OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# L'auca del senyor Esteve

L'auca del
ab redolins dibuixats per En RAMÓN CASAS y escrits per ——————
| | Pàgs. |
| I.—Del modo natural que l'Estevet va arrivar a n'aquesta vall de números | 7 |
| II.—L'Estevet queda aprovat.—Pes de l'Estevet.—Preparatius per fer un bateig digne de «La Puntual», dels puntuals i de l'Estevet | 15 |
| III.—Aont es veu lo que costa de passar un infant per entre el trànzit comercial.— Aont es veu el bateig.—I aont es veu que no passa res que valgui la pena de contar-se | 25 |
| IV.—Redolí en que s'expressa amb els ets i uts la reforma a «La Puntual», i aont es veu l'influencia que pot tenir un infant de tres mesos a n'el ram de la «mercería» | 37 |
| V.—Primers passos de l'Estevet a la botiga.— Bons auguris i bones planetes | 45 |
| VI.—Redolí d'estudi.—De lo que hi apren l'Estevet.—De lo que no hi apren, i de lo que no hi pot apendre | 53 |
| VII.—Poesia del camp.—Paisatges i expansions. Armonies de la Natura | 63 |
| VIII.—Poesia administrativa.—Aont es torna a veure clarament que segueixen passant coses que no valen la pena de ser contades, pero qu'aixis mateix les contarem per la fidelitat de l'auca | 69 |
| IX.—Vint anys!—Primavera.—Joventut.— Il·lusions.—El primer petó | 75 |
| X.—Les reflexions del senyor Esteve decideixen a l'Estevet a anar a «vistes» pera anar a passar el matrimoni | 83 |
| XI.—L'idili de l'Estevet | 93 |
| XII.—Aon veurà el lector que segueixi, com van dur l'Estevet a casar, com va dar el sí, com van beneir-lo, com van dinar i com va entrar en el sant matrimoni | 103 |
| I.—Quatre anys de matrimoni.—Aont es veu que uns bons informes donen més bon resultat pera casar-se.—Aont se veu un enamorament i altres cabories de gent jove | 121 |
| II.—L'auca va seguint el seu curs | 131 |
| III.—L'Esteve i la Tomasa van al camp.—Lo que veuen i lo que diuen.—Exaltament de l'Esteve, que acaba am tota prudencia com correspòn a n'el seu gènit | 135 |
| IV.—De l'influencia del paisatge a n'el pervindre de «La Puntual» | 147 |
| V.—De com creixia en Ramonet i del xibarri que va promoure a n'aquella llar «de Mercería» | 157 |
| VI.—A lo que porten quatre riços, quan els reguen am vanitat, i dels tropells que van costar-lo-hi a n'en Ramonet, al senyor Pau i a un bé que no hi tenia cap culpa | 165 |
| VII.—Segueix l'auca.—Cambi d'estudis i de pensades.—Els pares proposen i els fills disposen | 181 |
| VIII.—Darrers moments i darrers concells del fundador de «La Puntual».—Dia de dol pera Ribera.—L'enterrament.—L'Esteve passa a senyor Esteve | 189 |
| I.—Aon se veu el cambi que fa una ciutat quan se'n apodera'l comerç i com els petits se fan grans i altres experiencies profitoses | 201 |
| II.—La navegació i «La Puntual», dugues coses que no tenen res que veure l'una am l'altra, però que a l'autor li ha vingut bé de comparar-les | 209 |
| III.—Les idees dels senyors Esteves.—La torra | 219 |
| IV.—La primera esquerda de «La Puntual».—El 1830 trontolla | 233 |
| V.—La gent de bé van a veure «La bona gent» | 241 |
| VI.—De com s'alça una tempestat en un entany d'aigües somortes | 253 |
| VII.—El darrer redolí. Apagament del senyor Esteve i mort de la Casa i mort de L'auca | 265 |
# L'avar

Biblioteca Popular de L'Avenç
En Joan Baptista Poquelin, nomenat Molière, l'autor comic més gran que ha tingut França, va nàixer a París el 15 de Janer de 1622. Fill d'un tapicer, seguí l mateix ofici del seu pare fins als vint anys, en qual edat l'abandonà pera dedicar-se al teatre. Director d'una companyia dramatica ambulant, per espai de dotze anys recorregué diversos indrets de França, improvisant composicions dramatiques (d'algunes no n queden més que ls titols) i representant-les, fixant-se definitivament a París en 1658, comptant am la protecció del rei. Durant la tercera representació de la darrera obra que escrigué, El malalt imaginari, en la qual feia l paper de protagonista, li agafà un atac que li impedí acabar-la, morint ofegat per vòmits de sang el 17 de Febrer de 1673, a l'edat de cinquanta-un anys. Les principals obres den Molière són : L'aturdit, Despit amorós, Les precioses ridicules, El cornut imaginari, L'escola dels marits, L'escola de les dònes, La critica de l'«Escola de les dònes», L'Hipocrita, Don Joan, L'Amor metge, El casament per força, El Misantrop, El metge per força, L'Avar, Les dònes savies, El marit confós, etc. Algunes d'elles van promoure molt soroll a l'estrenar-se.
HARPAGON, pare den Cleant i de l'Elisa i enamorat de la Mariagna.
ANSELM, pare den Valeri i de la Mariagna.
CLEANT, fill de l'Harpagon, promès de la Mariagna.
ELISA, filla de l'Harpagon, promesa den Valeri. VALERI, fill de l'Anselm, promès de l'Elisa.
MARIAGNA, filla de l'Anselm, promesa den Cleant i estimada de l'Harpagon. FROSINA, dòna intrigant.
MESTRE SIMON, corredor.
MESTRE JAUME, cuiner i cotxer de l'Harpagon. ALEIX, criat den Cleant.
CLAUDIA, criada de l'Harpagon.
| RAMON  PERE | $\left.{\begin{matrix}\ \ \end{matrix}}\right\$ | criats de l'Harpagon. |
| UN COMISSARI i un escrivent. |||
# L'aucellet

Aqui a dalt—en aquest prat un pomeret—hi tinch plantat, que no 'n pot viure qui no 'n sab de ben aymar que no 'n viurá. Qui no pot viure delitòs viu d' amoretas, qui no pot viure delitòs viu del amor. de pomeretas—n' es carregat ben bermelletas—d' una meytat, que no n' pot viure qui no 'n sab de ben aymar etc. y ben groguetas—de l' altra part. Un aucellet—se hi ha ajocat que tè lo bech—sobre daurat y las aletas—la meytat, y la cueta—de cap á cap. Un cassador—l' hi ha apuntat. —Ay, cassador—no 'm tiris pas que del rey so—molt estimat y de la reyna—mes que cap; menjo y bech—al seu costat dormo ab un llit—encortinat. Lo cassador—ja li ha tirat. Los mariners—estant cridant: —Ay d' ahont ve—aquesta sanch? ¿Ve de la guerra—ó ve del camp? ¿Ve de la terra—ó de la mar? ¿ó es la del—aucell galant que per lo rey—ha estat criat,
molt ben servit—y mal pagat? Ay quan lo rey—aixó sabrá, lo cassador—fará matar.
NOTAS.
Aquesta cansó tè una pila de variants, sobre tot en lo responement. En Lo Romancerillo de En Manel Milá hi trobem aquest:
Ay, que no 'n sab de viure, viure, viure, ay, que no 'n sab de viure y aymar.
En la Garriga y pobles de l' entorn de Granollers, hi cantan eix altre:
¿Ahont posarè 'l meu banch? sota la flor del lliri, lliri, sota la flor del lliri blanch.
Lo que tè mes bonich que tot, es la senzilla y preciosa melodía ab que 's canta: á no ser eixa, la lletra, qu' en si mateixa poch valor literari tè, no la haguerem posada en aquesta col-lecciò, com lo mateix haguerem fet ab la cansò Lo Rossinyol, La Pastoreta y Lo noy de la mare si no fòs perqué 's troban en lo mateix cas que L' aucellet.
# La llengua inglesa

Estimat company y amich, á Nova York he arribat, y apenas he descansat aquesta carta te escrich. Al fi, de la llibertat estich en lo clássich sol : Aqui tothom fa l' que vol.... si ho permet la autoritat. Nova York te l's carrers grans, las casas tocan al cel, las donas tenen bon pel y los homes son gegants. Los diaris son com llensols, los carrers sont llarchs y drets, y solen ser bastant nets quant no hi ha neu, fanch ó pols. Pero, noy, los yankis tenen un modo tal de parlar, que jo nom puch esplicar com ells mateixos se entenen. Es molt pitjor quel gabatxo, se sembla molt al lladrar y l' home quel va inventar jo crech que estaba borratxo. Quant se parla inglés se tanca la boca y s' obren las dents, y si cuidado no hi téns, la llengua se t' entrabanca. Explicarme jo no puch (y saps que no só cap plepa) que del “pebre” n' digan Pepa, y de una “cuynera”, cuch. Corn se diu lo “blat de moro,” sombret es un “trós de pá,” y en compte de dir “demá” se diu en inglés tu, moro. Dihuen bota á la “mantega” y per dir “jo” se diu ¡ay!, lo qual m' umple l' cor d' esglay puix sembla que algú jemega. Escúral vol dí' “esquirol,” per dir “mitja” s' diu que s' toquin, “no fumin” se diu no s' moquin, y del carbó en dihuen col. La “mare” dihuen que es moda, peró la gran moda, es la “abia,” y la familia es tan sabia que “l' germá” dihuen que broda. Si á una noya malalteta te li acostas molt humil preguntant ¿que duya fil? ella t' contestará : beta. Com més disbarats els digas més t'entendrán, de segú'. Per dir “dos” has de dir tú, y per dir “números”, figas. Y tot pel mateix estil. Sink es “l'aygüera”, ja ho sens : per dir “quartos” digas cents, y per dir un “molí”, mil. Sols una cosa, Geroni, trobo jo en aquet llenguage ben dita y es ¡ mal vinatge ! quel “diner” se diu dimoni. A. C.
Nova York, 28 Decembre 1874.
# La llàntia del rei moro

Preciosa es i moreneta la Verge de Montserrat: per sa gala 'ls aucells vénen de l'altra banda de mar; per sa gala tots ells canten i la de son fill aimat; per sa gala en la montanya un altar n'hi té aixecat. Doscentes cinquanta llanties cremen davant de l'altar. Totes son de plata fina, menos una que n'hi ha que es la llantia del rei moro, que mai l'han vista cremar. Un dia la van encendre i un angel del Cel baixà: —Apagueu aquesta llantia, si no'l món s'enfonsarà.
# La mala madrastra

—Ay la mala madrastra—dematí me fa llevar tant si es nit com si es dia—á la font me 'n fa anar. Cercáula si l' heu perduda la carta de navegar.
Mare, la mia mare,—á la font no hi vull anar que 'l meu galant me hi espera—y l' amor me 'n vol robar. —Ves á la font mes fonda—qu' allá ningú te veurá sino 'ls aucells que volan—y no saben de parlar, tenen la llenga llarga,—no la poden doblegar. Mentre 'l canti s' omplia—lo seu galant va passar. —Deu te guart Tereseta—si me volias donar, si 'm volias dar ayga—per mon cavall abeurar. —Si per cas jo li dono—be me l' haurás de pagar. Se fica la má á la bossa—cincentas li 'n va donar. Ella que n' es traydora—se las va posá á contar. Fica las mans á la bossa—y altras tantas ell li 'n da. L'agafa per la cintura,—la 'n tira dins d' un joncar; primeta quan li tirava,—grosseta se 'n va aixecar. —¿Que me 'n dirá lo meu pare—que n' estich tant á tornar? —Digas que l' ayga era térbola—que las deixada colar. —Que me 'n dirá 'l meu pare—quan tant grosseta 'm veurá? —Digas que has begut ayga—de la font de aquest joncar. Ay adeu Tereseta—que ara jo me 'n tinch d' anar: jo me 'n vaig á la guerra—set anys estaré á tornar, digas á lo teu pare—que te 'n veja de casar, ó quan vindrè de la guerra—be 't tindrè jo d' esposar.
             Variant.
             Vers11.
—Si ne voléu beure aiga—de cavall heu de baixar. —Si de cavall jo me 'n baixo— molt mes me 'n haurás de dar. —Una dos y tres vegadas—fins que l' amor hi será.
             NOTA.
D' aquesta cansò n' hem tret alguns versos en rahò de no ser massa morals. Ab tot y aixó, encara alguns n' hi quedan que per no traure lo sentit al tot de la composiciò 'ls hi deixém. Es una de tantas cansons que serveixen pera acompanyar lo ball en los poblets del Urgell ahont no tenen medis de ferse venir una cobla. Una cobla 's compon de una gralla, un tamborí y un flaviol sonats per dos homes. Lo hu sona la gralla; l' altre 'l flaviol y 'l tamborí. Comparis aquesta cansò ab la traducciò del idili de Teócrit que posém entre las notas y 's veurá que tenen los dos molta semblansa, y encara mes ne tindrian si aquest lo publiquessem tot sancer.
# La llengua catalana á Sardenya

LA LLENGUA CATALANA
Á SARDENYA
Es cosa sabuda que dins de la illa de Sardenya (ó Cerdenya), hi ha una població que parla lo catalá. Esta població es Alguer (Alghero), la qual, segons appar, no fa molts anys qu' encara conservava tractes seguits ab la mare patria. Alguns dels nostres que rodaren per Italia nos contavan que avian sentit la nostra llengua parlada per personas que may avian enrahonat ab cap catalá. A mes, Bastero en la seva Crusca Provenzale ja doná noticias de aquest fet y publicá un passaport dels que al comens del seggle passat se lliuravan en catalá en aquella ciutat de Sardenya. Ara podem donar alguna noticia de mes, mercés á En F. M. y P. que buscant moniments d' aquells qu' en Mallorca s' anomenan talayots, se trová envers Alguer y, com á bon catalá, no volgué passar aprop d' antichs compatricis sense ferne coneixensa. Per medi d' aquest senyor n' havem poguda fer ab En Josep Frank, professor al Gimnás d' Alguer, estudiós de varias llenguas, en especial de la grega antiga i moderna y de la sarda que considera com un "museo de antiguitats", y autor de la tendre poesía mes avall estampada. Las noticias que anam á posar las tenim de un ó altre de dits senyors.
Alguer era en temps antich una platja habitada de pescadors. Quant en 1121 los Genovesos prengueren la Sardenya als Pisans, la familia Doria va poblar aquellaplajta de paysans seus, fins que en 1354, salvo error, caigué baix lo poder de Aragó y, llansats los antichs habitadors, fou poblada de Aragonesos y Tarraconesos.
De aquell temps ve l' us de la llengua catalana, que ara anomenan alguerés, dient sardos als que no son de la ciutat, la qual algunas vegadas se anomenava també Barceloneta. En 1780 encara hi avia notaris que feyan los instruments en catalá.
De lo que 's veu en la poesía del honorable senyor Frank y de altres indicis se infereixen que 'l catalá que allí 's parla (barrejat, com es natural, ab una mica d' italiá) no es lo de Valencia ni lo de Lleyda, sino lo de las nostras parts orientals de Catalunya. Esta poesía, com igualment un altre d' antiga y feta per un motiu histórich (lo qual li dona mes preu), las posam de la mateixa manera que las havem rebudas, per mes que sia posible que los italianismes de la última pertenescan al escribá modern que n'ha fet transllat.
Acabarem dient que no es sols en Alguer ahont se conservan memorias catalanas; que en Caller hi ha carrers de Barcelona y de Santa Eularia y capella de esta Santa, en alguna altre població també carrer de Barcelona y en molts llochs particular devoció á la Verge de Montserrat; y recordant que alguns anys fa lo senyor Pillitu transmeté als Jochs florals una notable memoria histórica en llengua catalana que avia apresa en los documents del Arxiu de Caller.
* ↑ Francisco Martorell y Penya.
* ↑ Diu que si á una dona de Alguer li donan una moneda falsa, esclama: «¿que 'm prens per una sarda?» y que trenta ó quaranta anys fa, los barcos de Napols á Alguer los despatxavan no ab aquest nom, sino pera Barceloneta en Sardenya.
* ↑ Sols havem afegit algun accent y mudat una mena de ñ per ny.
# La mala muller

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La mala muller pot tenir els següents significats:
# La mallarenga i el pinçà

La mallarenga i el pinçà
si se'n volíen casâ,
lan tiru lureta,
si se'n volíen casâ,
lan tiru lurà,
mes diu que els ne manca pa.
Si en veuen venir un grill,
lan tiru lureta,
si en veuen venir un grill,
lan tiru lurill,
que en portava un pa de mill.
— Ara de pa ja en tenim, lan tiru lureta,
ara de pa ja en tenim,
lan tiru lurim,
de vi ja ens en estarem,
tot cantant i tot rient,
lan tiru lureta,
tot cantant i tot rient
ens en pairarem!
# La manta al coll
### Fonts

* ↑ desconegut (Viquipèdia)
* ↑ http://www.gav-valencianistes.com/cas/canciones.htm
* ↑ http://www.comarcarural.com/valencia/musica/la%20manta%20al%20coll.htm
* ↑ http://skamot.com/grallawp
# Obres festives del Pare Francesc Mulet

COMPOSTES
SEGONS ANTIGA, GENERAL Y MOLT RAHONABLE TRADICIO
PEL
PARE FRANCESCH MULET FRARE PROFÉS DOMINICO.
Reunides y publicades per primera vegada, ab los únichs apunts biográfichs que de l'autor fins ara se coneixen,
PER
EN CONSTANTI LLOMBART.
VALENCIA.—1876. Llibrería de En Francesch Aguilar, Editor,
| INDIS. | |
| | Págs. |
| Apunts biográfics del P. Mulet | 5 |
| Lo Torn de Sant Christófol | 17 |
| Tractat del Pet | 31 |
| La Candileta | 56 |
| Los Amors de Melisendra | 71 |
| La Infanta Tellina y el Rey Matarót | 131 |
| Inventario ó desapropio que el colegial Mulet hizo en Orihuela | 187 |
| Décimas de una monja al P. Mulet | 192 |
| Respuesta del P. Mulet á la monja | 194 |
| Respuesta de la monja al P. Mulet | 195 |
| Respuesta del M. R. P. Fr. Francisco Mulet | 197 |
| APENDIX.— Un altre poeta | 199 |
| Nelo el tripero | 203 |
| Joseph Patricio Gaudumbes | 218 |
| L'embarch de l'Albufera | 227 |
| Los aficionats á comedies | 240 |
# Obras del poeta valenciá Ausias March/No pens algú que 'm allarch en paraules

XVIII.
No pens algú que 'm allarch en paraules
é que mos fets ab los dits enferesca
ans prech á Déu que de present peresca
si mon parlar atany en res á faules.
Mos fets d' amor ab los Romans acorden
que foren mes que los escrits no posen
cells qui d' amor en lo mal se reposen
en creure mi, conciences no 'ls remorden.
Sens amor son aquells pu' ab mi discorden
é la dolor de amor temorejen
é quant hi son, exir d' ella cobejen
é per tots temps de si mateix recorden,
poch es amant qui dolor lo turmenta
si que volgués menyscabar de aquella
dins la dolor es una maravella
que no sé com lo delit si presenta.
Dolor d' amor á mi tant no turmenta
que exir volgués de son amargos terme
é si davant me veig d' absença adverme
é lo conort contra amor dant empenta,
jo 'm dolch en tant de guarir de la plaga
que cerch verins perquè lo conort muyra
y en gran delit james mon cor habuyra
fins que en amor ma pensa reste vaga.
Un gran delit als amadors s' amaga
á tots aquells que mòlt amor no tenen
en llur voler delit d' amor no prenen
ne senten be si pert ne 'ls afalaga,
no es al mòn tan gran delit de pensa
com lo pensar en la persona amada
é qui 'l ateny tota causa oblidada
si que á sí no troba mentre hi pensa.   Tebeu voler delit d' amor defensa
los estrems han de be complit semblança
lo poch voler no ha pòr ne esperança
rebre no pot gran bé ne molta ofensa,
é l' altre estrem ell si mateix delita
no recordant del bé venint espera
cascú d' aquests ha la sua carrera
é lo del mig no sab hon se habita.
Jo só aquell servent qui no despita
sinó ateny del servey coneixença
tot es aquell hon ha sa benevolénça
y en son voler tot lo seu s' habilita.
Tant en amor ma pensa en alt grau munta
que m' arma es dins en lo cos que ama
é mi mateix aborresch si 'm desama
y en res de mi voluntat he defunta.   Dins si mateix véu gran gloria junta
qui de amor, bé ne mal no espera
altre amant ab voluntat sansera
per ses virtuts ses passions conjunta;
nostre esperit sols béns é virtus guarda
quant solament usa de sa natura
amant per si aquella creatura
que les virtuts als vicis li son guarda.
Tornada.
Lir entre carts, qui d' amor se pren guarda
tres parts se 'n fan, dues seguint natura
la una mort é 'l altra tostemps dura,
la terça es que fals apetit guarda.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/No sech lo temps mon pensamènt inmoble

ESTRAMPS.
II.
No sech lo temps mon pensamènt inmoble
car no 's trespost de un esser en altre
fortuna vol son torn variat pendre
si qu' amistat ab fermetat accepta,
quant m' ha sentit al pus jus de son centre
aspres há fets los corrons de sa roda
perquè allisant en altre torn no munte
á seure lla hon es lo gran desorde.
Com l' envejós qui soberch dan vol rebre
perqué major dau son desamich lo senta
é pren delit del mal que veu soferre
tant que no sent lo mal qui l' es prohisme,
tal semblant cas fortuna ab mi practica
fahent procés á son delit denulle
mudes lo mòn qui pren d' esser no ferma
pert son plaher que 's no dar temps al vogi.
Si com aquell qu' adorm ab artifici
son cos perqué la dolor no soferra
volgra dormir los pensamènts que 'm porten
coses á que ma voluntat se inclina
causant en mi cobejança terrible
passionant l' arma qui es adjuncta
en sufertar aquest turment tan aspre
ab lo meu cos qu' en tal cas l' acompanya.
Si col l' castor caçat per mort estorcre
tirant ab dents part de son cos arranca
per gran estint que natura li dona
sent que la mort li porten aquells membres.
Per ma rahó volgra haver coneixença
posant menyspreu á 'ls desigs que 'm turmenten
matant lo cos enpecadantme l' arma
si que jaquirlos me cové per viure.
En aquell punt que 'l cobejar me cobra
volgra ser foll ab la pensa tan vana
que no pensás pus ben ahuirat home
fortuna hagués prosperat de bens nobles.
En gran calor lo fret tot hom desija
ne creure pot que james l' ivern torne,
axí me 'n pren com dolors me congoixen
creure no puch qu' en part de content baste.
Tornada.
Lir entre carts, si lo comun enginy
es tan grosser que no 'us basta á compendre
vulláu ab Déu fer que si fé los basta
sia remés lo pecat d' amor folla.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/No 's maravell algú perqué m' enyor

XLVI.   No 's maravell algú perqué m' enyor
car tot delit es ja fora de mi
tant com major part d' aquell jo sentí
com es passat se dobla ma dolor,
car jo crech cert que lo temps es passat
ab cor tot ferm que tal en mi no torn
plaguès á Dèu que 'm desmembrás lo jorn
ab qui, iré hon amor m' ha delitat.
Si com lo temps á plóure aparellat
la terra y vent l' es á plóure avinent,
tota dolor d' altra m' es convinent
que en ma dolor sia passionat
tot cas estrem me porta á recordar
lo propi dan y l' llunyament de bé
mes jo 'm dolch mes s' algun mal d' amor té
car en l' afany es companyó é par.
Si cas semblant adalgú veig passar
jo 'm dolch pus fort é planyent he delit;
planch ell é mi é am l' oy é despit
del qui jamès sentí lo mal d' amor
é crech de cert esser malventurós
qui major bé que 'l bé d' amor sentrá
així com jo se que son be perdrá
y ab lo dolç tast sentrá mes l' amargós.
Lo major bé de perdre es perillós
mes que 'l míja y 'l poch es pus segur
é si en lo mòlt havia llonch atur
tot bé complit sería entre nos:
Mes dintre nos nostre enemich portám
qui sense nos lo nostre delit tol,
é fora nos d' embarchs un gran estol
es com lo ferm voler de dona amám.   Tants son los dits deslligants lo lligam
que no hi ha nuu que puscha ser dit cech
en fér contrast vers amor hom no es llech
dins nos mateixs medicines trobám.
O nostre amar fer son mal cor é cap
la sua amor no pot mòlt envellir
ó son voler per temps ha enmalaltir
é casos mòlts d' hon no veig hom escap.
Be 'm maravell hon tanta dolor cap
com en aquell qui en temps dolent é trist
lo prosperant ab lo recort ha vist
l' esperiment solament açó sap
no esperant ja delectació
per mudament primeramént de si
é per defalt de no trobar en qui
plaure poguès sa carn é la rahó.
Mon remembrar es ma confusió
é com no sent que bé 'n dega venir
car he perdut delit quant al sentir
l' enteniment es obs que altre me do,
habits novells seran no coneguts
é será mòlt si en aquest temps durant
vida no 'm fall lo delit esperant
ans que aquells á mi sien venguts.
Tornada.
Amor, amor, aquells son decebuts
qu' en joch de daus y dones han llur bé
car menys ferm res la fortuna no té
de mal en bé dins un punt son caiguts.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/No pot mostrar lo mòn menys pietat

XLIX.   No pot mostrar lo mòn menys pietat
com en present de sobre mi pareix
tot amor fall sino á sí mateix
d' enveja es tot lo mòn conquistat;
hom sens afany no vol fér algun bé
com lo fará contra si ab gran cost?
Cascun cor d' hom jo veig pus dur que post
algú no 's dol si 'l altre algun mal té.
Lo qui no sab no pot haver mercé
d' aquell qui jáu en turment é dolor
donchs jo perdon á cascú de bon cor
sinó fuy plant del que mon cor sosté,
secretament ab no acostumat mal
ventura 'm fa sa disfavor sentir
d' amor no 'm clam sí bé 'm porta á morir
bé y mal passant jo 'm reste cominal.
Altre socors de vostra amor no 'm val
sinó que 'ls ulls me demostren voler
ne res pus fort de vos no puch saber
ans si mes cerch per ser content no 'm cal,
jo veig mòlt hom, sens amar, ser amat;
y 'l mentidor tant com vol es cregut,
jo 'm trob d' amor tan sobrat y vençut
que dir no puch quant só enamorat.
Tornada.
Amor, amor, un hàbit me he tallat
de vostre drap vestintme l' esperit,
en lo vestir mòlt ample l' he sentit
é fort estret quant sobre mi es estat.