# Lo gayter del Llobregat (1858) - Esperansas mal-logradas

Per las sendas de la vida, Hont los esbarsers y flors Un mateix ayre las gronxa Y las besa un mateix sol, Debaix de un cel que 's parteixan La negra nit y l' clar jorn, Dosser blau que is núvols tacan O esmaltan joyells de foch, Vola, portat en las alas De son bon Custodi, un cor,
Com en alas del vent volan Las grogas fullas del bosch.
Si be no sab per ahont marxa, Sab ahont dirigeix son vol, Pus al obrirse á la vida, Com al sol se obra'l botó De la rosa, vegé un ángel De front trist y mirar dols, Que per' servirli de guia, Devallá del cel al mon. Lo ángel fiu de sas dos alas Un trono pel cor hermós, Y mostrantli dos estrellas Que brillan en l' horisont, Com llú lo estel de la tarde Entre 'ls raigs del sol que 's pon: —« Aquella, lo ángel li deya, Es la estrella del amor, Y l' altre la de la gloria; Escull donchs entre las dos, Pus lo Senyor te fiu llibre Y com á llibre obrar pots. No obstant vol ton Deu que sapias Que ángel dels amors só jo, Y que mes que per la gloria Pera amar creá ton cor. Ara donchs, quals dels dos astres Vols?—» Y l' cor digué: —«l' segon.»
Llavors ple de dol son ángel Vehent qu' en son orgull foll Escull aquell cor la senda Per hont no 'l crida 'l Senyor: —«Llibre est, esclama, y com llibre Escullires la tua sort; Mes ¡ay! vulla l' cel no troves Llágrimas hont trovar goigs Devias , y al buscar fama Ni culles fama ni amors.» Y estenent sas blancas alas, Ab sos ulls blaus plens de plors De la gloria envers la estrella Mogué son vol magestuós.
Ay del cor que vá á la gloria Y á qui 'l monarca del cel Pera que amás fiu de flama, Pera ser amat fiu bell! Mes ¡ay dels que á son pas trove Cors de ninas innocents, Que arrastrats per sa hermosura, Com pel mirall lo aucellet,
Al foch qu'en aquell cor crema, Mes que no crema per ells, Veurán consumir llurs dias Plens de dol, de tristor plens!
«Angel, lo bon ángel, deya Al dar son vagit primer Lo cor que á la gloria marxa Contra lo voler de Deu; A la estrella que mes brilla Portam pel camí mes dret, Pus la llum de aquí es nit fosca Devant la llum que allí veitg. Angel, lo bon ángel, duhem A la gloria, com lo tret A clavarse 'n lo blanch vola Portat del ayre en los plechs, Encara que per' cenyirme Lo cap de immortals llorers De mon cor que. borrar tingues Tot amorós sentiment: Pus son del amor las llamas, Com flamas de un foch follet, Mentre 'l calor que al front donan Las fullas del llorer vert Es intens com lo del llamp, Es com lo del sol etern.»
Axi 'l cor que va á la gloria Y que per l'amor fiu Deu, Deya á son àngel, que trist Y á son pesar l' obeheix. En va en lo camí li mostra Jardins de mil fruyts coberts, Hont jugan hermosas ninas, Y 'l sol prenen nins y vells, Y li diu, ple 'ls ulls de llágrimas, Que ó be devastarlos deu, O deixar perdre' una fulla De sa corona esplendent; Pus per' poder sa garlanda Ornar de una fulla mes, Jardins y fruyts, vells y ninas En un instant destrueix.
En va li mostra una reyna, Pus en hermosura ho es, Que per un poch de ternura Darli son bell cor promet; Pus veu que aquell cor podria Son vol parar un moment, Y mes que aquell cor esclate De pena, son vol segueix. En va li pinta la ditxa De sentir sobre del seu Un cor amant que palpita Al trémol compás de un bes,
Y mirarse en dos ulls negres, Y veurer un pensament De amor, sens' passar pels llavis Pintarse en dos fronts ensemps; Y en va li diu la poesía Que hi ha en una nit d' estels, Del sol en las postas tristas, Y en lo mar mirall del cel, Pus res d' eix mon lo enamora, Y si fos del univers Senyor, lo univers daria Per un raig de gloria mes.
Ja alguns de aquells raigs dauravan Sos llarchs y negres cabells, Pus en mitat de sa senda Volava aquell cor ardent, Quant un jorn... ¡quant trist estava Son ángel lo jorn aquell! Cego á estrellarse venia En un núvol transparent Qu' en mitg del camí, traydora, Habia la mort estés. Tan sutíl lo núvol era Que, com de blondas un vel, Ni llum ni calor robava De gloria al astre esplendent. ¡Qu' estrany que 'l cor, en sos somnis Distret, s' estrellás en ell,
Com lo moxó tal vegada Al acudir á la veu Del bech carinyós que 'l crida Desde 'l jardí ahont está pres, De la gávia de cristall Contra lo mur transparent Ve á pegar, y la mort trova Hont trovar cregué son be!
Ell es que aquell cor encara Jove y d'esperansa ple, Ferit de mort caygué 'n terra, Com garsa á qui un dart sorpren En son vol, mentres que l' ángel, Los ulls de amarch plant coberts Y 'l front vestit de tristesa, Postrat al peus del Etern, Pel cor que gloria mundana Buscava y caduchs llorers, Demana al Rey de la gloria Un poch de gloria del cel.
Y ara lo cor que somiava Ab son nom d’ estrem á estrem Umplir l'assombrada terra Y cansar la veu del temps, Viu tant sols en la memoria De aquells cors que un jorn, cruël, Per no retrassar sa marxa
De amor deixá y de dol plens. Y ara lo cor que anyorava De la gloria 'ls raigs eterns, No té 'n lo mon mes corona Que una que lo amor li ha fet Ab sos fochs, dels quals ell deya Qu' eran raigs de fochs follets!
Valladolit, febrer de 1852.