OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jochs Florals de Barcelona en 1861/¡Lasseta de mí!

Si n'era una mare — bressaba sòn nin:
la ma en la filosa — lo fus en sos dits, sòn peu com l' escuma — glassat y polit gronxant balandreija — lo brès de sòn fill: lo bressol de plata — lo capsal d'or fi. — Ay mare, cantanme — la de cada nit.—
Del foch á la bora — per ferlo dormir,
cantaba la mare: — Lasseta de mí!—
—Una matinada — del dols mes d'abril, cuant l'estesa plana — banya 'l sol eixint, y esmalta las rosas — ab sos daurats brins, d'amagat dels pares — jan' deixo lo llit: las mitjas reixadas — lo blau faldellí, devantal en randa — y brodats tapins; n'obro la porteta — y n' baixo al jardí... ¿mès perqué ho recordo — Lasseta de mí!—
—La cara de pascuas — llabis carmesins, galtas patoneras — com la flor del llir, una trena rossa — com d' un serafí, uns ulls que guspiran — y un coll de marfil, y en éll la creueta — quem' doná l'Elmir lo jorn que mon oncle — lo feu mon marit,
essent testimonis — los boscos vehins. ¡Qui m' ha vist, sim' veya — Lasseta de mí!—
—¡Com me sò tornada — dés d' aquell jorn trist, que al hortet dels avis — de bon dematí me n'aní soleta — un ram á cullir: un ramet de violas — y de gessamins, per, á la vesprada, — darlo á mon Elmir, al só de la gayta — y del tamborí cuant fèssem rodonas — de l'era en lo mitg. ¡Com me sò tornada — Lasseta de mí!—
— No córren las boras — com córrel' desitg, cuant lo cor espera — lo jorn no tè fi. Mentres assentada — n'estaba teixint
ab llassos de grana — rosellas y llirs, á cada un dels llassos — hi daba un suspir, per cada floreta — hi poso un rubí; álsol' cap al ayre — ja l' en veitg venir tot vestit de negre... — ¡Lasseta de mí!—
—Tres anys que t'espero — ¡ay lo meu Elmir!
dès de que ton pare — contra l' sarrahí lo gomfanò alsantne — t'enmená al sortir.
Tres anys que t'espero — de dia y de nit
sens poder mirarme — en ton dols sonrís! Tres anys avuy cumplen — que jo no t'he vist! ¡Tres anys que suspiro — per véure't venir!
Si tardesses gayre... — ¡Lasseta de mí!—
—D'anyoransa m' moro — de recorts sols visch.
¡Malhaja l' esposa — que al véurer sòn llit,
desert com la selva, — no arranca un suspir,
y mès que la ausencia — la mort no desitj!
Un dia d'oratge — vingué l'estorlich... y al cáurer las dotse — de la mitja nit,
mon pare finaba... — la mare al matí...
¡Si Dèu no m'ajuda — ¡Lasseta de mí!—
—Tocan las campanas — del vell monastir, llastimosas tocan — tocan á la fi... Cuant lo gall ja canta — será mitja nit.— Cuant mitja nit toca — ne sent forts renills,
surt á la finestra — veu sobre un rossí, un caballè, ab plomas — y negres vestits, ab tres tacas rojas — demunt del sèu pit... —¡Nafrat l'Elmir torna — Lasseta de mí!— Aniversari de la mort de mon pare.
# Jochs Florals de Barcelona en 1864

| ← Jochs Florals de Barcelona en 1863 ← Índice | Jochs Florals de Barcelona en 1864 Jochs Florals de Barcelona en 1864 Pòrtic | Jochs Florals de Barcelona en 1865 → Consistori de 1864 → |
JOCHS FLORALS DE BARCELONA
EN 1864.
JOCHS FLORALS
de
BARCELONA
EN 1864.
ANY VI DE SA INSTAURACIÓ.
BARCELONA.
ESTABLIMENT TIPOGRÁFICH DE NARCIS RAMIREZ Y RIALP, Pasatje de Escudillers, núm. 4. 1864.
# Jochs Florals de Barcelona en 1861/Los tres suspirs de l'arpa

En la tomba hi ha una reyna, rich mantell tè per mortalla, un ceptre d'or en la ma, y sobre son pit un'arpa. Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. Sols l'arpa tres cordas tè, dolsas, vibrants, delicadas, com tè tres cordas lo cor la Fé, l'Amor y la Patria.
Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. Era lo goig de la reyna, y en las sevas mans parlaba; y al seu ressò s'adormian los seus fillets en sa falda. Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. Si entonava cants de guerra tremian los monts i planas; si treya suspirs d'amor, la ninas d'amor penaban. Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. Mès, que tè l'hermosa reyna? ¿perque la seva arpa calla? ¿qué se han fet los lays d'amor? ¿qué se han fet, ay, las baladas? Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. Era tendra i carinyosa, y l'ha encisada un monarca; ab sentidas amoretas al mitg del cor l'ha fletxada. Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa.
—Seurèm en un sol trono, juntarèm las nostras armas; en un quartel lo lleò, en l'altre cuartel las barras.— Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. Mes la reyna tè enemichs que en la cort tenen privansa, vils corchs que sempre rosegan, de verinosa fiblada. Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. Lo monarca se'ls escolta... prest de la reyna 's recata; cambia d'amor en desdeny y l' desdeny en odi cambia. Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. Ja no l'aclaman senyora; la senyora n'es esclava; perque llansa ays de dolor la llengua li han arrancada. Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. —Ja ha finat, ja, l'estranjera; ja ha finat, ja, la bastarda;
enterraula ab son mantell, ab arpa y ceptre enterraula.— Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. Ay mare! no ets morta, no; encara ton foch m'abrasa; no ets morta, no, mare meva..... los teus fills viuhen encara. Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. Rodejan la seva tomba; al peu un llorer hi plantan, sols ab llágrimas lo regan; Fills de la reyna, plorau, plorau de dol y anyoransa. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Y feya llarch temps que muts vetllaban la tomba santa, cuant l'arpa dona un gemech..... la reyna s'ha despertada! Nostra mare resucita: fills de la reyna, esperansa!
Al despertar tres suspirs trau del fons desas entranyas; y á cada suspir del cor sona una corda de l'arpa. Fills de la reyna, silenci! nostra mare es la que parla. La de la Fé diu: alémtam! la de l'Amor: espós, ámam! la de la Patria, vibrant, ab tendre só crida: álsam! Aixeca, espós, á la reyna! fills de la reina, aixacaula! si ha perdut son ceptre, al menys per consol deixauli l'arpa. De D. Antoni Camps y Fabrés
# Jochs Florals de Barcelona en 1863/Oda á la patria

NÚMERO 4.
ODA Á LA PATRIA
per
BONAVENTURA CARLOS ARIBAU
A Dèu siau, turons, per sempre a Dèu siau, O serras desiguals, que allí en la patria mia Dels núvols é del cel de lluny vos distingia Per lo repós etern, per lo color mes blau. A Dèu tú, vell Montseny, que des ton alt palau, Com guarda vigilant cubert de boyra é neu, Guaytas per un forat la tomba del Juheu, E al mitj del mar immens, la mallorquina nau.
Jo ton superbo front coneixia llavors, Com conéixer pogués lo front de mos parents; Coneixia també lo so de tos torrents, Com la veu de ma mare, ó de mon fill los plors.
Mès arrancat després per fats perseguidors,
Ja no conech ni sent' com en millors vegadas;
Així d' arbre migrat á terras apartadas
Son gust perden los fruyts, é son perfum las flors.
Qué val qeu m' haja tret una enganyosa sort
A véurer de mes prop las torres de Castella, Si 'l cant dels trobadors no sent la mia orella, Ni desperta en mon pit un generós recort? En va á mon dòls país en alas jo 'm transport,
E veig del Llobregat la platja serpentina;
Que fora de cantar en llengua llemosina
No'm queda mes plaher, no tinch altre conort.
Plaume encara parlar la llengua d' aquells sabis
Que ompliren l' univers de llurs costums é lleys, La llengua de aquells forts que acataren los reys,
Defengueren llurs drets, venjaren llurs agravis. Muyra, muyra l' ingrat que al sonar en sos llabis
Per extranya regió l' accent natiu, no plora, Que al pensar en sos llars no 's consum ni s'anyora, Ni cull del mur sagrat las liras dels sèus avis.
En llemosí soná lo mèu primer vagit
Quant del mugró matern la dolça llet bebia;
En llemosí al Seynor pregava cada dia,
É cantichs llemosins somiava cada nit.
Si quant me trobo sol, parl' ab mon esperit,
En llemosí li parl', que llengua altre no sent',
É ma boca llavors no sab mentir ni ment,
Puig surten mas rahons del centre de mont pit.
Ix donchs per expressar l' afecte mes sagrat
Que puga d' home en cor gravar la ma del cel,
O llengua á mos sentits mes dolsa que la mel.
Que m' tornas las virtuts de ma innocent edat,
Ix é crida pe'l mòn que may mon cor ingrat
Cessará de cantar de mon patró la gloria; E passia per ta veu son nom é sa memoria Als propis, als extranys, á la posteritat.
# Jochs Florals de Barcelona en 1864/Aubada

PREMI ACCESSIT Á LA VIOLA D'OR Y D'ARGENT.
AUBADA.
I.
L' estrella mes lluenta
Poruga ja guayta,
Tremola agradosa
D' allá la muntanya.
Be n' haja l' estrella,
L' estrella de l' auba!
II.
Els galls que dormian
Davall ses porxades
¿Qué 's lo que ara veuen
Que tant y tant cantan ?
N' han vist qu' ix l' estrella,
L' estrella de l' auba.
III. Les flors ajupides
Pel pes de la roada
L' ambat les sorolla,
Els ulls xalests badan
Y obiran rialloses
L' estrella de l' auba.
IV. Les boyres se gronxen,
La lluna s' apaga;
Piulant els aucells
Estiran ses ales,
Perque 'l sol envia
L' estrella de l' auba.
V.
Cansats se condormen
Malalts y malaltes,
Y alegres somian
Visions d' esperança;
Quels mals y la fosca
Defugen de l' auba.
VI.
¿Per qué 'l monestir
Ventant ses campanes
Ja crida á matines
Escolans y frares?
Perque vol que resen
L' estrella de l' auba.
VII.
Estrella que 't mostras
Quant fugen les altres
¿Per qué 'm desxondexes
Tant de matinada?
En lletres que lluen
Respon l' estel d' auba.
VIII. Amich aprofita
La vida que passa;
De fosca nasquerem,
La llum ens aguarda;
Del sol de la gloria
La vida n' es l' auba.
Març de 1847.
# Poesies en mallorquí popular

| | Páginas |
| Introducció | 1 |
| El pastor de Son Manenta | 5 |
| ¡Com no plou! | 13 |
| Negoci | 19 |
| Una criada per qui no'n té | 29 |
| El méu xabèch | 37 |
| La Font de la Vila | 47 |
| El bando nou | 55 |
| El Taconer | 63 |
| Consells d'un Ignorant | 71 |
| El Patró | 89 |
| Un Sermó de Corema | 97 |
| Les Sabates Noves | 105 |
| Un Novenari de Batles | 119 |
| Un Pí | 127 |
| Miramar | 131 |
| Un Gallista | 147 |
| Un Carriler | 153 |
| Les Farineres | 161 |
| Cansó | 175 |
| L'Amo'n Climent | 183 |
| La Verema | 193 |
| Dues Poetencies | 201 |
| Els Monuments del Mercat | 209 |
| Els Tamborers de La Sala | 213 |
| El Porch de Sant Antoni | 219 |
| La Revetla de Sant Sebastiá | 227 |
| El Dijous Llarder | 239 |
| La Processó del Corpus | 245 |
| La Processó de la Moixeta | 255 |
| Goigs Humorístichs | 267 |
| El Día d'els Nassos | 275 |
| La Colcada | 283 |
| Mon Desitx | 297 |
| El ¡Que dirán! | 307 |
| Lo Mestral | 315 |
| Miramar. (Centenari) | 325 |
| La Naixensa d'en Jacme I | 337 |
| N'Ali de la Palomera | 353 |
| Lo Palau Enchantat | 375 |
| Lo Castell de Bellver | 389 |
| El Còlera de Palma | 407 |
| El toch de l'Ave-Maria | 423 |
| Mare de la Misericordia | 431 |
| Mare d'els desamparats | 449 |
| La Verge de Lluch | 465 |
| A la mort d'en Llorens Pons | 477 |
| El tretçe de novembre | 483 |
# Poesies en mallorquí popular/Els Tamborers de la Sala

Llatze, Tofol, Nofre, Bruno, Tano, Gori. Vamos, ¡hala! Batle es ara, dalt La Sala Don Geroni Sansaloni. Toca Toni, toca Toni. Dali Pere, toca, sona, sona, sona enhorabona. Trota, apreta la masseta, la masseta y pesseteta, pesseteta te darán.
—¿D'hont son?—¡D'hont! De la Sala.—Bons sons son. —Tambors que fan honors als senyors Retgidors.
Soldats fats dins l'entrada están formats, pintats y desfressats de rats-pennats.
Manteu blau. Vius de grana en trena y trau mostrant, y mentrestant pregonant van clamant.
Elet net per decret de dret estret, que'm mat si per Ciutat no ha estat nombrat.
Cada any guany sense dany ni afany estrany el floch color de foch retxat de groch.
La gent sent que es valent, y el gran talent, ja ho sap, y no l'alab, que'l treu del drap.
Ja el blat nat veu ventat, porgat, pastat; y el pa per noltros va prou ca, si n'hi ha.
Tenim prim el sahim, patim de llim; beguêm y si porêm tornarem, tocarêm.
Son frach pach. Dins un sach, tabach; y un mach valent mos don rebent d'aygordent ben ardent.
Tot groch roch per Sant Roch un poch de lloch al foch perque tampoch el xaloch no me toch.
Passam fam y aqui entram, tocam y estam...
Gros mos vos gos que pos á un tros sense os.
Don Huch Lluch ja no puch poruch, fer truch; som ruch y el buch retruch y l'esbuch sense such.
Gran clam dam son corbam goytam cercam. Bum bum, aquest perfum, que l'ensum que no's fum.
Tocau, dau lo que en pau gordant estau. Tirau part d'aquell mau que ab clau tancau.
Renou nou s'ou d'un sou que plou. No es prou. Es poch; que mos tir groch, que no'm moch que no't toch.
¡Bon sò! D'ò. Vaja un cor més bo. ¡Ay, ydó! Meem com mos ho partim. Tant perhom per tothom.
# Poesies en mallorquí popular/El Dijous Llarder

Avui n'es bon dia per berenar bé. ¡Viva l'alegria del Dijous llarder!
Tonina estimada, el sol ja's sortit; volta la flassada saltarem del llit,
que els budells desitjan bones berenades. ¿Quantes ensaymades ahí vares fer? ¡Viva l'alegria del Dijous llarder!
Una per mi'm basta si grossa la'm duys d'aquelles de pasta que's sol desfé'n fuys; y entre els fulls s'hi troba sahim y mantega. Duysla'm, que una vega ben rica'n faré. ¡Viva l'alegria del Dijous llarder!
Barques á balquena ne surtan del forn. La Plassa ben plena n'estava dejorn. Totes en fileres, totes ensucrades, plenes de tallades
de porch sagoner. ¡Viva l'alegria del Dijous llarder!
N'hi ha de petitetes que fan petit sò; n'hi ha de tres pessetes n'hi ha d'un duret d'ò. N'hi ha de grosses, grosses, fetes ab un motlo, que tenen de rotlo mitja cana bé. ¡Viva l'alegria del Dijous llarder!
¿Qui puja l'escala? El forner; segú... Ja entra per la sala; les nostres mos dú. Va-t'aquí la méua blanca com la lluna. Donaula'm, totduna la me menjaré. ¡Viva l'alegria del Dijous llarder!
Donaula'm depressa posaula á su-quí. D'examen n'es pessa del forner més fi. Bon color, bon trajo, redona figura: ni es fluxa , ni es dura; rica crosta té. ¡Viva l'alegria del Dijous llarder!
Plè está de tallades son cuyro ensucrat. Son de sobrassades y carabassat. Ay! de cabells d'angel també está farcida. ¡Tonina garrida que bé les saps fé! ¡Viva l'alegria del Dijous llarder!
# Poesies en mallorquí popular/El Porch de Sant Antoni

Hooooo... hiiiii... Tiruririrena, tiruriii... —El porch se rifa ¿qui vol durhi?
—¡Hala! ¡Qui hi posa á n'el porch gras de Sant Antoni! —Prenne un, Geroni,
demá el treurás. —Vaja una joya que t'en durás, un porch que pesa uns dèu quintás. —Hooooo... hiiiii... Tiruririrena, tiruriii... —Qui'l vulga treure que venga á mi.
—¡Hala! ¡Qui'm compra el venturós! —¡Hala qui hi posa! —Mestressa Rosa, posauhi vos. —Dins aquest carro jau tot gojós. Dos m'en romanan no més que dos. —Hooooo... hiiiii... Tiruririrena, tiruriii... —Cent duros costa. ¡Vaja un gorrí!
—Jo bé voldría
sebre quin és el qu'ha de treure. —Sempre deu jeure ab tant de pês. —Coranta arroves. ¿Que ho has entês? —¡Huey, xeremiero, donaume'n tres! —Hooooo... hiiiii... Tiruririrena, tiruriii... —¿Tres papeletes? Vatles-t'aquí.
—¡Quina ventura si jo'l tregués! —No sies pura, santa criatura. Venga els doblés. La rifa grossa, si jo pogués, te donaría; y encara més. —Hooooo... hiiiii... Tiruririrena, tiruriii... —El que ha de treure, jo el tench aquí.
—Cap m'en agrada d'els que tú tens. Tria'n Magdalena mitja dotsena, tu que ho entens. —Filleta dolsa, ¿y ahont me vens? De triar rifes jo no'n sé gens. —Hooooo... hiiiii ... Tiruririrena, tiruriii... —Demá se rifa tan bon bossí.
—¡Hala! ¡Qui hi posa! Demá el rifam. —¡Vaja una muya! La séua xuya té més d'un pam. —Qui vol la joya, trega el corbam; y enguany al manco no tendrá fam. —Hooooo... hiiiii ... Tiruririrena, tiruriii... —Qui treure'l vulga que venga á mi.
—Ja n'hi ha de pressa. ¡Mirau quin truy! —Si'n vols, fé vía que'l derrer dia de vendre es 'vuy. —Donaume'n quatre. De vos los vuy. Jo sé que sempre teniu bon uy. —Hooooo... hiiiii... Tiruririrena , tiruriii... —¡Hala, qui hi posa! que ja es la fi.
—Vos que duys l'orga daume un billet. No trieu massa. ¡Quina catxassa duys, homonet! —Les mans tench baubes de tant de fret. Prenlo tú y mira si es tot solet. —Hooooo... hiiiii... Tiruririrena , tiruriii... —Qui billets vulga vatne-t' aquí.
—¡Hala! ¿Qui hi posa á n'el porch gras de Sant Antoni? Dins Vallcoloni tengué el séu jas. Li daren faves de tres favás, ordi y civada perque engreixás. —Hooooo... hiiiii... Tiruririrena , tiruriii... —Demá se rifa ben dematí.
# Poesies en mallorquí popular/Goigs humorístichs

OH, Apòstol Sant Bartomeu pels mallorquins estimat, Vos sereu mon advocat; si ho voleu, no vos sap greu, vos cau bé y vos vé de grat!
Diuen santes escriptures que sou molt bo per curar
rapades y escorxadures; y en el mon hi ha criatures que viuen del escorxar. Ab la ploma del tinté á sos germans despellissan; y si es questió de diné, del interés la corda issan penjantlos de lo més bé. ¡Ay, Gloriós Sant Bartomeu que morireu escorxat! vos deman per caritat me doneu un remey breu per no esser despellissat.
Del mon els nous farisèus son Mercaders de Venecia. No tenen res de jueus; mes, ab sucre y regalèssia vos pelan de cap a peus. Si un los demana un favor s'en duan totduna estella; y es cobran á lo millor ab un bossí de costella, ó ab un tros de l'escarpó. ¡Sant Gloriós! Vos sense cap morireu y sense pell.
Mon cervell que es tornat vell guardarse d'ells ja no sap, y ha mester qui'l renovell.
Contan que al África hi ha un ramat de salvatgisme, molt mal de desllepissar; que passa gust en menjar la carn del germá prohisme. El salvatgisme novell de la culta y sábia Europa té arrambatges de ravell. Per menjar millor la popa mos despulla de la pell. ¡Ay, Sant Bartomeu gloriós! per fer llum dins terres fosques escorxat morireu Vos. Lliuraunos d'escorxadós que'n el mon n'hi ha més que mosques.
¡Oh, sitgle d'ilustració! dirte pots del Egoïsme, donchs l'homo sols sent amor per la pell. Son idealisme s'atura en tot lo esterior.
La ilustració mos desnúa y ab un dogal mos aufega, y á la nostra pell s'afua, y famolenca la rohega fins que arriba a la carn crua. ¡Ay, Gloriós Sant Bartomeu! per lo vostro'n sant martiri conservau el pellet méu. Feys que may en mans el miri del qui vol ser més que Deu.
Avuy en día es sabut que aquell qu'es un bon anyell trobará prest un perdut que ab la capa de virtut voldrá llevarli la pell. Per axò que no's retjir el qui té el cor de paloma. Si un carnicé es posa á tir de jugarli semblant broma, que ab uys de serp el se mir: Y al Gloriós Sant Bartomeu s'encomán ab valentía, resant un «Crech en un Deu» perque li guard nit y dia pell, ossos, freixura y lleu.
A cada passa veureu dins el mon, arreu, arreu, qui ab cara d'atlota rossa vos escorxará la bossa, y ben pelat romandreu. Qualcun també en sortirá que ab rahons d'acer novell de la Fê eus afeytará, y d'esperansa la pell de l'ánima eus llevará. ¡Ay, Mártir Sant Bartomeu! Vos que estau acreditat en fer miracles, per Deu cuydau que l'esperit méu no's veja despellissat.
¡Sant Gloriós! Per Vos guardades sian les atlotes joves de mil ungles metsinades, y de cent escarrinxades d'aritjes y de gatoves. Y al jovent d'aquesta terra lliuraulo de perdre may la pell que á son cos s'aferra: que may conega l'esglay de fam, de peste ó de guerra.
¡Apòstol Sant Bartomeu que morireu escorxat, siau sempre el patró séu, si ho voleu, vos vé de grat, vos cau bé y no vos sap greu!
# Poesies en mallorquí popular/El dia dels nassos

TOMEU! ¿Que fa estona que estás á Ciutat? —¡Senyor! Fa tres mesos que m'hi vaitx llogar. Vengué per les fires un tal Don Pascual; volgué cassar llebres dins Son Calafat; jo hi guardava trutjes
en la pleta gran, y un día horabaixa s'aturá á fumar. Me digué: ¿Que guanyes les trutjes guardant? Senyor: Dotze lliures: li vaitx contestar. Mira: Si volguesses llogarte per criat, va dir, te daría vint lliures cad'any. Y quant ja sabesses un poch de cuynar, menar la galera, fer net el cavall; ten daría trenta. Y si tens bon cap per aprendre lletra y comptes, qui sab si cent ten daría dins tres o quatre anys. Tan bones ofertes me feran tombar; y ab ell ben depressa vaitx vení á Ciutat, sense més coberbos. Abans de Tots Sants
ja vaitx dur sabates, gorreta á n'el cap, un jaquet de panyo, corbata de daus, calsons á la justa, camia ab coll blanch, perilla, mostatxos y el coll afeytat. —¿Y quina la feres prop de Sant Tomás, per mudar de casa? —Perque Don Pascual sols sortí'm deixava les festes anyals; y jo, que som jove, desitx podé anar á sentir la música del Born un instant els vespres; la missa ohir d'els soldats dins Sant Cayetano; aná á contemplar els vapors y barcos que están amarrats á n'el Moll; y veure comedies, cavalls, títeres y toros,
y bregues de cans... M'han dit que á La Sala gran festa farán demá.—¿La vols veure? —Ja ho crech.—Idò, envant. Del bon Rey En Jaume lo penó veurás al mitx de la Plassa de Cort, enmurtrat. Veurás els retratos de cent Generals, y homos de gran sabrer, Bisbes, Reys y Sants; y entre tots els héroes molts n'hi trobarás que célebres foren per lo ben carats, mostrant tants de nassos com dies té l'any. —¡¡Tants de nassos tenen!! Supos que será entre tots.—No ho cregas. Cadascú en té tants éll tot sol, com dies de vida té l'any. —Senyor! Quina cosa més particular...
Jo ho vull aná á veure totduna, á l'instant. —Avuy no es possible, hi anirás demá. Y si qualque día célebre te fas, cuynant bons principis, ó cotxos menant, t'hi veurás ben serio pintat y penjat. —¿Y tendré llavonses aquest enfilay de nassos que'm conta? —També.—¡Vaja un cás! Ara comprench perque diuen al qui está plé de fama y gloria qu'ha posat bon nás.
# Poesies en mallorquí popular/Els monuments del Mercat

Plê de rues el betcoll entra á Palma un forasté; per veure lo bò que té péga estirades de coll: passa la Porta del Moll, travessa el Born admirat; y quant arriba al Mercat que veu certa arquitectura, ple de sorpresa s'atura y esclama tot estorat:
—¿Que es axò que estich mirant al mitx del Mercat fent nosa? ¿Será tomba? No té llosa. ¿Capelleta? No té sant. ¿Caseta? No hi ha habitant. ¿Pixador? No sent perfum. ¿Xemeneya? No fa fum. ¿Font ó pou? No hi ha homitat. ¿Garita? No hi veitx soldat. ¿Farola? No té cap llum.
Un pagès qu'es de passada el mira y totduna riu, s'hi arramba.—Senyor, (li diu), que té la boca badada. ¿D'una obra tan acabada lo objecte no pot trobar? ¡Com no sap endevinar la fi d'aquesta obra bella! ¿No veu que axò es la famella d'aquell mascle que está allá?
# Màximes polítiques (anònim)

Aseren fo gran savi e dix - lo rey reeb dan per V. coses so es per furtuna de temps de grans sacades e per minua daver e de conduits en los a almatzems per usar molt ab fembres e an daports per aver males maneres de no esser dreturer e esser de cruel pena lla on nos marex. La V. es per aver molt anamichs e contrastadors.
Les millors maneres quell hom pot aver son que sia franch e vartader.
Lom franch no pot aver mala vida ni al vartader no pot esser denostat ni lumil desamat ni al masurat an son comptar malalt ni aquel qui guarda be an so que fa panadir.
Nos cove al rey quis fiu an aquell quil menysprea no an hom molt copdicios ni an hom qui age soferit gran pobrea ni an aquell qui age fet al arrade qui maresque pena per el ni an aquel a qui aura tolt son ragnament e amistat ab son anamic.
Lo pus privat conseler del rey es lo seyn e al milor trasor es la obra e lo millor dels homens son aquells qui son vartaders e al millor adoctrinador es lo savi e la millor riquesa es aquella qui es guanyada on sa voll que fos trobade.
Cove aquell qui ha guanyat alcun ragnat quel guart fa ent iusticia car molt greu cosa es guanyar ragnat e pus greu cosa es saberlo guardonar.
Lo pus complit seyn es aquell qui si mateix coneix encare que age gran riquesa e aquel qui no sentristeix nis lixa de obair a Deu per naguna occasio que li asdevenga mas asper del bon guasardo.
Lo savi punya en alunyarsa lu dan e lo nici punya an acostarlo a si.
Cove aquel qui ha seyn que acompanya al rey que si li veu fer alcuna cosa noible a ell o a sa terra que li trague eximplis dels fets que sesdevengren sobra tal rao per so quel desviu dallo enpero de guisa que no antena que ho diu per ell etc.ª