OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol XIV

Sobre aço les novelles vingueren a Barcelona quel rey serray de Mallorques havia preses dos naus ab tot l'haver e les persones. E els prohomens de Barcelona dixeren ho al rey qui era llavors en Barcelona. Si quel rey ne fo molt despagat; e sempre feu armar hun lleny armat de xixanta rems, e trames missatge al rey mallorqui: que li degues trametre aquelles dos naus ab tot lo haver e les persones, e si no ho volia fer, ques tengues per acuydat. E axi lo missatge ana al rey mallorqui, e dix li la missatgeria, ço quel rey li havia dit. E ell respos, que'n havria son acort ab son consell. En la ciutat de Mallorques havia molts mercaders Genovesos e Pisans e Prohençals. El rey mallorqui feu los se tots venir devant, e dix los:
«Barons, vosaltres sots mercaders crestians e venits en la mia terra, e guanyats hic, e fets hic vostre prou, e sots sauls e
segurs sobre la mia fe. E yo dich vos que me consellets llealment de ço que yo us demanare. Lo rey d'Arago m'ha trames missatge que yo li dega trametre dos naus que yo he preses de Catalans, si no quem tengua per acuydat. E yo deman vos: Lo rey, quin poder ha, ne si m'en cal tembre, e si les hi retre? E de aço vull quem aconsellets». Sobre aço llevas hun rich hom genoves, e parla per tots los altres, e dix al rey mallorqui:
«No us cal haver temor ni pahor del rey de Arago, car ell es rey de poch poder; que no gran temps ha que tench assejar hun catiu castell qui ha nom Paniscola, e hac s'en a partir, que nol poch pendre. Per que no li retats res que hajats pres de les sues gents». E aquests Genoves e Pisans li donaren malvat consell a sos obs, e ells no u faheren sino per ço que ells mils poguessen comprar e vendre ses mercaderies e que Catalans no poguessen anar per mar. Lo rey mallorqui rete resposta al missatge del rey d'Arago, e dix li: que no li retria gens de les naus ne de roba, e que no apreava res sos acuydaments, ne res que fer li pogues. Lo missatge s'en torna a Barcelona e rete resposta al rey d'Arago de aço quel rey mallorqui li havia dit. E quant lo rey hac entes aço, fon molt irat; e jura per Deu que no volia haver nom de rey si ell nol prenia per la barba. Ab tant lo rey feu ajustar sos barons de Catalunya e de Arago, e homens de ciutats e de viles, e prelats de la santa sgleya a Barcelona. E aqui tench parlement ab ells en les festes de Nadal. E dix los:
«Barons, be sabets lo mal el dan quel rey mallorqui fa tots jorns a les mies gents: e yo he li'n trames missatger; e ell ha m'ho tengut en vil. Per que he en cor e voluntat que, a plaer de Deu, per tal que son servir hi sia encara fet, que si vosaltres mi volets aydar, que yo vaja a pendre la ciutat de Mallorques ab tota la ylla. E de aço vos prech tuyt, que hagats bon cor e quem retats tal resposta que Deu ne sia beneyt e pagat, e yo, e tots vosaltres».
# 40 cançons populars catalanes/El Noi de la Mare

Què li darem an el Noi de la Mare? Què li darem que li sapiga bo? Panses i figues i nous i olives,
panses i figues i mèl i metó Què li darem al fillet de Maria? Què li darem a l'hermós Jesuset? Jo li voldria donar una cota que l'abrigués ara que fa tant fret Una cançó jo també cantaria, una cançó ben bonica d'amor i que n'es treta d'una donzelleta que n'es la Verge Mare del Senyor. A l'eixint de ses virginals entranyes apar que tot se reventi de plors, i la mareta, pera consolar-lo, ella li canta la dolça cançó; — No ploris, no, manyaguet de la Mare; no ploris, no, ai alè del meu cor. — Cançó es aquesta que al Noi de la Mare, cançó es aquesta que l'alegra molt. Angels del cel són els que l'en breçolen, angels del cel que li fan venir sòn, mentres li canten cançons d'alegria, cants de la gloria que no són del món. Li darem panses amb unes balances, li darem figues amb un paneret. Tam patantam, que les figues són verdes, tam patantam, que ja maduraran; si no maduren en el dia de Pasqua, maduraran en el dia del Ram.
# 40 cançons populars catalanes/Cançó de Nadal

El Desembre congelat confús se retira; Abril, de flors coronat, tot el món admira, quan en un jardí d'amor neix una divina flor d'una rosa bella, feconda i poncella.
El mes de Maig ha florit, sense ser encara, un lliri blanc tot polit, de fragancia rara que per tot el món se sent, de llevant fins a ponent; tota sa dolçura a l'hort envoltura.
El primer pare causà la nit tenebrosa que a tot el món ofuscà la vista penosa; més en una mitja nit
ve lo sol que n'es eixit d'una bella aurora que'l cel enamora.
Quan l'aurora hagué parit, el sol, que ja eixia, amb gran amor li ha dit: —Veniu, vida mia: preneu-ne, diví Senyor, aquest caldo de licor d'un mamelleta que per vós es plena.—
Tenint la Verge en son pit la prenda tant rica, ¡que bo fóra de sentir quan li cantaria una lletra molt galant per alegrar a l'infant d'una dolça boca, obra de Déu tota!
Arribaren els tres reis amb gran alegria, adorant el rei del cel en una establia, oferint-li tres presents, com són or, mirra i encens a la Mare pia, la Verge Maria.
Quan al temple lo portà
la Verge Maria, un bon vell se n'alegrà, cosa que admira; tenint-ne lo diví infant, non dimitis va cantant d'una vida santa tant gran alabança.
Amb gran contento i amor celebrem el dia, puix que lo diví Senyor neix amb alegria. Si no tenim més tresor, oferim-li nostre cor, tota la finesa de nostra fermesa.
# 40 cançons populars catalanes/El Mestre

El pare i la mare no'm tenen sinó a mi, me'n fan ana a l'escola a apendre de llegî. Més, ai! ara tom patantom xiribiriclena, tumpena tumpí. Més, ai! ara tom patantom xiribiriclon. El mestre que m'ensenya s'ha enamorat de mi. Me'n diu:—No't facis monja, que't casaras amb mi — Jo n'hi faig de resposta que no l sabré servî. —Tu faras com les altres: quan me veuras venî me'n pararas la taula, m'hi posaras pa i vi, les estovalles blanques com el paper més fi A cada cap de taula un brot de llessamí — El mestre va a la guerra a servî l rei Felip M'han dit que tornaria quan serà'l bruc florit. Me'n ve una gran tristesa. A l'horta jo n'aní, a l'horta del meu pare, que n'hi ha un tarongí. La soca n'es de plata,
les branques són d'or fi. A la branca més alta hi canta'l francolí, a la branca més baixa lo poput hi fa niu. El francolí ja canta, i amb son llenguatge diu: —Què'm darieu, senyora, si'l mestre fes venir? Te'n daria Tolosa, la meitat de París.
# 40 cançons populars catalanes/El Pardal

Una cançoneta nova
vos la diré,
vos la diré,
del pardal quan s'ajocava
sota orangé,
vos la diré,
del pardal quan s'ajocava
sota orangé.
Lo pardal, quan s'ajocava,
feia remor,
per veure si·l sentiria
la seva amor.
La seva amor es dins cambra
que no·n sent res,
sinó·l moço de la casa,
lo traginer. De la finestra més alta
li·n va parlar:
— Les onze hores són tocades.
vés-te a acotxar.
— No m'acotxo pas encara:
vai de camí:
som fet una prometença
a Sant Magí.
Quan a Sant Magí vai ésser
vai suplicar
que·m deixés anà a mes terres
per festejar.
Quan ne vai esse a mes terres
jo·ls encontrí
los tres amors que tenia,
tenia alli.—
Tres galanes que tenia
eix aucellet:
Mariagna, Petronella
i Isabelet.
Als tres amors que tenia,
quan els trobí,
los va donâ una creueta
de Sant Magí.
Ella li·n fa de resposta:
— No es hora, no:
quan m'haureu demanadeta
serà raó.—
Ai cançó, qui t'ha dictada?
qui treta t'ha?
Es un minyó de la plana.
Gentil Romà.
# 4. Aquests núvols de dalt els cims

Aquests núvols de dalt els cims, aquesta volada de gais ocells, et veuran, oh aimada meva. ¡Dueu-m’hi d’un vol lleuger!
Aquests cerços s’entretindran damunt tes galtes i ton pit, pels fins rínxols se’t ficaran. ¡Pogués esser-hi, en aquest joc!
Cap a tu, des dels meus pujols, el rierol s’afanya a córrer. Si ta imatge s’hi reflecteix, ¡que a l’instant torni a mi el corrent!
# 40 cançons populars catalanes/Blancaflor

Estava la Blancaflor
sota l'arbre de la menta
que·n brodava un mocador
per la filla de la reina.
El mocador n'era d'or
i de seda l'en broda ella.
Aixís que l'or li faltà posà de sa cabellera:
de sa cabellera a l'or
no hi ha molta diferencia.
Girà ·ls ulls devés el cel
per conèixer quin temps feia;
girà ·ls ulls devés la mar veu venir l'ona brunsenta,
veu venir fustes i naus
i galeres més de trenta.
Les veles veu arriar
d'una nau que n'es vinguda, mira devés el camí
i veu molta gent que hi puja
Veu venir un cavaller
que ve a cavall d'una mula.
Sella i brida ne són d'or,
i també les ferradures;
un gran acompanyament
de senyors darrera duia.
De tant lluny com la veu
el cavaller la saluda
— Cavaller, bon cavaller,
si veniu de part de França,
haveu vist el meu senyor,
a qui Déu guard de desgracia? — Jo l'he vist i conegut,
 amb ell tinc força amistança,
N'es el més gran servidor
que té a França ·l rei d'Espanya.
Quan vaig partir me donà
per vós, dama, una comanda:
diu que us cerqueu aimador,
que ell amada s'ha cercada:
la filla del rei francès
per esposa li han donada.
— Benhaja qui presa l'ha,
malhaja qui li ha dada.
Gentil dama ne só jo,
i ell per altra m'ha deixada.
Set anys el som esperat
com a dòna ben casada, altres set l'esperaré
com una viudeta honrada.
Si al cap d'aquest temps no ve,
per monja seré tancada,
monja d'un sant monestir
que·s nomena Santa Clara.
— No vos feu monjeta, no,
que foreu malaguanyada
No·s menja allí pa de blat,
sinó d'espelta i civada
Vós dormiu en llit guarnit
dins la cambra encortinada
allà ·s dorm sense llençols
en un pobre llit de palla.
No vos feu monjeta, no,
que encara teniu qui us aima.
Vostre marit pot venir
a l'hora més impensada.
Què farieu dama, vós,
si davant el vessiu ara?
— Faria ·ls rosers florir
i les poncelles badar-se. —
Llavores lo seu marit
li va donar una abraçada.
Ella, al veure al seu marít,
als seus peus s'agenollava.
— Perdoneu-me, el meu senyor,
si só estada malparlada.
— Vós m'haveu de perdonar
pels set anys que us he deixada.
— Perdoneu-me, el meu senyor,
si só estada mal criada.
— Ben criada, Blancaflor,
de bon pare i bona mare.
# 40 cançons populars catalanes

40 CANÇONS POPULARS
CATALANES
PRIMERA SERIE
SEGONA EDICIÓ
BARCELONA
Biblioteca popular de «L'Avenç»
1909
# 40 cançons populars catalanes/El Mariner

A la vora de la mar n'hi ha una donzella que brodava un mocador que es per la reina.
Con n'es a mig brodar
li manca seda.
Gira 'ls ulls envers la mar:
veu una vela,
veu venir un galió
tot vora terra.
Ne veu venî un mariner
que una nau mena.
— Mariner, bon mariner,
que 'n porteu seda?
— De quin color la voleu:
blanca o vermella?
— Vermelleta la vui jo,
que es millor seda.
Vermelleta la vui jo,
que es per la reina.
— Pugeu a dalt de la nau :
triareu d'ella.
— Ai, no! No hi puc pujar:
no tinc moneda.
Lo meu pare té les claus
de l'arquimesa.
— No quedeu per diners, no,
gentil donzella;
no queden per diners, no:
prou fio d'ella.—
La donzella entra a la nau:
tria la seda.
Mentres va mercadejant
la nau pren vela.
Marinê 's posa cantar
cançons novelles:
amb el cant del mariner
s'ha adormideta,
i amb el soroll de la mar
ella's desperta.
Quan ella s'ha despertat
ja no'n veu terra:
la nau es en alta mar,
pel mar navega.
— Mariner, bon mariner,
torneu-me en terra,
que los aires de la mar
me'n donen pena.
— Això sí que no ho faré,
que heu de ser meva:
set anys ha que vaig pel mar
per vós, donzella,
cent llegües dins de la mar,
lluny de la terra. — De tres germanes que som
só la més bella:
l'una'n porta vestit d'or,
l'altra de seda,
i jo, pobreta de mi,
de sargil negre.
L'una es casada amb un duc,
l'altra es princesa,
i jo, pobreta de mi,
só marinera.
— No sou marinera, no,
que'n sereu reina,
que jo só lo fill del rei
de l'Inglaterra.
# 40 cançons populars catalanes/Capitel·lo

Allí a la vila de Reus
tota la gent va fugir,
sinó una noble dama
que·n té pres el seu marit.
La dama plora i més plora
i sospira dia i nit
Set anys ha que l'en té pres,
i altres set que no l'ha vist.
Se·n va a trobâ·l Capitel-lo,
que li torni·l seu marit. — Déu lo guard, lo Capitel-lo:
si vol treure·l meu marit?
— Sí, per cert, la noble dama,
si ve amb mi a dormî una nit.
— Calli, calli·l Capitel-lo,
que ho diré al meu marit.—
Ella se·n gira i s'entorna a contar-ho al seu marit.
De tant lluny com la va veure:
— Noble dama, què t'ha dit?
— M'ha dit que sí te·n treuria
si hi volgués dormî una nit.
— Fes-ho, fes-ho, noble dama
fes-ho per amor que·t tinc, que quan jo de presó surti
se recordarà de mi.
Posa-t el vestit de seda,
o sinó lo de setí.
A l'entrar-se·n a la cambra
noble dama fa un sospir.
— Què·n sospira, noble dama, què'n sospira aquesta nit?
Sospira la noble dama els amors del seu marit? — Sí, per cert, lo Capitel-lo, els amors del meu marit. — No s'espanti, noble dama: ja ·l veurà demà al matí.
Abans no serà de dia,
el marit ja tindrà aquí.—
Fins cap a la matinada
la dama no pot dormir.
Noble dama es matinera:
a les quatre del matí, quan tot just apunta l'auba,
noble dama en finestra ix.
Ja·n veu les forques plantades:
veu penjat el seu marit.
— Calli, calli·l Capitel-lo,
ja·s recordarà de mi:
n'ha llevat la honra meva,
n'ha penjat el meu marit.
— No t'espantis, noble dama:
no·t faltarà pas marit: tres fills ne tinc a la guerra: triaras el més bonic, i, si aquestos no t'agraden,
jo seré lo teu marit.
Tinc la dòna al llit malalta,
que s'acaba de morir,
i, si ella no·s moria, jo l'ajudaré a morir.
— Calli, calli·l Capitel·lo: lo mateix faria amb mi.
Deixeu-la viure, Capitel-lo, deixeu-la viure per mi. —
Ella se'n gira i s'entorna;
de volant se'n va a vestir;
quan de volant s'es vestida,
an el rei se'n va a servir.
Un dia, venint de missa,
Capitel-lo veu venir.
— Hola, hola, Capitel-lo:
t'has de recordar de mi.
Atureu-vos, Capitel-lo,
que ara es hora de morir.
— Tinga pietat la dama,
tinga pietat de mi.
— La pietat que tenieu
al penjar lo meu marit.—
Ja li'n dóna punyalada:
la primera 'l va ferir,
la segona cau en terra,
la tercera va morir.
— Déu te perdó, Capitel-lo, a tu i an el meu marit.
# 40 cançons populars catalanes/Caterina d'Alió

Caterina l'amor dematí s'es llevada. N'agafa 'l rentador, lo rentadô i la banca La dolça dama d'Alió, oh lai la! oh lai la! Sota 'l pont d'Alió va a rentâ la bugada Mentres n'està rentant tres galans ne passaven Ja'n passen tres galans que l'han assaludada. Ja'n diu el més grandet: —Ai quina gentil dama!— Respon el mitjancer: —Jo la tingués en cambra!— Ja'n respon el més xic: —Calleu, calleu, xerraires, que, si casada n'es, serà bastonejada; i, si fadrina n'es, ne serà murmurada.— La sogra n'era aprop, que tot s'ho escoltava Ja n'agafa 'l cistell, a casa se n'anava. N'ha trobat el seu fill en un camp que llaurava. —Me'n diries, fill meu, Caterina ont es ara? —Caterina es al riu que'n renta la bugada.
—Menteixes, lo meu fill, que jo la só rentada. N'han passat tres galans que l'han assaludada.— N'agafa 'l bastonet i també l'agullada. Quan es a mig carrer Caterina encontrava. —¿No'm diries, muller, d'ont ne véns tu ara? —Això ben bé ho sabs tu: de rentar la bugada, —Ments pel coll, la muller: la mare l'ha rentada. —¿Què me'n diràs, marit, cosa que bé ho sé ara?— N'acabant de dir això li'n venta bastonada; de tantes que n'hi ha dat, per morta l'ha deixada. Caterina se'n va, al llit se n'es anada. La sogra puja a dalt. —Heu vist la delicada? Caterina l'amor, quin mal teniu vós ara? —Del mal que jo ne tinc prou n'esteu enterada. —Per un bofet o dos al llit vos heu ficada. —Bé passa de bofet, bofet i bofetada.
Alceu-ne lo llençol i també la flaçada, mireu a dintre 'l llit: veureu la sang com raja.— Alça un pam de llençol i un altre de flaçada, i en veu un gros infant que pel llit bellugava. —Caterina l'amor, quin metge voleu ara? —El metge que jo vui la creu i la mortalla. —Caterina l'amor, quin testament feu ara? —Testament que faré no us agradarà gaire: lo vestit de vellut torneu-lo a câ'l meu pare, lo dels dies de festa doneu-lo a ma germana, i el dels dies feiners doneu-lo a la criada. Les joies que jo tinc a la Verge del Carme. —Caterina l'amor, i a mi què 'm deixeu ara? —Lo que vos deixaré no us agradarà gaire: el meu marit penjat, la sogra esquarterada, la cunyada que tinc ja l'haguessin cremada,
la cendra del seu cos ja l'haguessin ventada.— Lo dia de sa mort el seu marit penjaven; el dia de l'enterro la sogra esquarteraven; el dia de ses honres, sa cunyada cremaven.
# Jochs Florals de Barcelona en 1877

| ← Jochs Florals de Barcelona en 1876 ← Indice | Jochs Florals de Barcelona en 1877 Jochs Florals de Barcelona en 1877 | Jochs Florals de Barcelona en 1879 → Consistori de 1877 → |
_______________________ Es propietat. Queda fet lo dipósit que marca la lley. Drets de traducció y repro- ducció reservats. _______________________
# Decret 168/1992 sobre la denominació oficial del municipi de l'Alcora

L’Ajuntament d’Alcora (Castelló), en la reunió del dia 3 de març de 1992, va sol.licitar el canvi del nom actual del municipi per la forma bilingüe de l’Alcora en valencià i Alcora en castellà.
La Direcció General de Política Lingüística, de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, considera que és correcta en valencià la grafia de l’Alcora, i no escau cap informe per a la forma en castellà, Alcora, que és l’actual denominació.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Us i Ensenyament del Valencià, disposa, en l’article 15.1 que correspon al Govern valencià determinar els noms oficials dels municipis de la Comunitat Valenciana.
Per tant, vist l’expedient instruït per l’Ajuntament d’Alcora per a l’alteració de la denominació actual del municipi per la forma bilingüe de l’Alcora en valencià i Alcora en castellà, on s’acredita el compliment de les prescripcions exigides en la legislació vigent, a proposta del Conseller d’Administració Pública i amb la deliberació prèvia del Govern valencià en la reunió del dia 16 d’octubre de 1992,
Decrete
Article únic
L’actual municipi d’Alcora, de la província de Castelló, adoptarà la forma bilingüe, per a la seua denominació, de l’Alcora en valencià i Alcora en castellà. Les referències que a l’antic nom hagen fet els òrgans de l’Estat i altres organismes públics s’entendran fetes, a partir d’ara, a la nova denominació.
València, 16 d’octubre de 1992.
El President de la Generalitat Valenciana,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller d’Administració Pública,
EMÈRIT BONO I MARTÍNEZ

## Decrets que regulen l’alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* Decret 212/1996 sobre el canvi de denominació oficial d’aquest mateix municipi, que adoptarà la forma exclusiva en valencià com a topònim oficial
* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de l’Alcora a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de l’Alcora

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d'ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Decret 169/1985 sobre la denominació oficial del municipi de l'Eliana

L’Ajuntament de la Eliana (València), en sessió celebrada el dia 27 de gener de 1984, acordà de sol.licitar el canvi de l’actual nom del Municipi pel de L’Eliana.
L’Institut de Filologia Valenciana de la Universitat de València i el Gabinet d’Ús i Ensenyament del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència consideren correcta la grafia de L’Eliana.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels Municipis de la Comunitat Valenciana.
En atenció d’aquests motius, vist l’expedient instruït per l’Ajuntament de La Eliana, per a l’alteració de la seua denominació actual per la de L’Eliana, i de conformitat amb la proposta elevada per la Conselleria d’Administració Pública en la qual s’acredita el compliment de les prescripcions exigides en la legislació vigent, amb la deliberació prèvia del Consell en la seua reunió del dia 28 d’octubre de 1.985,
Decrete:
Article únic
L’actual Municipi de La Elinana, de la Província de València, es denominarà L’Eliana. Les referències que a l’antic nom s’haguessen realitzat pels òrgans de l’Estat o d’altres organismes públics s’entendran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
València, a 28 d’octubre de 1.985.
El President de la Generalitat,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller d’Administració Pública,
VICENT SOLER I MARCO

## Nota

Tot i que el decret oficialitza la forma L’Eliana, actualment la Generalitat Valenciana reconeix oficialment el nom de l’Eliana, amb l’article en minúscula, tal com marca la normativa ortogràfica per als topònims.

## Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de l’Eliana a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de l’Eliana

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV