OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llengua i cultura a l'Alguer durant el segle XVIII: Bartomeu Simon/APÈNDIX 4

[L'Alguer, 28 de maig de 1793. Font: AG, llig. 647bis. Carta de Bartomeu Simon al seu fill Domènec, en què l'encoratja a representar a Torí els estaments sards]
Caro Domenico:
Io comprendo quanto possa occorrere intorno alla commisione del Regno; ma se tutti dubitassero e forze temessero come voi, niuno in queste ed altre simili circostanze che deve promoversi la verità e la giustizia del publico bene, e per maggior servizio del Re, accettarebbe l'incarico. Io rispetto che, bilanciato il pro e contra, deve prevalere l'accettazione e non il poco decoroso riffiuto, tanto più vedendosi la congiura dell'inferno contro di noi e familia e la evidente providenza del Cielo in garantirci e sottrarci dalle fauci nemiche. E non lo vedete chiaro questo miracolo nella recente condecorazione ed utile insieme rapportata da Gian Francesco? E non lo vedete contemporaneamente nella vostra elezione per me inaspettata, da voi non pretesa e da tant'altri maggiori e migliori di voi, almeno nell'età e condizione, cottanto bramata ed invidiata? Cosa è questo cambiamento di teatro se non se grazie dell'onnipossente mano di Dio? Ora risolvete come vi piace.
Dico di risolvere presto o di sì o di no poiché preme la prontezza per non lasciar raffreddare l'amore, e poi farete cattiva figura se, partendo Pitzolu e gli altri deputati, solo voi colla vostra indecisione vi restiate costì.
[...] Rispetto che se si potesse cangiar la sorte, io volarei per far la vostra commissione, ed ove fosse necessario portarmi prima a Cagliari lo farei ancora; ma siccome trattasi di elezione fatta co' voti dello Stamento, bisognarebbe nuovamente radunar lo Stamento e votare, e forze non ne uscirei e lo sarebbe qualche sassarese, che lo sospirano. Per fine la sorte è caduta in voi, e voi dovete sagrificarvi. Quissà se questo sia un preludio di migliorar di sorte tutta la familia? Io posso essere intendente generale, se vagliono i miei servizi, poiché facendo sardo io sono il patrimoniale più antico e leso ne' miei dritti. Se non intendente generale mi contenterei vice-intendente di Sassari col grado d'intendente e col trattenimento dato a Giusiana, che incominciò l'altro giorno a servire; ed accettarei meglio quest'ultimo impiego che censor generale, al quale potette voi giustamente aspirare promovendo Cossu, ed allora potrebbe Matteo venir al mio impiego. Lasciamo far a Dio, e noi dobbiamo pure cooperare e non isprezzare i favori del Cielo col fine bassissimo della nostra tranquillità, che in questo mondo da per tutto non si tiene né si trova.
# Llengua i cultura a l'Alguer durant el segle XVIII: Bartomeu Simon/APÈNDIX 8

[Sense data. Font: AG, llig. 701bis. Llista de noms de peixos, deguda a Bartomeu Simon. Per a l'estudi dels ictiònims algueresos, veg. CATALÀ-MANUNTA 1989 i CARIA 1990, 119-142, on l'autor analitza de manera molt acurada alguns dels termes que apareixen en aquest document, que li serveix de font]
Las llagostas y llomàntuls lus congras y las murenas lus dèntuls y lus pagells las rascassas y capons las bogas y las sardinas lus girets y las ubradas lus saclets y lus gurballs la acritta, lus gats y aguairu las tuñinas y alexiertus lu pex de spada y delfins lu cuchu y lu bou marí las llixas y palayas lus llops y lus múgiuls lus rucals y lus serrans las dunsellas y las mòllulas lus polps y lus tòtanus lus mabras y lus òrgans las trillas y las agullas las arañas y lus sàracs las mèndulas y las variadas las sabogas y asparrals las trotas y las anguilas lu gianquettu y lu muxó lus grancs y las gàmbaras las sígias.
# Cap al tard/Morí jove

Veig encara en els seus ulls
aquell dols encensament
del qui sent
com un eco de murmulls
que parlen interiorment.
No sentía les ramors
de llaors
que sonaven al costat
de sa gentil jovenesa;
no mirava sa bellesa
en l'espill de vanitat;
mes, avansant per la vida,
duya en el mirall del cor,
reflectida
la bellesa que no mor.
Cantava d'esma, obeínt
a l'íntima ubriaquesa,
com el rossinyol, corpresa
per la febre de l'instint. Humit el front de la llum
d'allà dalt,
duya al pobre y al malalt
el perfum
de son cor caritatiu,
ab el ritme d'un santa
gracïosa que somriu,
de sa virtut ignoranta,
y tot el mon, manco ella,
sab qu'es bella,
confonent l'olor suau
de l'ángel y de la dona,
sense sebre si l'atrau
perque es bella o perque es bona.
Passa la gent somnolenta
devant l'hermosa natura;
passen segles y no esmenta
qualque tret de s'hermosura;
mes un'alta criatura
en son espill la presenta,
banyada d'inspiració,
y no naix fins aquell dia
l'hermosura qu'existía
del temps de la creació.
¡Oh campinyes odorants,
oh trets de la pagesia,
que cobráreu en els cants
de la musa, vida nova;
montanyes y conradissos,
clars de lluna, degotissos
de la cova;
colrades espigoleres
qu'un jorn la véreu passar,
al ballar
entre'l polsim de les eres;
camins, ombres y dresseres
que coneixeu sa petjada!... l'heu perduda
aquella amorosa fada,
que deixant la llengua apresa
per amor de la viscuda,
glosá la vida pagesa,
quant eixa parla, beguda
en la llet de l'infantesa,
com un crit
despertà la poesía que dormía
al fons de son esperit.
Morí jove, dolorós
privilegi dels electes;
mes, espirituals afectes
fan un nimbe piadós
a l'ombra seua, qui flota
com aparició devota
en nostre esguart anyorós:
en l'esguart dels qui somíen
de desperts,
en l'esguart dels qui rebien
els socors per ella oferts,
la visita de conhort
que deixava un'olor d'ambre
en la miseriosa cambra
dels infants de la dissort.
# Cap al tard/Plor d'infants

Si un infant plorar sentía, abans de donarme'n Deu, apenes m'en condolía, com si tengués cor de neu.
Llavors, quan vaig esser pare, si d'un nin sentia'l plor, girant cap a ell la cara, s'endolava lo meu cor.
Des que sa mare no's viva, y els fills meus van endolats, si'l plor d'un infant m'arriba, sent els ulls de plor banyats.
# Cap al tard/Quiromancia

Te prenguí uberta la mà,
y digui, mirant ses ralles: —Ara sabré lo que'm calles,
sens que ho puguis amagà.
Lo que jo veure fingía,
m'ho digué ta vermelló,
y'm feres la confessió
de quelcom que no sabía.
Si 't veus a tenir demá
amador que'm succeyesca,
no vulles, no, que llegesca
en el palmell de la mà.
Del passat acusadora,
l'ignocencia't va trahî:
no síes, com fins aquí,
ignocent y pecadora.
# Cap al tard/Recort de Sóller

Amich, teixiu aquesta visió de l'infantesa… Ja coneixeu la vila d'ombrívols carrerons,
la rica vall de Sóller, entre serráis estesa,
on totes les vi vendes tenen un hort al fons.
Era senyor de casa el somni de la sesta;
la posadera'm feya senyal de qu'enmudís,
posant-se'l dit als llabis; una verdó xalesta
p'el portaló guaitava com auri paradís.
L'hort m'oferí refugi, capsal la soca blanca
del taronjer; en l'herba me vaig tombar; l'eixam
d'insectes, com espumes, brunzía per la tanca,
y'm feya pessigolles al front l'espès herbam.
Eren les verdes tijes profonda columnada; filtrava, ran de terra, l'esguart per allà endins; dansaven les coroles de fulla acarminada, com bayaderes entre pilars esmeragdins.
Llavores un místeri per mi se va descloure, torbant la fonda calma del cor adolescent: entrà una joveneta amb els cabells alloure,
que un raig de sol feria com nimbe resplandent.
Amagatay cercava per treure's una pua del cos; a totes bandes girá l'ull inquiet; s'alsá la falda roja, mostrá la cama nua que més amunt tenía una blancor de llet.
Mon cor, devant la casta nuesa, va suspendre son ritme; una calrada bullenta vaig sentí; ¡l'esglay que sentiria la bergantella tendre que's creya tota sola, si s'adonés de mi!
Y el nin va tornar home... ¿Quin esperit dins una espina de figuera de moro va saltar al abscondit ivori de l'Eva, tan dejuna de darme'l fruit de l'arbre simbòlich a flairar?
May més l'he retrobada; y veig com aquell dia, fa coranta anys, la nina que no'm coneix tampoch,
y'l món d'una edat nova, inconscient m'obría,
incendiant la porta sense percebre'l foch.
Amich, teixiu aquesta visió de l'infantesa,
vos que casseu libèlules en la presó del rim,
prenent-les per les ales ab tanta sotilesa
que no se pert un àtom del matisat polsim.
# Cap al tard/Reyals mercès

Tench un pergamí corcat
on l'historia se remembra
d'un Rey trahit per la fembra
ab qui estava amistançat.
Va descubrí, al clar de lluna,
dues ombres ferne una;
y sote'l front jovenívol
s'ennegrí son pensament,
com un núbol de ponent
que pren forma de patíbol.
L'ofensor.., caigué malalt, tement la reyal venjança, com qui de paor se llança a l'eternitat d'un salt.
Mes el Rey cavila y calla; ell coneix un home ardit qui espunta sovint la dalla de la mort, vora del llit.
Al malalt cercant remey,
corrèus a Córdoba envia, per un metge que tenía el Califa a son servey.
El gran físich de l'Emir
el reyal me travessá,
y en la cort del cristïá
el moribón va guarir.
Y tab profonda reverencia,
mans en creu damunt el pit, diu en la reyal presencia: —Sou servit.
Aixi'l Rey l'escomet:—«No'm fan enveja el regne y l'esplendor del Califat,
sinó'l tresor de llum que senyoreja
en ton cervell meravellós guardat.
«Ja ho veus, oh llustre de la raça mora!
aquí l'esplet d'agonisants floreix;
però sabis doctors qu'allunyin l'hora
d'anar a l'altre mon, negú'n coneix.
«Ja mos doctors, donant-lo per difunt,
deixaven el malalt a mans dels frares
pe'ls darrers sagraments; mes tu arribares
pera salvarlo a punt.
«Jo sé que per combatre sa malura,
la mà damunt el pols abrusador,
ab llarg desvel·lament n'havíes cura,
com la mare del fill de son amor.
«Jo sé qu'escorcollant per fer la tria
d'herbes medicinals, has espremut
el filtre de la vida y la salut,
y has omplert de bell nou l'odre mustia.
«De mes joyes escull la més preuada;
digues, oh moro, lo que vols de mi. Tot es teu,... menys la vida qu'has salvada;
eixa pertany a l'aixa del botxi.
«L'aixa té set y vol una sanch rica
qui salti, ab borboteix de ví escumós,
del coll jove y robust aont s'afica,
com afilades dents en fruit sucós.»
# Cap al tard/Salutació

Cap a-n el Nort s'aixeca'l mont;
els carboners hi fan la sitja,
y dins l'espay sense calitja
veuen la costa de l'enfront.
De banda a banda de la mar
les terres baixes no's coneixen;
però si'ls pics no's descubreixen,
ja se veurán en dia clar.
Vent de llevant boires empeny,
¡oh trovadors de Catalunya! Damunt la mar que los allunya,
el Puig-Major veu el Montseny.
Mallorca veu el Montserrat, y si de nit no se colombra, ulls de claror donem a l'ombra, posem-hi fochs de germandat.
# Cap al tard/Miramar

Sempre visquí vora del mar,
mes fins avuy no'l coneixía;
soptadament, a Miramar,
m'ha revelat sa fesomía.
Sembla somriure y alenar,
com una verge qui somía;
de món a món sembla passar,
com una immensa correntía.
Vénen la flota y el fibló,
y del fantástich horizó
no s'interromp la pau eterna.
Sols, a-n els ulls del pelegrí, vibra quelcom de gegantí quan passa l'ombra de Blanquerna.
# Cap al tard/Notes de Deyá

Baixa la pendent
d'estret horizó,
mitja carreró
y mitja torrent.
Cada casa sent,
p'el seu pontarró
passar la ramô
de l'aigua corrent.
El saltant aixorda,
la figuera borda
li dona ombradís.
Crivell de la serra,
dins un solch de terra
tanca un paradís.
Les parres ombrejen
llenyers y pedrissos,
dones qui feynejen,
nins bellugadissos.
Les figues verdejen
damunt els canyissos,
els galls se passejen,
enamoradissos.
El fullam tremola,
la vella s'acosta
al foch de la llar.
La vida s'escola,
el sol va a la posta
y el torrent al mar.
Roja clavellina
surt de la foscô
de l'alt finestró
que'l parral domina.
Passa la vehina
son escarpidô
per la lluentô
del cap de la nina.
Blanca de bromera,
cau la torrentera
ab sa veu de trò.
Escayna la lloca,
un home badoca,
y l'home soch jo.
# Capitel·lo

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Capitel·lo pot tenir els següents significats:
# El poema de La rosa als llavis/Sota el meu llavi el seu

sota el meu llavi el seu, com el foc i la brasa la seda dels seus rulls com el pecat més dolç —i l'espatlla ben nua ben blanca
l'ombra corba incitant de l'esguard:
encara un altre bes un altre un altre
—quin perfum de magnòlia el seu pit odorant!
# El poema de La rosa als llavis/Ulls clucs l'amor

COLLITA DE FRUITS - 1
ulls clucs l'amor sap que la vida sempre és una festa
una cançó Déu se l'estima com la llàntia encesa
ulls clucs l'amor Déu li manava que es lligués la bena
passava jo
i ara es venjava fent que fossis meva:
xiula i feineja fa ta cambreta
# El poema de La rosa als llavis/Si la despullava

COLLITA DE FRUITS - 2
Si la despullava oh, la meva amor! un botó que queia ja em donava goig —ara la bruseta i el cinyell tot pret, mel rosada i fresca la sina després:
al mig de la toia clavellets vermells:
# El poema de La rosa als llavis/Si n'era un lladre

LLEGENDA
# El poema de La rosa als llavis/Tirania de l'amor

LA PENYORA EN OFRENA
Tirania de l'amor si et vull deixar, dius: no em deixis.
Si Tu em deixaves soc jo qui soc gelós de que ho fessis.
Englantina del camí fas goig perquè jo et llueixi:
tota l'il·lusió que tinc la vols teva quan te prengui.
# El poema de La rosa als llavis/És fadrineta i com un sol

Es fadrineta i com un sol, ara als meus braços defallia; si duu a les celles mort i dol duu a les pestanyes la metgia.
Si a cada pit porta un robí em diu l'afany: li robaria. —Ella els guardava sols per mi, si ara els volia ara els prenia.
Si l'assentava als meus genolls era una rosa que s'obria.
# El poema de La rosa als llavis/Si anessis lluny

ARA, I CADA DEMÀ
Si anessis lluny tan lluny que no et sabés tampoc ningú sabria el meu destí, cap altre llavi no em tindria pres però amb el teu nom faria el meu camí.
Un ram de noies no em fora conhort ni la cançó sota el dring de la copa, vaixells de guerra vinguessin al Port prou hi aniria, mariner de popa.
Si jo posava la bandera al pal i era molt alta, t'hi veuria a dalt.
# El poema de La rosa als llavis/Seré a ta cambra, amiga

L'INICI
Seré a ta cambra, amiga, que ningú no ho sabrà: Cupidell a la porta m'obrirà i tancarà.
Entremaliat i destre serà Ell qui et pendrà.
I si Tu ets temerosa no et deixarà cridâ.
# El poema de La rosa als llavis/Si, per tenir-la

LES IMATGES - 2
que alena cremor.
# El poema de La rosa als llavis/Visca l'amor

Visca l'amor que m'ha donat l'amiga fresca i polida com un maig content! Visca l'amor l'he cridada i venia
—tota era blanca com un glop de llet.   Visca l'amor que Ella també es delia:
visca l'amor: la volia i l'he pres.
# El vas transparent/La revifalla

La revifalla
Aquesta tarda clara d'hivern sense malícia, tempta el delit de l'àvia, seguda al marxapeu. I deixa la masia, quan ja ningú la veu, per a millor inundar-se d'aquesta gran delícia.
I, amb cura de no caure, pas a pas, (com és lluny els temps que ella corria com una cervoleta!) del viarany amic va resseguint la veta, el cap cot, el bastó ben agafat al puny.
Oh, quin plaer sentir-se lliure de renys i traves! I com és enutjosa la por insistent dels fills! Ells són tot amenaces; només veuen perills! Ella, avui, sent com un desig de coses braves.
Avança camí enllà, plàcidament; esguarda les hortes i les vinyes i els arbres —vells amics— i es sent rejovenida del sol de mitja tarda que dóna escalf als membres caducs i fredolics.
Amb una empenta més, el viarany la porta fins aquell bell racó del bosc, que tant li plau. Com li abelleix aquesta reposadora pau on, aspirant la flaire del bosc, es reconforta!
I, encara una altra volta, veu la mateixa estampa: la casa amb la porxada i amb l'era i el xiprer, i el bé de Déu de terres que al seu entorn s'escampa, i, més avall, el poble petit, amb son cloquer.
Aquí el seu món acaba; la seva llarga vida no passa d'aquests límits, ni sap d'altre horitzó. Quan la seva hora arribi, d'aquesta visió se n'endurà la imatge dins l'ànima estergida.
Oh, quantes recordances, que el temps s'enduu o esborra, lliguen son cor decrèpit al clos on ha envellit!... De sobte, sent angúnia pels seus; voldria córrer. Ja els néts, pels volts de casa, la cerquen amb neguit.
...I diu que van trobar-la, oberts els ulls encara, serenament immòbil, al marge del camí, a l'una mà el bastó, simple record des d'ara, i, ben estret, a l'altra, un brot de romaní.
# El vas transparent/Meditació nocturna

Meditació nocturna
És alta nit i ara que els meus reposen, ben encambrats, m'és avinent aquesta solitud que m'invita al vagarívol volar del pensament, orfe d'objecte, al lent assaborir d'una lectura, o al dolç plaer d'oir una melodia per mi tot sol, avarament. 0, encara, —quan en la pau propícia de l'hora l'emoció poètica culmina— al goig diví de congregar paraules dins la clausura permanent dels versos. O, com avui, a meditar que l'home fóra més sol damunt la terra, sense el record dels absents que en ell perdura com el lligam de l'heura al tronc d'un arbre. Ell cerca en el record la companyia, quan tota altra li manca, i s'hi arrecera per conversar amb aquells qui un dia foren prop seu. I en ell mateix troba refugi.
Així, en ma llar pairal, jo fui un dia l'únic vivent. Perdut en la buidesa que m'oprimia amb invisibles urpes, em va semblar més gran; i vaig sentir-m'hi balder talment i d'una angoixa estranya pres el meu cor sota la nit. Llavores, quan l'espessa tenebra i el silenci el meu llit circumdaven —dins la flonja tebior agemolit— jo convocava els meus penats: imatges protectores dels avis i dels pares, que visqueren sota aquest mateix sostre i descansaren en aquests llits mateixos; i llurs ombres semblava que em llevessin la paüra que engendren, juntes, solitud i fosca.
Mes, ¿quin atzar avui, quin sortilegi ve a renovar en mon cor la recordança de les vides pretèrites, que havia mig oblidat darrerament, tal volta, més que no perquè el temps me les allunyi, perquè en ma llar ja no estic sol? És que ara, en el repòs d'aquesta nit, tot d'una, interrompent mon somnieig erràtic, un plor d'infant trencava el greu silenci i, al so d'aquesta veu, es deixondien, dins el meu cor, profundes ressonàncies. Ella em diu com les coses es trasmuden al nostre entorn; com amb els anys la vida es renovella en cada llar: els pares se'n van; el fill cerca muller, i, un dia, —oh, com el temps ràpidament s'escorre!— el ploricó del nét ve a recordar-li totes aquestes coses tan sabudes. I, al conjur d'aquest plor (car un brevíssim instant sovint tot un passat desvela), el pensament furguinyador hi retroba les vivències més íntimes. Calia aquest plorar d'avui perquè jo evoqui el jorn llunyà que en el nocturn silenci el meu plor de nounat també escoltava un cor despert, on tendrament s'obrien les flors incertes dels millors auguris.
Com ell llavors, jo sento avui la joia de saber quina bella companyia em fan els cors que vora meu bateguen; quin sentiment d'eternitat em donen —per damunt d'aquesta hora fugissera— aquestes vides amb què Déu poblava la meva casa, massa buida un dia.
Mercès, Senyor, que heu disposat tals coses!
# El viatge

El viatge
Partir titubejant, abans de fer-se dia, sense pensar en res més que en encertar la via; caure pertot arreu; i, arrossegant-se així, fins a prop del migdia seguir un terç del camí; guaitar llavors uns núvols de plom damunt la testa; per la movible arena el pas precipitar; corre afrontant tempesta darrera de tempesta vers el terme insegur on no havem d’arribar; desenganyats, al vespre, fruir l’hora quieta; arribar panteixant al llit; després, dormir; d’això en diem també néixer, viure i morir. La voluntat de Déu és feta.
# El vas transparent/La vida interior

La vida interior
Hi ha un món estrany a tots els altres que a l'esguard aliè resta proscrit: el món interior de l'esperit on, lluny de tot, vivim sols amb nosaltres.
Quan, deseixint-nos dels lligams del món, escoltem batre el cor a dintre nostre, sentim que hi ha una vida tota nostra que amb cap més altra vida no es confon.
Allà, secretament, lluny del barbull i la claror del dia, s'obre l'íntima flor del sentiment que ni la pròpia mà no esfullaria.
Allà, sense espectacle, cadascú celebra els seus triomfs, les seves festes i afronta les dissorts i les tempestes que no coneix ningú.
Allà té els seus altars i té els seus cultes, els seus cogitaments i els seus records; allà serva les ombres insepultes dels seus morts.
Com una font que plora entotsolada, com un ocell que canta bosc endins, allà plora el dolor, fet un esquinç, allà canta la joia benaurada.
Joia i dolor de tan subtil essència —oh, inaprehensible, delicada flor!— que no basten a dir-ne la presència ni el somriure ni el plor.
# El vas transparent/Renovellança

Renovellança
Lentament, lentament, com una planta que una llarga eixutesa decandia i en regar-la de nou es reviscola i obre a l'aire i al sol totes les fulles amb un afany renovellat de vida, així jo sento revenir (passada la febre ardent que m'abaté tot d'una) la força i la salut que ahir em falliren i que ara vaig recuperant amb pausa.
Quan, de la nit ja desemperesides, van, poc a poc, obrint-se mes parpelles, el jorn naixent omple de sol ma cambra —dies abans a penes l'advertia.
Del llit estant, veig el cel blau, darrera dels finestrons oberts, i una bonança sento que plana sobre el món. Els dies de l'hivern són comptats. Qui sap si els arbres ja treuen brots? Els ametllers, tal volta, sobre els camps escarits, ja s'insinuen amb llurs flors primerenques —hom diria borrallons ressagats. Oh, quina joia veure altre cop la gran reviscolança —les prades verdejants, les flors que s'obren— ara que els meus sentits es renovellen i es deixonda el meu ésser, com al ritme del bell deixondiment de la Natura!....
I, mentre així mon esperit divaga, el lleure omplint d'aquestes lentes hores, ha entrat l'esposa que, amatent, vigila els meus dies malalts (ve cautelosa per si encara dormís) i, amb un somriure: —Acluca els ulls!— em diu, les mans ocultes rera l'espatlla. Jo, intrigat, segueixo el seu consell mentre ella se m'atansa,
sento un frec lleu sobre els narius i, alhora, inesperadament, el meu olfacte copsa un perfum subtil de violetes.
Per què l'encís n’esbullaré amb paraules?