# Represa i exercici de la consciència lingüística a l'Alguer (ss.XVIII-XX)/Un gènere tradicional per a l'Arcàdia: els goigs

I. EL CONTEXT HISTÒRIC I CULTURAL ABANS DE LA PRIMERA RENAIXENÇA
    I.1. Els fets històrics: del Regne de Sardenya al Regne d'Itàlia
    I.2. El context literari
II. LA PRIMERA RENAIXENÇA: L'ARCÀDIA
    II.1. Represa de la poesia culta d'expressió catalana
    II.2. El cicle de la Passió
    II.3. La temàtica bucòlica
    II.4. Un gènere tradicional per a l'Arcàdia: els goigs
III. LA CONSCIÈNCIA LINGÜÍSTICA
    III.1. Bartomeu Simon
       III.1.a. Activitat de recerca lingüística
       III.1.b. Activitat de correcció lingüística
    III.2. Un llistat de rimes inèdit
    III.3. El canonge Antoni Miquel Urgias
       II.3.a. El canonge Urgias i la llengua catalana
       III.3.b. Textos de literatura popular i tradicional
       III.3.c. Notícies antigues
IV. L'EXTREMA DECADÈNCIA LINGÜÍSTICA
    IV.1. El llegat erudit del canonge Urgias
    IV.2. La qüestió lingüística i l'ensenyament de la doctrina cristiana
    IV.3. Relacions catalanoalguereses abans d'Eduard Toda
V. EDUARD TODA I LA REPRESA DE LA CONSCIÈNCIA LINGÜÍSTICA
    V.1. Primer viatge de Toda a l'Alguer
    V.2. La Biblioteca catalana
       V.2.a. Formació de la Biblioteca Catalana
       V.2.b. La Biblioteca Catalana arriba a l'Alguer
       V.2.c. Documents catalans relatius a la Biblioteca Catalana
       V.2.d. Activació de la secció reservada a la Biblioteca Municipal
       V.2.e. El 'Fons Català' de la Biblioteca Municipal de l'Alguer
VI. LA PALMAVERA
    VI.1. L'epistolari de Rossend Serra
    VI.2. Ramon Clavellet i Joan Pais
    VI.3. Textos filològics de Joan Pais
       VI.3.a. Epistolari
       VI.3.b. La 'Gramàtica algueresa' (1899-1902)
       VI.3.c. Les gramàtiques catalanes a l'Alguer
       VI.3.d. Joan Pais i la polèmica sobre la llengua
       VI.3.e. Joan Pais i la gramàtica de Joan Palomba
    VI.4. El I Congrés Internacional de la Llengua Catalana
    VI.5. Joan Pais, la revista 'Catalonia' i darrers textos filològics
VII. LA 'FONOLOGIA' CATALANA DE JOAN DE GIORGIO VITELLI
VIII. DE LA GUERRA I LA DICTADURA AL RETROBAMENT
IX. PROPOSTA NORMATIVA DE DUES PLATAFORMES CÍVIQUES ALGUERESES
    IX.1. El Grup per a la Normativització de l'Alguerès
    IX.2. La Plataforma algueresa de cultura catalana
APÈNDIXS
APÈNDIX I: El ‘Fons Català' de la Biblioteca Municipal de l'Alguer
    APÈNDIX I.a: Bibliografia del ‘Fons Català'
    APÈNDIX I.b: Llibres del ‘Fons Català' desapareguts entre els anys 1888-1984
APÈNDIX II: Epistolari de Joan Pais (Selecció)
APÈNDIX III: La Fonologia de Joan De Giorgio Vitelli
APÈNDIX IV: El Grup per a la Normativització de l'Alguerès
    APÈNDIX IV.a: Proposta per a una normativització del català de l'Alguer (1992)
    APÈNDIX IV.b: Resposta de l'Institut d'Estudis Catalans
II.4. Un gènere tradicional per a l'Arcàdia: els goigs
Val la pena de tenir en compte encara un fenomen generalitzat entre els poetes del període objecte del nostre estudi: a l'hora d'escriure en català, s'allunyen de la mètrica castellana o italiana per tal de seguir l'autòctona, la dels goigs, en els quals es difumina la distància que tradicionalment hom considera que separa la poesia culta –escrita– de la popular –oral. Ens n'adonarem als següents exemples, els primers de goigs profans a l'Alguer. En ocasió del trasllat a Càller de la família reial, les autoritats alguereses van organitzar, el 3 de març de 1799, una festa pública durant la qual els ciutadans «giravano per le contrade in folla colla maggior tranquillità e giubilo cantando inni popolari in idioma volgare in lode del Sovrano». Coneixem dos d'aquests himnes populars. El firmat per Antíoc Massidda reprodueix a la perfecció l'esquema mètric dels goigs religiosos tradicionals a Sardenya:
Vivi lo rei del cel, vivi la cristiana llei, vivi de Sardenya el rei, vivi Carlos Emmanuel.
Vivi la llei cristiana que al cel nos encamina, vivi la nostra reïna, protectora soberana de qui la gràcia emana per aquest regne fiel.
El d'Agustí Sire, en canvi, es caracteritza per les seves cobles de quatre versos, el darrer dels quals, de consonància constant, rima amb el primer vers del respost:
Clamem tots en aquest dia: «Vivi Carlos Emmanuel», que n'és de lo rei del cel i de los sardos l'amor.
De les riberes del Ganges no pogué jorn despuntar per a nosaltres més clar ni de major alegria.
Amb l'afegitó de la retronxa, aquest és el mateix esquema que trobem en uns goigs, deguts també al canonge Sire, publicats l'any 1806 en un opuscle dedicat a la consagració de Pere Bianco com a nou bisbe de l'Alguer:
En tan ditxós i alegr dia depon, Alguer, lo tou dol. Més resplendenta del sol la cara tua avui sia.
Mostra en la tua alegria i en la tua consolació quant t'és car lo preciós do que piadós lo cel te envia. En tan ditxós i alegr dia depon, Alguer, lo tou dol.
Oralitat i escriptura s'han trobat al gènere, tot confirmant la seva tendència cap a la consolidació d'una temàtica profana paral·lela a la religiosa. És fonamental, en aquest sentit, la responsabilitat de la petita noblesa local, que durant els primers anys del segle XIX, a mida que el català deixi de comportar-se com a llengua culta d'ús públic, continuarà organitzant festes literàries de caràcter familiar on el gènere dels goigs i la llengua catalana seran sovint, tal com veurem més endavant, protagonistes.
* ↑ Biblioteca Municipal de l'Alguer, ms. 53 A: «Relazione delle pubbliche dimostrazioni di comune universale allegrezza fatte dalla città d'Alghero», dins Manoscritti e memorie del Canonico Antonio Michele Urgias, del titolo della Speranza, vol. I, 1818, fols. 17-25.
* ↑ Gli algheresi nell'arrivo del loro vescovo D. Pietro Bianco (Cagliari: Reale Stamperia, 1806), Text X. Hem citat els altres dos fragments de goigs a partir de l'edició d'E. Toda, La poesía catalana á Sardenya cit., 35-37 i 45-47.