# L'origen de les espècies/Capítol I

Quan comparem els individus de la mateixa varietat o subvarietat dels nostres animals domèstics, o de les nostres plantes cultivades més antigues, una de les primeres coses que notem és que generalment són més diferents entre ells del que ho són altres espècies o varietats en estat salvatge. I si considerem la gran diversitat de les plantes que han estat cultivades, i dels animals que han estat domesticats, i que han anat canviant durant totes les èpoques sota climes i tractaments ben diferents, això ens porta a concloure que aquesta gran variabilitat és deguda al fet que les nostres creacions domèstiques s'han desenvolupat sota unes condicions de vida no uniformes, i diferents d'aquelles a què les espècies originals havien estat sotmeses en la natura. També és probable que sigui certa la teoria proposada per Andrew Knight, que diu que aquesta variabilitat podria estar relacionada, en part, amb un excés d'aliment. Sembla clar que, per experimentar canvis importants, els éssers orgànics han d'estar exposats a les noves condicions durant diverses generacions; i que, un cop l'organisme ha començat a canviar, generalment continua fent-ho durant moltes generacions. No hi ha cap cas registrat d'un organisme cultivat o domesticat que hagi deixat de canviar. Les nostres plantes cultivades més antigues, com ara el blat, produeixen encara noves varietats, i els animals domèstics que fa més temps que són entre nosaltres encara són susceptibles d'experimentar ràpids canvis o millores.
Pel que he pogut deduir, després de molt de temps seguint aquest tema, sembla que les condicions de vida actuen de dues maneres: directament sobre tot l'organisme, o solament sobre determinades parts, i indirectament en afectar el sistema reproductor. Pel que fa a l'acció directa, cal tenir en compte que, en tots els casos, com ha insistit recentment el professor Weismann, i com jo vaig esmentar en la meva obra sobre les variacions en domesticitat, hi ha dos factors: la naturalesa de l'organisme i la naturalesa de les condicions. La primera sembla ser, amb diferència, la més important, ja que, pel que podem veure, variacions pràcticament similars són produïdes, de vegades, per condicions diferents; i d'altra banda, variacions diferents són produïdes per condicions que semblen ser pràcticament iguals. Els efectes en la descendència poden ser definits o indefinits; es poden considerar definits quan tota o gairebé tota la descendència, exposada a determinades condicions durant diverses generacions, canvien de la mateixa manera. És extremadament difícil arribar a una conclusió pel que fa a l'abast dels canvis induïts d'aquesta manera, però hi ha pocs dubtes sobre molts canvis lleus, com ara la mida segons la quantitat d'aliment, el color segons el tipus d'aliment, el gruix de la pell i el pèl segons el clima, etc. Cadascuna de les infinites variacions que veiem en el plomatge de les aus de corral ha d'haver tingut una causa eficient, i, si la mateixa causa actués de manera uniforme en molts individus durant un gran nombre de generacions, probablement tots es modificarien de la mateixa manera. Fets com els complexos i extraordinaris creixements que invariablement segueixen a la inserció d'una minúscula gota de verí d'un insecte productor de cecidis ens mostren com poden ser de singulars, en el cas de les plantes, les modificacions causades per un canvi químic en la naturalesa de la saba.
La variabilitat indefinida és una conseqüència molt més habitual del canvi en les condicions que la definida, i probablement ha tingut un paper més important en la formació de les races domèstiques. Trobem variabilitat indefinida en les infinites lleus peculiaritats que diferencien els individus d'una mateixa espècie, i que no es poden atribuir a l'herència dels pares o d'algun avantpassat llunyà. Ocasionalment, fins i tot apareixen diferències molt marcades en cadells de la mateixa ventrada i en els brots de la mateixa llavor en càpsula. Molt de tant en tant, en alguns dels milions d'individus criats en el mateix país, i alimentats pràcticament de la mateixa manera, poden aparèixer desviacions estructurals tan importants que poden ser anomenades monstruositats, però les monstruositats no es poden separar amb una línia clara de les variacions més lleus. Tots aquests canvis estructurals, siguin molt lleus o molt marcats, que apareixen entre molts individus que conviuen, poden ser considerats com efectes indefinits de les condicions de vida de cada organisme individual, gairebé de la mateixa manera en què un refredament afecta persones diferents de maneres diferents segons el seu estat corporal o la seva constitució, causant-li tos o un refredat, reumatisme, o la inflamació de diversos òrgans.
Pel que fa al que he anomenat acció indirecta del canvi de condicions, és a dir, mitjançant l'afectació del sistema reproductor, podem deduir que la variabilitat es produeix d'aquesta manera, en part pel fet que aquest sistema és extremadament sensible a qualsevol canvi en les condicions, i en part a causa de la similitud, com Kölreuter i altres han observat, entre la variabilitat que segueix a l'encreuament d'espècies diferents i la que pot observar-se en plantes i animals quan es crien en condicions noves o no naturals. Molts fets mostren clarament com és de susceptible el sistema reproductor a canvis molt subtils en les condicions de l'entorn. No hi ha res més fàcil que domesticar un animal, i poques coses són més difícils que aconseguir que es reprodueixin bé en captivitat, fins i tot si el mascle i la femella s'uneixen. Quants animals no es reprodueixen, encara que disposin de semillibertat en el seu país nadiu! Això s'atribueix generalment, per bé que de manera errònia, a instints viciats. Moltes plantes cultivades mostren una gran força i, tanmateix, rarament o mai produeixen llavors! En alguns casos s'ha descobert que un canvi insignificant, com ara un petit excés o defecte d'aigua en un determinat període de creixement, determinarà si una planta produirà llavors o no. No m'és possible oferir aquí els detalls que he aplegat sobre aquest curiós tema, i que s'han publicat en altres llocs; però, per il·lustrar com són de singulars les lleis que determinen la reproducció dels animals en captivitat, esmentaré els animals carnívors, fins i tot els tropicals, que en aquest país es reprodueixen prou bé en captivitat, tret dels plantígrads, o família dels ossos, que rarament crien, mentre que els ocells carnívors, amb molt poques excepcions, gairebé mai ponen ous fèrtils. Moltes plantes exòtiques tenen un pol·len completament inútil, de la mateixa manera que els híbrids més estèrils. Quan, d'una banda, veiem animals domesticats i plantes cultivades, tot i que sovint febles i malaltissos, que es reprodueixen bé en captivitat, i de l'altra veiem individus que, encara que s'hagin agafat de joves d'un estat totalment de domesticitat, tenen una vida llarga i sana (de la qual cosa puc oferir nombrosos exemples), però que tenen un sistema reproductor tan seriosament afectat, per causes desconegudes, que no és funcional, no ens hem de sorprendre d'aquest sistema quan actua en captivitat, de manera irregular, i que genera descendència que és lleugerament diferent dels seus pares. Podria afegir que alguns organismes es reprodueixen bé sota les condicions menys naturals (per exemple, conills i fures engabiats), fent palès que no és fàcil afectar els seus òrgans reproductors; també alguns animals i plantes suporten la domesticitat o conreu i canvien molt poc, potser no gaire més que en estat natural.
Alguns naturalistes han afirmat que totes les variacions estan connectades amb l'acte de la reproducció sexual, però això és un error, certament, ja que en una altra obra he presentat una llarga llista de sporting plants, com les anomenen els jardiners, i que són plantes que han produït un únic brot amb una característica nova, i a vegades molt diferent, de la resta de brots de la mateixa planta. Aquestes variacions de brots, com se les pot anomenar, es poden propagar mitjançant empelts, murgons, etc., i de vegades llavors, i rarament es troben a la natura, però són molt habituals en plantes cultivades. Atès que s'ha vist que un únic brot, d'entre molts milers, crescut any rere any en el mateix arbre sobre condicions constants, ha desenvolupat un nou tret, i que brots d'arbres diferents, que han crescut en condicions diferents, han produït de vegades gairebé la mateixa varietat —per exemple, brots de presseguer que produeixen nectarines, i brots de roses vulgars que produeixen roses de molsa—, veiem clarament que la naturalesa de les condicions és d'una importància secundària si la comparem amb la naturalesa de l'organisme pel que fa a determinar cada forma de variació específica; potser no té més importància que la que té la naturalesa de l'espurna amb què s'ha encès un combustible en determinar la naturalesa de les flames.
El canvi d'hàbits produeix un efecte hereditari, com ara en el període de floració de les plantes quan es traslladen d'un clima a un altre. En els animals, l'augment o disminució de l'ús de parts del cos té una influència més marcada; així, observo que, en l'ànec domèstic, els ossos de l'ala pesen menys, i els de les potes més, de l'ànec salvatge; i aquest canvi es pot atribuir, amb tota certesa, al fet que l'ànec domèstic vola molt menys, i camina més, que els seus parents salvatges. El gran desenvolupament, heretat, de les mamelles de vaques i cabres en països on es munyen habitualment, en comparació amb aquests òrgans en altres països, és probablement un altre exemple dels efectes de l'ús. No es pot anomenar cap dels nostres animals domèstics que no tingui les orelles caigudes en algun país, i sembla probable la teoria que s'ha suggerit que aquesta caiguda es degui al desús dels muscles de l'orella, atès que els animals rarament s'alarmen gaire.
Moltes lleis regulen les variacions, algunes de les quals es poden veure vagament, i se'n parlarà breument a continuació. Aquí només em referiré al que es pot anomenar variació correlativa. Canvis importants en l'embrió o larva implicaran probablement canvis en l'animal adult. En les monstruositats, les correlacions entre parts del cos ben diferents són molt curioses, i en el gran treball de Geoffroy St. Hilaire se'n donen molts exemples. Els criadors creuen que les extremitats llargues van gairebé sempre acompanyades d'un cap allargat. Alguns exemples de correlació són força extravagants; així, gats completament blancs amb els ulls blaus són generalment sords, però, recentment, el senyor Tait va afirmar que això només els passa als mascles. El color i les peculiaritats en la constitució van junts, i se'n poden donar molts casos notables tant en animals com en plantes. A partir de fets aplegats per Heusinger, sembla que determinades plantes poden ferir les ovelles i els porcs blancs, i no els individus de color; el professor Wyman em va informar recentment d'un bon exemple d'això: en preguntar a alguns grangers de Virgínia com era que tots els seus porcs eren negres, li van explicar que els porcs menjaven unes plantes del gènere Lachnanthes que els acoloria els ossos de rosa i que els causava la pèrdua de les peülles en totes les varietats excepte les negres; i un dels crackers (colons il·legals de Virgínia) va afegir que "seleccionem els individus negres d'una garrinada per criar-los, ja que solament aquests tenen possibilitats de sobreviure". Els gossos sense pèl tenen dents imperfectes; els animals de pèl llarg i aspre són candidats, com s'ha afirmat, a tenir banyes llargues o en gran nombre; els coloms amb plomes a les potes presenten pell entre els dits exteriors; els coloms amb becs curts tenen els peus petits, i aquells amb becs llargs, peus grans. Per tant, si l'home continua seleccionant qualsevol peculiaritat, de fet l'està afavorint, i, a causa de les misterioses lleis de la correlació, és gairebé segur que modificarà altres parts del cos sense tenir la intenció de fer-ho.
Els resultats de les diverses, desconegudes o poc compreses lleis de la variació són infinitament complexos i diversos. Val molt la pena estudiar acuradament els diversos tractats sobre algunes de les nostres plantes cultivades més antigues, com ara el jacint, la patata o fins i tot la dàlia, etc., i és realment sorprenent veure els infinits punts de l'estructura i constitució en què les varietats i subvarietats difereixen lleugerament les unes de les altres. L'organització sencera sembla haver esdevingut plàstica, i se separa lleugerament de la del tipus parental.
Qualsevol variació que no sigui heretada no ens interessa, però el nombre i diversitat de les desviacions de l'estructura que es poden heretar, siguin poc o molt importants fisiològicament parlant, són infinits. El tractat del doctor Prosper Lucas, en dos grans volums, és el millor i més complet en aquest camp. Cap criador no dubta com és de forta la tendència a l'herència: que els fills són com els pares és la seva creença fonamental, i solament alguns escriptors teòrics han expressat els seus dubtes sobre aquest principi. Quan una desviació de l'estructura apareix sovint, i la trobem tant en el pare com en el fill, no podem afirmar que no sigui deguda a la mateixa causa que hagi actuat en tots dos; però, quan entre individus aparentment exposats a les mateixes condicions apareix una desviació molt rara en el pare, com ara una entre diversos milions d'individus, a causa d'alguna extraordinària desviació de circumstàncies, i torna a aparèixer en el fill, un simple càlcul de probabilitats gairebé ens fa atribuir aquesta reaparició a l'herència. Tothom haurà sentit parlar de casos d'albinisme, pell espinosa, cossos coberts de pèl, etc. que apareixen en diversos membres d'una mateixa família. Si les desviacions estranyes i poc freqüents de l'estructura realment s'hereten, es pot admetre amb certesa que les desviacions menys estranyes i més habituals són hereditàries. Potser la manera correcta d'enfocar tot aquest tema és considerar que heretar qualsevol tret és la norma, i no heretar-lo, l'excepció.
La major part de les lleis que governen l'herència són desconegudes. Ningú no pot explicar per què la mateixa peculiaritat en diferents individus de la mateixa espècie, o d'espècies diferents, algunes vegades s'hereta i d'altres no; per què el fill presenta sovint trets del seu avi o àvia, o d'un avantpassat més antic; per què una peculiaritat es transmet sovint d'un sexe als dos sexes, o només a un d'ells, més habitualment, però no sempre, al mateix. És un fet important per a nosaltres que les peculiaritats que apareixen en els mascles dels nostres animals domèstics es transmeten sovint solament als mascles, de manera exclusiva o si més no majoritària. Una regla molt més important, que crec plausible, és que una peculiaritat que apareix en una edat determinada tendeix a reaparèixer en la descendència a la mateixa edat, tot i que de vegades ho fa abans. En molts casos, això no podria ser d'una altra manera; així, les peculiaritats heretades en les banyes del bestiar boví no poden aparèixer en la descendència fins a la maduresa, i se sap que les peculiaritats del cuc de seda apareixen en l'estat corresponent d'eruga o de capoll. Però les malalties hereditàries i alguns altres fets em fa pensar que la regla té una extensió més àmplia i que, encara que no hi hagi cap motiu aparent pel qual una peculiaritat hagi d'aparèixer a una edat determinada, tendeix igualment a fer-ho en la descendència en el mateix període en què va aparèixer en el pare. Crec que aquesta regla és de la màxima importància per explicar les lleis de l'embriologia. Aquests comentaris es limiten, és clar, a la primera aparició de la peculiaritat, i no a la causa primària que pot haver actuat sobre els òvuls o sobre l'element masculí, aproximadament de la mateixa manera que la llargària superior de les banyes de la descendència d'una vaca de banyes curtes i un brau de banyes llargues, encara que aparegui a una edat més avançada, és clarament deguda a l'element masculí.
Quan estudiem les varietats hereditàries o races de les plantes i animals domèstics, i les comparem amb espècies molt afins, en les races domèstiques trobem normalment, com ja s'ha comentat, una uniformitat menor en els trets que en les espècies reals. Sovint, les races domèstiques tenen trets, en certa manera, monstruosos, i amb això vull dir que, encara que siguin diferents els uns dels altres, i també d'altres espècies del mateix gènere, en diversos aspectes poc importants, sovint tenen una part del cos molt diferent, tant si comparem les unes amb les altres, i sobretot si les comparem amb les espècies salvatges amb què estan més relacionades. Amb aquestes excepcions (i amb la de la perfecta fertilitat de les varietats quan s'encreuen, un tema del qual es parlarà més endavant), les races domèstiques de la mateixa espècie difereixen les unes de les altres de la mateixa manera que ho fan les espècies salvatges del mateix gènere que hi estan molt relacionades, però les diferències es donen, en molts casos, en un grau inferior. Això s'ha d'acceptar com a cert, ja que alguns experts han classificat les races domèstiques de molts animals i plantes com a descendents de les diferents espècies originals, mentre que d'altres les han classificat com a simples varietats. Si hi hagués diferències ben evidents entre una raça domèstica i una espècie, aquesta font de dubte no es repetiria constantment. Sovint s'ha afirmat que les races domèstiques no difereixen entre ells en trets de valor genèric; es pot demostrar que aquesta afirmació no és certa, però els naturalistes tenen opinions molt diferents en determinar quins trets són de valor genèric, i actualment totes aquestes valoracions són empíriques. Quan s'expliqui com s'originen els gèneres en la natura, es veurà que no tenim cap motiu per esperar sovint un augment general de diferències en les races domesticades.
Quan intentem fer una estimació del nombre de diferències estructurals entre races domèstiques afins, de seguida dubtem perquè no sabem si provenen d'una o de diverses espècies. Aquest punt, si es pogués aclarir, seria interessant; si, per exemple, es pogués demostrar que el llebrer anglès, el bloodhound, el terrier, el spaniel i el buldog, que sabem que es reprodueixen sense variacions, són descendents d'una sola espècie, aquest fet ens farien dubtar de la immutabilitat de les moltes espècies afins que hi estan relacionades que viuen arreu del món, com, per exemple, les moltes espècies de guineus. Jo no crec, com de seguida veurem, que totes les diferències entre les diverses races de gossos hagin estat causades en domesticitat, sinó que crec que una petita part d'elles és deguda al fet que provenen d'espècies diferents. En el cas de races molt destacades d'algunes altres espècies domesticades, és plausible, i fins i tot molt evident, que descendeixen d'un únic tronc salvatge.
Sovint s'ha suposat que l'home va triar domesticar determinats animals i plantes per la seva extraordinària tendència inherent a canviar i a resistir climes diversos. No discuteixo que aquestes capacitats siguin un gran valor afegit a la majoria d'ells, però, com podia saber un salvatge, quan va domesticar un animal per primer cop, si experimentaria variacions en les generacions successives, o si sobreviuria a altres climes? Potser la poca variabilitat de l'ase i de l'oca, o l'escassa tolerància del ren a la calor, o del camell al fred, va evitar-ne la domesticació? No puc dubtar que si altres animals i plantes, tants com els actualment domesticats, i de tipus i països igualment diversos, es traguessin de l'estat salvatge i es poguessin reproduir en domesticitat durant el mateix nombre de generacions, canviarien tant com ho van fer les espècies originals dels animals i plantes actualment domesticats.
En el cas de la majoria de les plantes i animals domesticats des d'antic no és possible arribar a una conclusió clara sobre si descendeixen d'una o de diverses espècies salvatges. L'argument esgrimit per aquells que creuen en un origen múltiple dels animals domèstics és que trobem gran diversitat de races en els temps més antics, en els monuments d'Egipte i en els habitatges lacustres de Suïssa, i algunes d'aquestes races s'assemblen molt, o són fins i tot idèntiques, a les actuals. Però això solament fa endarrerir molt la història de la civilització i demostra que els animals es van domesticar en un període molt més antic que el que fins ara se suposava. Els habitants lacustres de Suïssa conreaven diversos tipus de blat i civada, pèsols, cascalls per a oli, lli, posseïen diversos animals domèstics i també comerciaven amb altres nacions. Tot això mostra clarament, com Heer ha observat, que la seva civilització estava força avançada tot i la primerenca època, i això implica, alhora, un llarg període continuat anterior de civilització menys avançada, durant el qual els animals domesticats, mantinguts per tribus diferents en districtes diferents, podien haver experimentat variacions, donant així origen a les diferents races. Des del descobriment d'eines de sílex en les formacions superficials de moltes parts del món, tots els geòlegs creuen que l'home primitiu ja existia en un període extremadament remot, i sabem que avui dia gairebé no queda cap tribu tan poc civilitzada que no hagi domesticat com a mínim el gos.
Probablement, l'origen de la majoria dels animals domèstics mai no quedarà aclarit del tot. Però puc afirmar que, havent estudiat els gossos domèstics de tot el món, i després d'una detallada recopilació de tots els fets coneguts, he arribat a la conclusió que diverses espècies salvatges de cànids foren domesticades, i que la seva sang, mesclada entre elles en molts casos, corre per les venes de les nostres races domèstiques. Quant a les ovelles i cabres, no en tinc una opinió categòrica. A partir de fets que em va comunicar el Sr. Blyth sobre els costums, veu, constitució i estructura del zebú, és gairebé segur que descendeix d'un boví original europeu, i alguns experts pensen que aquest darrer van tenir dos o tres ancestres, que podien o no ser considerats espècies. Aquesta conclusió, com la distinció específica entre el bestiar boví comú i el geperut, es pot considerar com demostrada per les admirables investigacions del professor Rütimeyer. Pel que fa als cavalls, per raons que no puc donar aquí, m'inclino per creure, amb reserves, i en oposició a diversos autors, que totes les races pertanyen a la mateixa espècie. Atès que he tingut vives gairebé totes les races angleses d'aus de corral, les he criat, les he encreuat i n'he examinat els esquelets, em sembla gairebé cert que totes ells són descendents de la gallina salvatge de l'Índia, Gallus bankiva, i aquesta és la conclusió del Sr. Blyth i d'altres que han estudiat aquest ocell a l'Índia. Quant a ànecs i conills, algunes races dels quals són molt diferents entre elles, és clarament evident que totes elles descendeixen de l'ànec i del conill comuns salvatges.
Alguns autors han portat la doctrina de l'origen de les diverses races domèstiques a partir de diversos avantpassats a un extrem absurd; creuen que cada raça que es reprodueix sense variacions, o amb trets distintius molt subtils, va tenir el seu antecessor salvatge. Si això fos així, a Europa haurien d'haver existit com a mínim una vintena d'espècies salvatges de bestiar boví, moltes d'ovelles i diverses de cabres, i diverses d'elles fins i tot a Gran Bretanya. Un autor creu que antigament existien onze espècies salvatges d'ovelles característiques de Gran Bretanya! Si tenim en compte que, avui dia, Bretanya no té un sol mamífer característic, i França només uns pocs que siguin diferents dels d'Alemanya, i així amb Hongria, Espanya, etc., però que cadascun d'aquests països posseeix diverses races característiques de boví, ovelles, etc., hem d'admetre que moltes de les races domèstiques s'han d'haver originat a Europa; si no, d'on haurien sortit? Així és també a l'Índia. Fins i tot en el cas de les races de gos domèstic arreu del món, que admeto que descendeixen de diverses espècies salvatges, no hi ha cap dubte que s'hi ha produït un nombre enorme de variacions heretades; perquè, qui creurà que animals que s'assemblen molt al llebrer italià, al Bloodhound, al buldog, al carlí, al Spaniel Blenheim, etc., tan diferents de tots els cànids salvatges, van existir alguna vegada en estat salvatge? Sovint s'ha dit alegrement que totes les races de gos són el resultat de l'encreuament d'unes poques espècies originals, però, mitjançant l'encreuament, solament es poden aconseguir formes a mig camí, en major o menor grau, de les dels dos pares; i si acceptem que les diverses races domèstiques han sofert aquest procés, hem d'admetre l'existència anterior de les formes més extremes, és a dir, el llebrer italià, el Bloodhound, el buldog, etc. en estat salvatge. A més, la possibilitat d'engendrar races diferents mitjançant l'encreuament ha estat molt exagerada. Existeixen molts casos que mostren que, amb l'ajuda d'una acurada selecció dels individus que presenten el tret desitjat, una raça pot ser modificada mitjançant encreuaments ocasionals, però aconseguir una raça intermèdia entre dues races força diferents seria molt difícil. Sir J. Sebright va realitzar experiments en aquest sentit, i va fracassar. La descendència del primer encreuament entre dues races pures és tolerable i, de vegades (com he descobert amb els coloms), amb trets força uniformes, i tot plegat sembla prou senzill; però, quan aquests mestissos s'encreuen entre ells durant diverses generacions, difícilment dos d'ells són semblants, i aleshores és quan la dificultat de la tasca es fa palesa.
En la convicció que sempre és millor estudiar un grup especial, després de pensar-hi força m'he decidit pel colom roquer. N'he tingut totes les races que he pogut obtenir o comprar, i me n'han aconseguit pells d'arreu del món, especialment els honorables W. Elliot de l'Índia i C. Murray de Pèrsia. S'han publicat molts tractats sobre els coloms en diferents idiomes, alguns d'ells molt importants en ser força antics. M'he associat amb diversos aficionats, i m'han admès en dos dels Pigeon Clubs de Londres. La diversitat de les races és quelcom extraordinari. Compareu el colom missatger i el colom voltejador de cara curta anglesos, i contempleu les meravelloses diferències en els seus becs, que obeeixen a les diferències corresponents en els seus cranis. El colom missatger, sobretot el mascle, és destacable també pel meravellós desenvolupament de la pell carunculada al voltant del cap, acompanyat de parpelles molt allargades, forats externs del nas molt grans, i una gran obertura de la boca. El colom voltejador de cara curta té un bec similar al d'un pinsà, i el colom voltejador comú ha heretat el singular costum de volar a gran altura en estols compactes fent tombarelles a l'aire. El colom runt és un ocell de mida gran, amb un gran bec llarg i peus també grans; algunes de les subraces de runt tenen un coll molt llarg, d'altres tenen ales i cues molt llargues, i d'altres tenen cues molt curtes. El barb és similar al colom missatger, però, en comptes d'un bec llarg, en té un d'ample i molt curt. El pouter té un cos, ales i potes molt més allargades, i el seu pap enormement desenvolupat, que infla orgullosament, pot provocar fascinació i fins i tot el riure. El turbit té un bec curt i en forma cònica, amb una línia de plomes invertides al pit, i té el costum d'expandir lleugerament i contínuament la part superior de l'esòfag. El Jacobin té les plomes molt invertides per tota la part posterior del coll formant una caputxa i, en proporció a la seva mida, té les ales i les plomes de la cua allargades. Els coloms trumpeter i laugher, com el seu nom indica, parrupen de manera molt diferent de les altres races. El fantail té trenta o fins i tot quaranta plomes caudals, en comptes de dotze o catorze, que és el nombre normal en tots els membres de la gran família dels coloms; aquestes plomes es mantenen esteses, i es porten tan dretes que en els exemplars bons el cap i la cua es toquen; la glàndula oliosa es troba gairebé atrofiada. Es podrien indicar diverses altres races amb menys trets distintius.
En els esquelets de les diferents races, el desenvolupament dels ossos de la cara és molt diferent pel que fa a la llargada, amplada i curvatura. La forma, igual que l'amplada i llargada de les branques del maxil·lar inferior, varia de manera molt significativa. El nombre de vèrtebres caudals i sacres és variable, com ho és també el nombre de costelles, la seva amplada relativa i la presència d'apòfisis. La mida i forma de les obertures de l'estèrnum són molt variables, com ho són també el grau de divergència i la mida relativa dels dos braços de la fúrcula. Altres parts de l'estructura que són variables són: l'amplada proporcional de l'obertura de la boca, la llargada proporcional de les parpelles, del forat dels narius, de la llengua (no sempre en correlació estricta amb la mida del bec), la mida del pap i de la part superior de l'esòfag; el desenvolupament i atròfia de la glàndula oliosa; el nombre de plomes primàries i caudals; la llargada relativa de les ales i la cua, entre elles i respecte del cos; la llargada relativa de les cames i els peus; el nombre d'escudets en els dits dels peus, el desenvolupament de la pell entre els dits dels peus. El període en què s'assoleix la perfecció del plomatge varia, com també l'estat del borrissol que tenen els pollets en sortir de l'ou. La forma i mida dels ous varia. La forma de volar i, en algunes races, la veu i el caràcter, són força diferents. Per últim, els mascles i les femelles d'algunes races han desenvolupat lleugeres diferències entre ells.
En definitiva, es podrien escollir almenys una vintena de coloms que, presentats a un ornitòleg com a ocells salvatges, serien classificats com espècies ben definides. A més, en aquest cas ni tan sols crec que cap ornitòleg situés el colom missatger, el voltejador de cara curta, el runt, el barb, el pouter i el fantail dins del mateix gènere, especialment si se li mostressin diverses subraces (o espècies, com ell les anomenaria), els trets de les quals s'hereten sense variació, de cadascuna d'aquestes races.
Tot i les grans diferències entre les races de coloms, estic totalment convençut que l'opinió generalitzada dels naturalistes, en el sentit que totes elles descendeixen del colom roquer (Columba livia), és correcta, incloent-hi en aquesta denominació diverses races o subespècies geogràfiques que es diferencien les unes de les altres en els aspectes més nimis. Atès que diverses de les raons que m'han portat a aquesta conclusió són, en major o menor grau, aplicables a altres casos, les detallaré breument a continuació. Si les diverses races no són varietats, i no descendeixen del colom roquer, han d'haver-ho fet de, com a mínim, set o vuit troncs originals, ja que és impossible aconseguir les races domèstiques actuals amb l'encreuament d'un nombre inferior; com, per exemple, es podria obtenir un pouter mitjançant l'encreuament de dues races sense que un dels troncs originals hagués posseït l'enorme pap característic? Tots els suposats troncs originals han d'haver estat coloms roquers, que no criaven en els arbres ni tendien a posar-s'hi. Però, a part del C. livia, amb les seves subespècies geogràfiques, solament es coneixen dues o tres altres espècies de colom roquer, i no tenen cap dels trets de les races domèstiques. Per tant, els suposats trocs originals o bé encara han d'existir en els països on es van domesticar originalment, i els ornitòlegs els han de conèixer, i això, tenint en compte la seva mida, costums i trets característics, sembla improbable, o bé s'han extingit en estat salvatge. Però races que crien en precipicis, i bones voladores, és improbable que siguin exterminades; i el colom roquer comú, que té els mateixos costums que les races domèstiques, no ha estat exterminat ni tan sols en diversos dels illots britànics, o en les costes mediterrànies. El suposat extermini de tantes espècies amb costums similars als del colom roquer, doncs, sembra una assumpció agosarada. A més, les diverses races domesticades esmentades més amunt han estat exportades a tot el món, i, per tant, algunes d'elles hauran d'haver tornat al seu país d'origen; però cap d'elles no s'ha tornat salvatge, tot i que el colom de colomar, que és un colom roquer amb lleugeres variacions, s'hi ha tornat en diversos llocs. A més, totes les experiències recents mostren que és difícil aconseguir que els animals salvatges criïn lliurement en domesticitat, i, quant a la hipòtesi de l'origen múltiple dels coloms, caldria admetre que set o vuit espècies, com a mínim, van ser domesticades tan completament en temps antics per l'home semicivilitzat que serien força prolífiques en captivitat.
Un argument de gran pes, i aplicable en altres casos diversos, és que les races abans esmentades, tot i que coincideixen generalment amb el colom roquer salvatge en constitució, costums, veu, color, i en la majoria de parts de la seva estructura, són, certament, poc normals en altres parts. Podríem cercar en va per tota la gran família dels colúmbids un bec com el del colom missatger anglès, com el del colom voltejador de cara curta, o com el del barb, unes plomes invertides com les del Jacobin, un pap com el del pouter, o unes plomes caudals com les del fantail. Per tant, caldria admetre, no solament que l'home semicivilitzat va aconseguir domesticar per complet diverses espècies, sinó que, intencionadament o per casualitat, va seleccionar espècies extraordinàriament anòmales, i, a més, que, des d'aleshores, aquestes mateixes espècies s'han extingit o han esdevingut desconegudes. Tantes casualitats estranyes són molt improbables.
Val la pena prendre en consideració alguns fets quant al color dels coloms. El colom roquer és d'un blau pissarra amb el llom blanc, però la subespècie de l'Índia, C. intermedia de Strickland, té aquesta part blavosa. La cua acaba en una barra fosca, amb les plomes externes filetejades en blanc a la base. Les ales tenen dues barres negres, i algunes races semidomèstiques, i algunes de completament salvatges, hi tenen, a més de les dues barres fosques, clapes de negre. Aquestes marques no es troben mai totes alhora en cap altra espècie de tota la família; ara bé, en totes les races domèstiques, si prenem exemplars de pura raça, de vegades concorren, perfectament desenvolupats, tots els trets esmentats, fins i tot el filetejat blanc de les plomes caudals externes. A més, en creuar ocells de dues o més races diferents, cap dels quals no sigui blau o tingui qualsevol de les marques esmentades més amunt, els mestissos resultants són, sorprenentment, molt propens a adquirir aquests trets. Per esmentar un exemple dels diversos que he observat, vaig creuar fantails blancs, que crien sense variació, amb barbs negres (les variants blaves de barbs són tan rares que mai no n'he sentit a parlar de cap cas a Anglaterra), i els mestissos van resultar negres, marrons i amb clapes. Vaig creuar també un barb amb un spot, que és un ocell blanc amb la cua vermella i una taca també vermella al front, i que cria sense gens de variació, i els mestissos van resultar foscos i amb clapes. Després, vaig creuar un dels mestissos barb-fantails amb un mestís barb-spot, i en va sortir un ocell d'un blau ben bonic, amb el llom blanc, una doble barra negra a les ales, i plomes caudals llistades i filetejades en blanc, com qualsevol colom roquer salvatge! Podem entendre aquests fets pel ben conegut principi de la reversió als trets ancestrals, sempre que totes les races domèstiques descendeixin del colom roquer. Però, si neguem aquest punt, hem de plantejar-nos dues suposicions molt improbables: la primera, que tots els diversos troncs originals eren del mateix color que el colom roquer, i tenien les seves mateixes marques, encara que no existeix cap altra espècie amb aquestes mateixes característiques, i per tant cada raça hauria de tenir per separat la tendència a tornar als mateixos colors i marques originals; i la segona, que cada raça, fins i tot les més pures, ha estat creuada durant una dotzena, o com a molt una vintena de generacions, amb el colom roquer. Dic dotze o vint perquè no es coneix cap cas en què descendents creuats hagin tornat a un ancestre de sang aliena, eliminada per un nombre més gran de generacions. En una raça que s'ha creuat solament una vegada, la tendència a recuperar qualsevol tret derivat d'aquest encreuament serà, òbviament, cada vegada més petita, i en cada generació successiva quedarà una part més petita de la sang aliena; però, si no s'ha produït cap encreuament, i la raça té tendència a recuperar un tret que s'havia perdut durant algunes generacions anteriors, aquesta tendència, per molt que no ens sembli així, es pot transmetre inalterada durant un nombre de generacions indeterminat. Aquells que han escrit sobre herència confonen sovint aquests dos casos diferents de reversió.
Per últim, els híbrids o mestissos de totes les races de coloms són perfectament fèrtils, com puc afirmar gràcies a les meves pròpies observacions, realitzades expressament, entre les races més dispars. En canvi, a penes se sap amb seguretat de cap cas d'híbrids de dues espècies totalment diferents d'animals que siguin totalment fèrtils. Alguns autors creuen que la domesticació continuada elimina aquesta forta tendència a l'esterilitat en les espècies. Per la història del gos, i d'altres animals domèstics, aquesta conclusió és probablement correcta, si es parla d'espècies molt properes les unes a les altres; però suposar que espècies originalment tan diferents com ho són el colom missatger, el voltejador, el pouter i el fantail, puguin produir descendents perfectament fèrtils entre ells, seria molt agosarat.
Per totes aquestes raons, a saber: la improbabilitat que l'home, en el passat, hagi fet criar il·limitadament set o vuit suposades espècies de coloms en domesticitat; que aquestes suposades espècies són força desconegudes en estat salvatge, i no s'han assilvestrat enlloc; que presenten determinats trets poc normals respecte a altres colúmbids, encara que se semblen al colom roquer en molts aspectes; la reaparició ocasional del color blau i diverses marques negres en totes les races, tant si són pures com encreuades; i, finalment, que la descendència mestissa és perfectament fèrtil, per totes aquestes raons, considerades en conjunt, podem concloure amb seguretat que totes les races domèstiques descendeixen del colom roquer, Columba livia, amb les seves subespècies geogràfiques.
A favor d'aquesta afirmació, puc afegir, en primer lloc, que s'ha vist que el C. livia salvatge és domesticable a Europa i a l'Índia, i que coincideix en costums i en un gran nombre d'estructures amb totes les races domèstiques. En segon lloc, que, tot i que determinats trets del colom missatger anglès o del colom voltejador de cara curta són molt diferents dels del colom roquer, si comparem les diverses subraces d'aquestes dues races, especialment les que provenen de països llunyans, podem construir, entre elles i el colom roquer, una sèrie gairebé perfecta, i també podem fer-ho en alguns altres casos, encara que no amb totes les races. En tercer lloc, els trets més distintius de cada raça són clarament variables, com ara la barballera i la llargària del bec del colom missatger, la curtedat del del colom voltejador, i el nombre de plomes caudals del fantail, i aquest fet quedarà clarament explicat quan parlem de la selecció. En quart lloc, els coloms han estat supervisats i cuidats amb tota cura, estimats per molta gent, i domesticats durant milers d'anys en diverses parts del món: els registres més antics que se'n coneixen són de la cinquena dinastia egípcia, cap al 3000 aC., com em va indicar el professor Lepsius, però el Sr. Birch m'informa que els coloms apareixen en un menú de la dinastia anterior. En temps dels romans, com sabem per Plini, s'oferien grans sumes pels coloms: “han arribat a un punt en què es pot calcular el seu pedigrí i raça”. Cap a l'any 1600, Akber Khan, a l'Índia, donava molt valor als coloms; mai no se n'emportaven menys de vint mil amb la cort. “Els monarques d'Iran i Turan li van enviar alguns ocells molt rars”, i, continua l'historiador de la cort, “Sa Majestat, en creuar les races, mètode que no s'havia utilitzat mai abans, les ha millorat de manera sorprenent”. Aproximadament en la mateixa època, els holandesos eren tan entusiastes com els romans pel que fa als coloms. La gran importància d'aquestes consideracions per tal d'explicar la immensa quantitat de variacions que han experimentat els coloms, es farà també palesa quan parlem de la selecció. També veurem aleshores per què diverses races presenten tan sovint algun tret en certa manera monstruós. És també una circumstància molt favorable per a la producció de races diferents que els coloms mascle i femella es puguin aparellar fàcilment de per vida; així, diferents races es poden mantenir juntes en el mateix aviari.
Considerem breument els passos pels quals s'han originat les races domèstiques, sigui des d'una o des de diverses espècies afins. Alguns dels efectes es poden atribuir a l'acció directa i definida de les condicions externes de vida, i d'altres al costum; però seria temerari explicar amb aquests agents les diferències entre un cavall de tir i un de carreres, un llebrer i un bloodhound, un colom missatger i un colom voltejador. Una de les característiques més notables de les races domesticades és que hi trobem adaptacions, no de fet en benefici del mateix animal o planta, sinó per a l'ús o gaudi de l'home. Probablement, algunes variacions útils han aparegut de sobte, o pas a pas; molts botànics, per exemple, creuen que el cardó comú, amb els seus ganxos, que no tenen rival en cap estri mecànic, no és més que una varietat del Dipsacus silvestre, i que aquest canvi pot haver aparegut de sobte en una plàntula. Probablement el mateix va passar amb el gos turnspit, i se sap que aquest va ser el cas de l'ovella ancon. Però, si comparem el cavall de tir amb el de carreres, el dromedari i el camell, les diverses races d'ovella, adaptades sigui a terres conreades o a pastures de muntanya, amb la llana d'una raça que és bona per a una finalitat, i la d'una altra raça que ho és per a una altra; si comparem les nombroses races de gos, cadascuna d'elles d'utilitat per a l'home de diferents maneres; si comparem el gall de combat, tan persistent en la lluita, amb altres races ben poc agressives, amb les "ponedores perpètues" que mai no volen covar, i amb el bantam, tan petit i elegant; si comparem la multitud de races de plantes agrícoles, culinàries, fruiteres i de jardí, la majoria útils per a l'home en diferents estacions i per a diferents finalitats, o tan agradables als seus ulls, penso que hem de mirar més enllà de la mera variabilitat. No podem suposar que totes les races es van desenvolupar de sobte tan perfectes com són ara; de fet, sabem que en molts casos no va ser aquesta la seva història. La clau és el poder humà de la selecció acumulada: la natura proporciona variacions successives, però l'home les dirigeix en determinades direccions que li són útils; en aquest sentit, doncs, es podria dir que ha creat races que li siguin útils.
La gran potència d'aquest principi de selecció no és hipotètica. És un fet que diversos dels nostres criadors més importants han modificat en gram mesura, fins i tot durant la vida d'un sol home, les seves races de boví i oví. Per adonar-se totalment del que han fet, és gairebé necessari llegir diversos tractats dedicats a aquest tema i examinar els animals. Normalment, els criadors parlen de l'organització d'un animal com quelcom plàstic que poden modelar gairebé com els plagui. Si disposés de prou espai, podria citar nombrosos passatges en aquest sentit d'autoritats molt competents. Youatt, qui probablement estava més familiaritzat que gairebé ningú amb la feina dels grangers, essent ell mateix un gran coneixedor dels animals, es refereix al principi de selecció com "allò que permet al granger, no solament modificar la naturalesa del seu ramat, sinó canviar-lo completament. És la vareta màgica amb la qual pot donar vida a qualsevol forma i motlle que vulgui". Lord Somerville, referint-se al que els criadors han fet per les ovelles, diu: "Semblaria que haguessin dibuixat un esborrany d'una forma perfecta en si mateixa, i després li haguessin donat vida". A Saxònia, es dóna tanta importància al principi de selecció pel que fa a les ovelles merines, i és tan reconegut, que és tractat com un ofici: les ovelles es col·loquen sobre una taula i s'examinen, com ho faria un expert amb una pintura; això es fa tres cops durant mesos, i cada vegada les ovelles es marquen i es classifiquen, per tal que, finalment, les millors d'elles siguin seleccionades per a la reproducció.
El que els criadors anglesos han arribat a aconseguir queda demostrat pels preus desorbitats que es paguen per animals amb un bon pedigrí, que han estat exportats a gairebé qualsevol racó del món. Generalment, la millora no obeeix en absolut a l'encreuament de races diferents; els millors criadors s'oposen fermament a aquesta pràctica, excepte, de vegades, entre subraces afins molt properes. I, quan s'ha realitzat un encreuament, és imprescindible una selecció molt rigorosa, fins i tot més que en els casos ordinaris. Si la selecció consistís simplement a separar algunes varietats molt diferents, i fer-les criar, el principi seria tan obvi que no caldria ni esmentar-lo; però la seva importància rau en el gran efecte produït per l'acumulació en una direcció, durant generacions successives, de diferències absolutament inapreciables per a un ull no entrenat, diferències que jo vaig intentar descobrir sense èxit. Menys d'un home entre mil té una vista prou precisa i un criteri suficient per esdevenir un criador competent. Si gaudeix d'aquestes qualitats, estudia el tema durant anys, i hi dedica la seva vida amb gran perseverança, tindrà èxit, i pot aconseguir grans millores; si li falta alguna d'aquestes qualitats, de segur que fracassarà. Molt pocs s'adonen realment de la capacitat natural i dels anys d'experiència necessaris per esdevenir ni que sigui un bon aficionat als coloms.
Els horticultors segueixen els mateixos principis, però, sovint, les variacions són encara més brusques. Ningú no suposa que les nostres millors creacions s'han produït per una única variació del tronc original. Tenim proves que no ha estat així en diversos casos en què s'han conservat registres exactes; així, per donar un exemple senzill, es pot esmentar el continu augment de mida de la grosella. Veiem una sorprenent millora en les flors de molts floristes, en comparar les d'avui dia amb dibuixos fets solament fa vint o trenta anys. Quan una raça de plantes està força ben establerta, els cultivadors de llavors no agafen les millors plantes, sinó que només els cal accedir als seus planters i arrencar les "rogues", com anomenen les plantes que es desvien de l'estàndard adient. Amb els animals, aquesta mena de selecció es practica, de fet, de manera similar, ja que ningú és tan poc curós com per fer criar els seus pitjors exemplars.
Pel que fa a les plantes, hi ha altres mitjans per observar els efectes acumulats de la selecció: al jardí, comparant la diversitat de flors de diferents varietats de la mateixa espècie; a l'hort, la diversitat de fulles, beines, tubercles, o qualsevol part que sigui valuosa; i, a l'horta, la diversitat de fruits de la mateixa espècie en comparació amb les fulles i flors del mateix conjunt de varietats. Adoneu-vos com són de diferents les fulles de la col, i com d'idèntiques en són les flors; com són de diferents les flors del pensament, i com en són de semblants les fulles; les diferències en mida, color, forma i vellositat dels diferents tipus de groselles, i tot i això les seves flors presenten molt poques diferències. No és que les varietats que són molt diferents en un aspecte concret no ho siguin en absolut en d'altres; això no s'esdevé mai, o potser mai, i parlo després de curoses observacions. La llei de la variació correlativa, la importància de la qual mai no s'ha de passar per alt, causarà algunes diferències, però, com a regla general, no es pot dubtar que la selecció continuada de lleus variacions, ja sigui en les fulles, les flors o els fruits, produirà races que es diferenciaran principalment en aquests trets.
Es pot objectar que el principi de selecció ha estat reduït a una pràctica metòdica durant poc més de tres quarts de segle. És cert que s'hi ha parat més atenció en els darrers anys; s'han publicat molts estudis sobre el tema, i el resultat ha estat ràpid i important en la mesura corresponent, però que el principi sigui una descoberta moderna està molt lluny de la veritat. Podria oferir diverses referències d'obres de força antiguitat en què es reconeix tota la importància del principi. En períodes primitius i bàrbars de la història anglesa s'importaven sovint animals seleccionats, i es van promulgar lleis per evitar-ne l'exportació; s'ordenava l'eliminació de cavalls més petits d'una mida determinada, i això es pot equiparar al "roguing" de plantes realitzat pels jardiners. Trobo clarament esmentat el principi de selecció en una antiga enciclopèdia xinesa; alguns dels escriptors romans clàssics en van establir regles específiques; segons passatges del Gènesi, ja en aquells temps remots es parava atenció al color dels animals domèstics; actualment, de vegades, els salvatges creuen els seus gossos amb cànids salvatges per tal de millorar la raça, i ja ho feien antigament, segons escrits de Plini; els salvatges de Sud-àfrica combinen per color els seus animals de tir, com ho fan també els esquimals amb els seus grups de gossos; Livingstone afirma que les millors races domèstiques són molt valorades pels negres d'Àfrica central, que no han tingut cap relació amb els europeus. Alguns d'aquests fets no demostren una selecció real, però sí que demostren que en els temps antics es parava molta atenció a la cria d'animals domèstics, i que avui dia ho fan fins i tot els salvatges més primitius. De fet, atès que és obvi que les bones i males qualitats s'hereten, hauria estat ben estrany que hom no hagués parat atenció a la cria.
Actualment, els criadors importants intenten, mitjançant la selecció metòdica, i amb un clar objectiu a la vista, crear una nova soca o subraça superior a l'habitual en el país. Però, per als nostres objectius, és més important un tipus de selecció, que podem anomenar "involuntària", i que és el resultat del fet que tothom intenta posseir i fer criar els millors individus. Així, un home que pretén tenir pòinters intentarà aconseguir, òbviament, els millors gossos possibles, i després farà criar els millors dels seus propis, però sense cap desig o intenció de modificar permanentment la raça. No obstant això, podem deduir que aquest procés, al llarg dels segles, milloraria i modificaria qualsevol raça, de la mateixa manera que Bakewell, Collins, etc., per aquest mateix procés, solament que seguit de manera més metòdica, van modificar en gran manera, fins i tot durant les seves vides, les formes i qualitats del seu bestiar boví. Els canvis lents i subtils d'aquesta mena no es poden constatar tret que es disposi de mesures reals o dibuixos detallats, obtinguts força temps enrere, per poder fer la comparació. En alguns casos, però, en zones menys civilitzades, on la raça ha estat menys millorada, se'n poden trobar individus gens o poc modificats. Hi ha motius per creure que el spaniel del rei Carles ha estat molt modificat, de manera involuntària, des del temps del monarca. Alguns experts molt competents estan convençuts que el setter prové directament del spaniel, el qual, probablement, es va anar alterant lentament. Se sap que el pòinter anglès ha canviat molt en el darrer segle, i, en aquest cas, segons es creu, el canvi ha estat realitzat principalment mitjançant encreuaments amb el foxhound; però el que ens interessa és que el canvi s'ha realitzat involuntàriament i gradualment, i, així i tot, de manera tan eficaç, que encara que l'antic pòinter espanyol provenia certament d'Espanya, el Sr. Borrow no hi ha trobat, segons ell mateix m'ha informat, cap gos nadiu com el nostre pòinter.
Per un procés de selecció similar, i amb un entrenament acurat, els cavalls de cursa anglesos han arribat a superar en velocitat i mida els seus ancestres àrabs, fins al punt que aquests darrers, segons les normes de les carreres Goodwood, estan autoritzats a portar un pes inferior. Lord Spencer i altres han demostrat com el bestiar boví d'Anglaterra ha guanyat en pes, i arriba abans a la maduresa, comparat amb els animals existents al país amb anterioritat. Comparant els registres de diversos estudis antics sobre els estats anterior i present dels coloms missatgers i voltejadors a Gran Bretanya, Índia i Pèrsia, podem fer un seguiment de les fases per les quals han passat subtilment, i que els han fet tan diferents del colom roquer.
Youatt proporciona un excel·lent exemple dels efectes d'una selecció que es pot considerar involuntària, ja que els criadors no en podien haver esperat mai, ni tan sols desitjat, el resultat, que fou la creació de dues diferents soques. Els dos ramats d'ovella Leicester propietat del Sr. Buckley i del Sr. Burgess, com el Sr. Youatt explica, “s'han criat, mantenint la puresa de la raça, a partir del tronc original del Sr. Bakewell durant gairebé cinquanta anys. Ningú que estigui relacionat amb l'assumpte té cap sospita que qualsevol dels dos propietaris s'hagi desviat el més mínim de la sang pura del ramat del Sr. Bakewell i, així i tot, la diferència entre les ovelles d'aquests dos senyors és tan gran que semblen varietats completament diferents”.
Encara que existeixin salvatges tan bàrbars que mai no pensin en l'efecte de l'herència en la descendència dels seus animals domèstics, durant els períodes de fam o altres incidències, a què els salvatges estan tan exposats, tindran molta cura dels animals que els són especialment útils per a alguna finalitat especial, i, per tant, aquests animals tindran més descendència que la resta de menys valor, de manera que en aquest cas actua una mena de selecció involuntària. Veiem el valor atribuït als animals fins i tot pels bàrbars de Terra del Foc, que en temps d'escassetat maten i devoren les seves dones ancianes per considerar-les menys valuoses que els seus gossos.
En les plantes, el mateix procés de millora gradual, mitjançant la preservació ocasional dels millors individus, siguin o no prou diferents per ser classificats com varietats separades en aparèixer per primera vegada, i s'hagin mesclat o no dues o més espècies o races mitjançant l'encreuament, es pot reconèixer clarament en l'augment de mida i de bellesa que ara trobem en les varietats del pensament, la rosa, el gerani, la dàlia i altres plantes, si les comparem amb les varietats més antigues o amb els troncs originals. Ningú esperaria aconseguir un pensament o una dàlia de primer nivell a partir d'una llavor d'una planta salvatge, ni una pera sucosa de primera classe de la llavor d'una perera silvestre, tot i que es podria aconseguir d'una plàntula que provingués d'un arbre cultivat. La pera, encara que cultivada des dels temps clàssics, segons la descripció de Plini sembla haver estat una fruita de qualitat molt inferior. En obres d'horticultura, he notat que s'hi expressa una gran sorpresa per la meravellosa habilitat dels pagesos en haver aconseguit uns resultats tan magnífics a partir de materials tan pobres; però ha estat una tasca senzilla, i, pel que fa al resultat final, s'ha produït gairebé de manera involuntària; ha consistit a cultivar sempre la millor varietat coneguda, sembrant-ne les llavors i, quan apareixia una varietat lleugerament millor, seleccionant-la, i així successivament. Però els pagesos del període clàssic, que cultivaven les millors peres que podien aconseguir, mai no van pensar en els esplèndids fruits de què nosaltres disposaríem, i així i tot els devem, en una petita part, al fet que seleccionessin i preservessin les millors varietats que podien trobar.
Penso que moltes modificacions acumulades d'aquesta manera, lentament i involuntàriament, expliquen el fet ben conegut que, en un cert nombre de casos, no podem identificar, i per tant desconeixem, quins eren els troncs originals de les plantes que s'han cultivat des de fa més temps en els nostres jardins i hortes. Han calgut centenars o milers d'anys per millorar o modificar la majoria de plantes fins a arribar al seu estàndard actual d'utilitat per a l'home; podem entendre com és possible que ni Austràlia, ni el cap de Bona Esperança ni qualsevol altre lloc habitat per homes primitius ens hagi aportat ni un sol conreu valuós. No és que aquests països, tan rics en espècies, per alguna estranya raó no disposin de troncs originals de plantes útils, sinó que les plantes nadiues no han estat millorades per una selecció continuada fins a assolir un estàndard de perfecció comparable a aquell a què han arribat les plantes de països civilitzats des de l'antigor.
Pel que fa als animals domèstics que posseeixen els homes primitius, cal no oblidar que gairebé sempre els costa aconseguir els seus propis aliments, si més no durant determinades temporades. I, en dos països amb circumstàncies molt diferents, individus de la mateixa espècie amb diferent constitució i estructura se'n sortiran millor en un país que en l'altre; i així, mitjançant un procés de "selecció natural", com s'explicarà en detall més endavant, es podrien formar dues subraces. Això, potser, explica en part per què les varietats que tenen els salvatges, com alguns autors han esmentat, se semblen més a les espècies originals que les varietats existents als països civilitzats.
Amb aquesta visió de l'important paper jugat per la selecció humana, de seguida es fa evident per què les races domèstiques mostren una adaptació en la seva estructura, o en els seus costums, als desitjos o capricis de l'home. Penso que podem entendre millor el caràcter sovint anormal de les races domèstiques, i també les seves grans diferències en el seu aspecte extern, mentre que les de les parts internes o òrgans són relativament petites. L'home a penes pot seleccionar, o fer-ho solament amb moltes dificultats, qualsevol desviació de l'estructura, tret que sigui visible externament, i de fet rarament es preocupa de res de l'interior. Solament pot actuar en la selecció si les variacions apareixen primer de manera natural, encara que sigui en un grau molt petit. Ningú no intentaria crear un fantail sense veure un colom amb una cua amb una forma lleugerament diferent de l'habitual, o un pouter amb un pap d'una mida superior a la normal; i, com més anormal o més poc habitual fos un tret quan va aparèixer per primer cop, més probable és que captés la seva atenció. Però, en la majoria de casos, utilitzar una expressió com ara "crear un fantail" és, no en tinc cap dubte, completament erroni. L'home que va seleccionar per primer cop un colom amb una cua lleugerament més llarga mai no es podia imaginar el que esdevindrien els descendents d'aquell colom, mitjançant una selecció a llarg termini, en part involuntària i en part metòdica. Potser l'ocell pare de tots els fantails tenia solament catorze plomes caudals, esteses fins a un cert grau, com l'actual fantail de Java, o com els individus d'altres races diferents en què se n'han comptat fins a disset. Potser el primer colom pouter no inflava el seu pap gaire més del que avui dia el turbit ho fa amb la part superior de l'esòfag, un tret que és ignorat per tots els aficionats, ja que no és una de les característiques de la raça.
No s'ha de pensar que calgui una gran desviació estructural per captar l'atenció de l'aficionat, que notarà diferències extremadament petites; i és propi de la naturalesa humana valorar qualsevol innovació, ni que sigui petita, en les possessions pròpies. I tampoc no s'ha de jutjar el valor que s'hauria donat antigament a les lleugeres diferències entre els individus de la mateixa espècies pel valor que se'ls dóna ara, després que diverses races han estat ben establertes. És sabut que avui dia apareixen moltes variacions lleus en els coloms, però que són rebutjades com defectes o desviacions de l'estàndard de perfecció de cada raça. L'oca comuna no ha donat origen a cap varietat marcada; és per això que la raça Toulouse i la normal, que es diferencien solament en el color, el més efímer dels trets, han estat presentades recentment com a diferents en les exposicions d'aviram.
Tot això sembla explicar el que de vegades s'ha fet evident: que no sabem gairebé res sobre l'origen o la història de cap de les races domèstiques. Però, de fet, és difícil de dir que una raça, com un dialecte o un idioma, tingui un origen concret. Algú preserva i cria un individu amb una lleugera desviació de la seva estructura, o para més atenció de l'habitual en emparellar els seus millors animals, millorant-los, i aquests animals millorats s'escampen lentament pels voltants més propers. Però difícilment hauran rebut ja un nom distintiu, i com que no se'ls dóna un gran valor, la seva història passarà inadvertida. Quan segueixin millorant pel mateix procés lent i gradual s'escamparan més, se'ls reconeixerà com quelcom d'únic i valuós, i potser llavors rebran un nom local. En els països semicivilitzats, on la comunicació és deficient, la dispersió d'una nova subraça serà un procés lent. Tan bon punt les característiques valuoses siguin admeses un cop, el principi de selecció involuntària, com l'he anomenada, tendirà sempre, potser més en un període que en un altre, segons que la raça estigui menys o més de moda, potser més en una zona que en una altra, segons el grau de civilització dels seus habitants, a acumular lentament les característiques pròpies de la raça, siguin quines siguin. Però la probabilitat que es conservi algun registre d'aquestes lentes, canviants i subtils modificacions és infinitament petita.
Ara parlaré una mica de les circumstàncies favorables o desfavorables al poder de selecció de l'home. Evidentment, un alt grau de variabilitat és favorable, ja que facilita la feina de la selecció, però això no vol dir que les simples diferències individuals no siguin més que suficients, amb moltes reserves, per permetre l'acumulació d'una gran quantitat de modificacions en gairebé qualsevol direcció desitjada. Però, atès que les variacions clarament útils o agradables per a l'home apareixen solament de tant en tant, la probabilitat que ho facin serà molt més alta si es disposa d'un gran nombre d'individus. Així, la quantitat és de la màxima importància per aconseguir l'èxit. Sobre aquest principi, Marshall va comentar, amb relació a les ovelles de certes zones de Yorkshire: "com que generalment pertanyen a gent pobra, i sempre es troben en grups petits, mai no poden millorar". D'altra banda, els jardiners, si disposen d'una gran quantitat d'exemplars de la mateixa planta, generalment tenen més èxit que els amateurs en fer créixer noves i valuoses varietats. Un gran nombre d'individus d'un animal o planta poden prosperar solament quan les condicions per a la seva propagació són favorables. Quan es disposa de pocs individus, a tots ells se'ls permetrà reproduir-se, independentment de la qualitat de la descendència, cosa que evita la selecció de manera eficaç. Però, probablement, l'element més important és que l'animal o planta sigui tan valuós per a l'home que es posi la màxima atenció fins i tot a la més petita desviació en les seves qualitats o estructura. Sense aquesta atenció, no s'hi pot fer res. He vist comentaris seriosos que afirmen que és una sort que la maduixa comencés a canviar just quan els horticultors van començar a parar-hi atenció; no hi ha dubte que la maduixa sempre havia experimentat canvis des que es cultivava, però les variacions més lleus havien estat ignorades. Però, tan aviat com els horticultors van començar a seleccionar plantes individuals amb fruits lleugerament més grans, més primerencs o millors, i a utilitzar-ne les llavors per a la reproducció, per repetir després el procés, durant el darrer mig segle, s'han obtingut, amb certa ajuda de l'encreuament amb espècies diferents, aquestes magnífiques varietats de maduixa.
Amb els animals, la possibilitat d'evitar encreuaments és un element important en la formació de noves races, almenys en un país on ja n'existeixen d'altres. En aquest aspecte, tenir el terreny clos és un avantatge. Els salvatges nòmades, o els habitants de planes obertes, rarament posseeixen més d'una raça de la mateixa espècie. Els coloms s'aparellen de per vida, i això és molt favorable per a l'aficionat, perquè, així, moltes races es poden millorar i romandre inalterades encara que convisquin en el mateix colomar; i aquesta circumstància ha d'haver afavorit enormement la formació de noves races. Els coloms, podria afegir, es poden multiplicar en grans quantitats força de pressa, i els exemplars inferiors es poden rebutjar perfectament, ja que un cop morts poden servir com a aliment. D'altra banda, és difícil d'emparellar els gats a causa del seu costum de rondar de nit i, encara que siguin molt valuosos per a les dones i els nens, rarament trobem una raça que es mantingui durant gaire temps; les que de vegades veiem, gairebé sempre han estat importades d'algun altre país. Tot i que no dubto que alguns animals domèstics canvien menys que d'altres, la raresa o absència de diferents races de gat, ase, gall dindi, oca, etc. es pot atribuir majoritàriament al fet que la selecció no hi ha intervingut: en els gats, per la dificultat en emparellar-los; en els ases, perquè només els pobres en tenen uns pocs, i no es preocupen gaire de la seva cria, tot i que, recentment, aquest animal ha estat modificat i millorat, de manera sorprenent, en algunes parts d'Espanya i dels Estats Units; en els galls dindis, perquè no són fàcils de criar i no se'n té molta quantitat; en les oques, perquè només són valuoses com a aliment i per les plomes, i sobretot perquè no hi ha un interès real en exhibir-ne diferents races; a més, l'oca, sota les condicions a què està exposada en domesticitat, sembla tenir una organització especialment inflexible, encara que sí ha variat lleugerament, com he esmentat en algun altre lloc.
Alguns autors sostenen que s'arriba aviat a la quantitat de variacions en les races domèstiques, i que després mai no es pot sobrepassar. Seria força agosarat afirmar que s'ha arribat al límit en qualsevol dels casos, perquè gairebé tots els animals i plantes han millorat molt, de maneres diverses, en els darrers temps; i això implica variació. També seria agosarat afirmar que els trets que ja han arribat al seu límit màxim no puguin, després de romandre invariables durant molts segles, tornar a canviar sota noves condicions de vida. No hi ha dubte, com el Sr. Wallace ha observat, amb molta raó, que al final s'arribarà a un límit. Per exemple, hi ha d'haver un límit per a la velocitat de qualsevol animal terrestre, ja que ve determinada per la resistència que cal vèncer, el pes del cos que s'ha de suportar i la capacitat de contracció de les fibres musculars. Però el que ens interessa és que les varietats domèstiques d'una espècie són més diferents les unes de les altres, en gairebé tots els aspectes en què l'home ha posat atenció i ha seleccionat, del que ho són les diferents espècies del mateix gènere. Isidore Geoffroy St. Hilaire ho ha demostrat amb relació a la mida, i així és també amb el color i probablement també amb la llargària del pèl. Pel que fa a la velocitat, que depèn de moltes característiques físiques, el cavall Eclipse era molt més ràpid, i un cavall de tir és incomparablement més fort que qualssevol dues altres espècies naturals del mateix gènere. I, pel que fa a les plantes, les llavors de les diferents varietats del fesol o del blat de moro són probablement més diferents en mida del que ho són les llavors de les diferents espècies en qualsevol gènere de les respectives famílies. El mateix es pot aplicar als fruits de les diverses varietats de la pruna, o encara més a les del meló, i a molts altres casos anàlegs.
Resumiré ara el que s'ha dit sobre l'origen de les races domèstiques d'animals i plantes. Les condicions canviants de la vida són de la màxima importància per causar la variabilitat, sigui actuant directament sobre l'organització o indirectament en afectar el sistema reproductor. No és probable que la variabilitat sigui una contingència inherent i necessària en totes les circumstàncies; la força major o menor de l'herència i la reversió determinarà si les variacions perduraran. La variabilitat és governada per moltes lleis desconegudes, la més important de les quals és probablement la del creixement correlatiu. Una part, però no sabem quina, pot ser atribuïda a l'acció definida de les condicions de vida, i algun efecte, potser gran, es pot atribuir a l'augment de l'ús o al desús de parts del cos; així, el resultat final esdevé infinitament complex. En alguns casos, l'encreuament de diferents espècies originals sembla haver tingut un paper important en l'origen de les nostres races. Un cop s'han format diverses races en qualsevol país, el seu entrecreuament ocasional, amb l'ajuda de la selecció, ha facilitat, sense cap dubte, la formació de noves subraces, però la importància de l'entrecreuament ha estat molt exagerada, tant pel que fa als animals com a aquelles plantes que es reprodueixen mitjançant llavors. Quant a les plantes que es reprodueixen temporalment per esqueixos, empelts, etc., la importància de l'entrecreuament és immensa, ja que en aquest cas el cultivador pot ignorar l'extrema variabilitat tant dels híbrids com dels mestissos, i l'esterilitat dels primers; però les plantes que no es reprodueixen mitjançant llavors no són gaire importants per a nosaltres, ja que la seva durada és solament temporal. Sobre totes aquestes causes de canvi, l'acció acumulada de la selecció, s'apliqui metòdicament i ràpidament, o involuntàriament i lentament, però de manera més eficient, sembla haver estat la força predominant.