quan el comte sent això, promptament baixa l'escala. Mentres davalla alterat, aixi mateix ell parlava: —Quan arribo, ma muller sempre 'm dóna una abraçada.— La seva muller, que'l sent, l'espera al peu de l'escala. —Fuig d'aquí, mala muller! fuig-me d'aquí, desonrada! que avui al palau del rei per culpa teva'm befaven: que eres la maca del rei me n'han dit, mentre dinavem —Si 'l rei es el que'u ha dit, a la veritat faltava. —Tant si mentia com no, has de morir de ma espasa. —Mata-m, comte; més abans t'haig de dir que estic prenyada, prenyada de los set mesos, que es lo que més desitjaves. —Si per lliurar-te 'u has dit, encar més t'has condemnada. Moriras ara mateix: a Déu i als sants encomana't, que, si paries un fill, no fóra jo lo seu pare; si una filla aguessis tu, se semblaria a sa mare. —Mata-m, comte; més abans, deixa-m demanâ una gracia: de tres filles que jo tinc, a la més gran fèu que parli.— Quan la filla té al davant, li fa una bona abraçada. —Filla meva del meu cor! Ai, filla de mes entranyes! Quan ton pare m'aurà mort i m'haurà deslliurat l'ànima, el meu cap agafaras, rentaras-lo amb aigua clara posa-l dins la tovallola aquella que jo brodava quan el meu comte de Floris per esposa 'm demanava. Quan estigui 'l rei dinant aniras a presentar-l'hi. Li parlaras com se dèu parlâ amb testes coronades: que conegui ja amb el dir que ets filla de mare onrada.
—Bon profit vos faci, rei. —Ben vinguda sies, infanta. —Aquí 'us vinc a fê un present de la muller més onrada. —Destapeu-lo, bona filla; destapeu-lo vós, infanta. —Destapeu-lo vós, el rei, que a mi 'l cor no m'hi abasta.— Destapa la tovallola: veu el cap de la Vilana. —Per lo menut de les dents aquest cap es de ta mare. Aquesta mort, qui l'ha feta? Esta mort, qui l'ha causada? —La n'ha causada la reina i l'ha feta lo meu pare. —Ton pare ne serà mort i la reina aparedada; i després, casant-te amb mi, seras reina i respectada.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/Mariagna

El mal de l'amor es mal de migranya, que jo 'u sé per mi
Festegí molt temps una Mariagna que de voluntat jo prou li'n portava. Ella també a mi, ja's veu a la clara: les claus del meu cor ella les portava, que les hi vaig dar una matinada anant a la font, a la font del Carme. Un dia vaig anar fer-li una tocada amb dos fluviols i una guitarra. Ja'u ha tot tancat: portes i ventanes, sinó un finestró per a despertar-la'n. Li'n tiro pedretes per a despertar-la'n. Ella me'n fa'l sort com si fos un lladre que volgués robar els béns de sa casa o potser les joies que ella'n té guardades. Jo no vull els béns ni res de sa casa, que lo que vull jo es la Mariagna.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La cita

si estic al llit acotxada? A un costat tinc el marit, a l'altre i tinc la mainada.— Estant en eixes raons son marit se despertava. —¿Me diries, ma muller, amb qui enraones ara? —Es el moço del forner, que ve a veure si pastava. —No tinc el llevat posat ni la farina passada. —Ai, marit! Lleveu-s, que es ora, i fem llevar la mainada: l'un anirà a cercar foc, l'altre anirà a cercar aigua, i vós, com a més vellet, anireu a la caçada. Mai fa de més bon caçar que a la fresca matinada: tenen el morret al niu i la cueta gelada —¡Qui 'us pogués tindre, muller, dintre una caixa tancada, amb els capellans cantant i la creu i la mortalla! —¡Qui 'us pogués tindre, marit, a dintre d'un munt de palla, amb foc als quatre cantons i la cendra ben ventada!
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La filla perduda

—Ai, mare! aneu a missa. Ai! visca l'amor! Ai, mare! aneu a missa. Ai! visca l'amor! que jo couré 'l dinê. Visca la rosa! que jo couré 'l dinê. Visca la rosa del rosê! Sa mare se'n va missa, - ella no'i vol anê. Quan ne torna de missa, - Agneta no'i trobé. Pregunta a les veïnes - si l'han vista passê. —Per 'qui n'ha passat una - ab un bell capité: ne venia de l'aiga - que en el torrent hi e.— Nines que aneu a l'aigua - no trigueu a tornê. N'hi es anada una: - set anys hi estigué. Al cap de los set anys - la bella ja torné: a casa de sa meira - ella 'i anà a sopê. A fòra l'osteria - un cavaller hi e: ja pregunta a l' ostesa - si'l voldria allotjê. Li posa bona taula, - li dóna bon sopê... Mentres ell ne sopava, - l'ostesa sospiré. —Què sospira l'ostesa? - Què té que sospiré? —N'he perduda una filla: - vostè s'hi sembla bé. —Què'm daria l'ostessa, - que jo la buscaré? —Cent lliures tinc en bossa: - totes les hi daré. I altres cent i cinquanta - si poncelleta n'e. — Aquí la té, la filla, - la filla que perdé. Poncella ne só, mare, - com poncella al rosê.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La prometença

Ai les noies de la vila,-i també les del raball Totes són matineretes - a rentar-se 'l davantal. Tot es mal, Maria Agneta; tot es mal si no'us casau. Mentres que'l davantal renten-va passâ un jove galant. —Aquí prou m'hi estaria:-vós, donzelles, res no'm dau? —Si voleu la cordonera-o'l cintó del davantal? —Jo no vull la cordonera-ni 'l cintó del davantal, sinó les pometes blanques-que en el vostre pit portau. —Les pomes són verdosetes:-el jove: us farien mal. Torneu la nit de Sant Pere,-o bé la nit de Sant Joan: les pomes seran madures,-meves i vostres seran.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La filla del rei

Tres filles ne té 'l bon rei, totes tres com una plata. S'enamora de la una Marguerida 's nomenava. —Marguerida, Marguerida: tu has de ser ma enamorada. —No'u mana lo Déu del Cel, ni la Verge sobirana, de ser muller de mon pare, madrastra de mes germanes. —Depressa, los meus criats: tanqueu-la dins d'una cambra, que no vegi sol ni lluna ni tampoc néixer l'aubada. Per menjar li donareu sols tonyina i carn salada, i per beure li dareu aigua de la mar salada.— Passa un dia, passen dos, passa tota la setmana: ella, de set que tenia, per la finestra guaitava. Va veure ses germanetes que un coixinet d'or brodaven. —Germanetes, mes germanes: doneu-me una taça d'aigua, que la boca se m'asseca i ma gola es una brasa! —No la beuras, maleïda; no la beuras tu, malvada: si creguessis a ton pare no te'n mancaria, d'aigua.— Marguerida torna a dins tristeta i desconsolada. Ja baixa un angel del Cel i li obre una altra ventana, i d' allí veu sos germans que amb pilotes d'or jugaven. —Oh germans, els meus germans! doneu-me una taça d'aigua, que la boca se m'asseca i ma gola es una brasa! —No la beuras maleïda, no la beuras tu, malvada: si creguessis a ton pare no te'n mancaria, d'aigua.— Marguerida torna a dins tristeta i desconsolada. Ja'n baixa un angel del Cel que li obre una altra ventana: desde allí veu al seu pare que amb forquilla d'or menjava. —Ai, pare, lo meu bon pare! doneu-me una taça d'aigua, que la boca se m'asseca i ma gola es una brasa! Mentres jo me la beuré, de Dios seré enamorada. —Depressa, los meus criats: pugeu-li una taça d'aigua. No li pugeu amb la d'or, ni tampoc amb la de plata, sinó amb la de cristall, que l'aigua serà més clara. El primer que serà allí té una corona guanyada. Quan són al cap de l'escala Marguerida ja finava: els angels li feien llum, la Verge l'amortallava. I en la cambra del seu pare los dimonis hi ballaven.