# Jochs Florals de Barcelona en 1867/La colcada

Primer accéssit al premi estraordinari d' una cigala d' argent
RECORT de la CONQUISTA DE MALLORCA. _____ LA COLCADA.
de la CONQUISTA DE MALLORCA.
Ja no sab ningú la historia Del nostre gran rey en Jaume! Mústichs s' han tornat la paume Y lo llor de la victoria! Tot s' ha perdut! La Colcada Vergonyosament finá : D' aquella hermosa diada Dins breu temps ningú hi haurá Que 'n puga contar cap mot ; Quant jo encara era fadrina... —¡Contáunosho tot, padrina! Contáunosho tot!
—En tants d' anys com han passat, La meua memoria flaca D' aquella festa tan maca No 'n traurá cap ni trellat
Ja no trob' res que 'm recort D' aquell temps les alegríes. Tothom, tothom ja s' es mort, Y com mes trascorren dies Mes se mostra 'l cel funest, Mes y mes mon cos s' inclina. –Digáunosho prest, padrina, Digáunosho prest.
–¡Quín dia aquell! alimares, Tamborinos, xeremíes, Balls per tot y galaníes Y alhaques riques y rares; Domás, retaules, festés, Drap-rasos y branques d' om, Murtra pe'l mitx dels carrés Y la gent de 'n gom en gom. ¡Quín dia aquell de mes truy! ¡Y era avuy mateix, mesquina! –¿Tal dia com vuy, padrina? Tal dia com vuy?
–Lo pobre ab lo rich mesclat, Los amos ab los missatges, Confusos tots los llinatges Passejaven la ciutat. Y 'ls menestrals mes antichs Ab los penons del ofici, Duyen com á bons amichs Sense rencor ni malici' Per conservar mes les paus Los esclaus á la marina.
—¿Que hi havia esclaus, padrina? Que hi havia esclaus?
—Callau y teniu pacienci', que tot, tot vos ho diré; Y res mes vos contaré Si no escoltau ab silenci. Y sabréu com en memoria Del dia de la Conquista, Feyen funció de tal gloria Que era una cosa may vista Y admiració dels estranys, Que 'n venien de la Xina. —¿Que ja fa molts d' anys, padrina? Que ja fa molts d' anys?
—Ja 'n fa molts. Y s' aplegaven Devant Cort los cavallers; Y á cavall molts de carrers En processó transitaven. A la moda antiga armats De cap á peus brufats d' or, Ab richs mantells adornats De lama ó tissú del bo, Per' aquí anaven passant Cap á Santa Catarina. —¿Per' aquí devant, padrina? Per' aquí devant?
—¿Per' aquí mateix, y ab ells Anaven vestits de gala Los tamborers de la Sala, Macers, mestres y virells.
No hi mancaven los Jurats Ab ses gramalles y rissos, Curials y sobreposats, Lo regiment dels suissos, Y 'l Duch vestit de virey Ab senyors de l' oficina. —¿Vestit com á rey, padrina? Vestit com á rey?
—Tots los frares y mossons, Capellans, inquisidors, Tots los pífols y tambors, Lo regiment de dragons, Y després ab creu alsada Los canonges de la Seu, Lo Bisbe, mitra posada, Que aquest dia anava á peu; Y á la fi per mes honor Una musica divina. —¡Quína processó, padrina! Quina processó!
—Y pe'l mitx de la Colcada Llibrees molt ben vestides Dels cavalls duyen les brides, Que eren de plata daurada. Les dames, ab cintes d' or Y rebosillos, estaven Esperant los cops ab por Dels ous noscats que tiraven Tots los seus enamorats, Com á cortesía fina.
—¿Qué son ous noscats, padrina? Qué son ous noscats?
—Capsetes de cera fina Ben closes perque no 'n surta De dedins l' aygua de murta Ó de rosa alexandrina. Quant les carroçes passaven Ab les dames, los senyors Tirántloshi les banyaven D' aygues de bones olors. Y 'ls ous noscats de picat Estaven plens de farina. —¿Que 'n vereu cap may, padrina, D' enfarinolat?
—Encara rich d' un senyó' ; Tanta en duya que plorava Lo vespre que m' en anava A devant ca'n Rosselló, Per veure fermat pe'l cos, Penjat com una miloca, Un animalot molt gros Que 's deya el drach de na Coca, Ab un barram d' aquí á allá Y una llengua serpentina. —¡Quína por que 'm fa, padrina! Quína por que 'm fa!
—Y la processó sortia Á rodar per devés l 'horta, Y quant tornava á la porta Ab tres colps de creu l' obria.
Voltava ran ran murada, Y ab una cara xereca Devant la Porta-pintada El Senyor Lluch de la Meca Trametía al senyor Duch Les claus dins una baçina. —¿Quí era el Senyor Lluch, padrina? Quí era el Senyor Lluch?
—Era el Senyor Lluch un vey Dels mes facetos y vius, Cap de guayta dels catius, Com si diguessem son rey. Mes titerero que un lloro, Ab lo cap ben empolvat Representava al rey moro Quant entregá la ciutat Á n' el gran Conqueridó' De la perla mallorquina. —¿Y 'l botifarró, padrina? Y 'l botifarró?
—Lo sceptre axí anomenaven, Que portava entre les mans, Tots los joves ignorants Que sols de riure 's cuydaven. Ab ell feya postissures, Bel-landines y falets Á les nines ; y elles, pures, Reyen com á babeluets En veure 'l bastó brunyit Que era un tronch rodó d' alzina.
—¡Jo hauria esclafit, padrina! Jo hauria esclafit!
—Ja la ciutat entregada, Pujava la processó Per la costa del bastió Fins esse' á la Reconada. Llavó' entrava per devall Lo mateix arch que hi ha allá, Per hont se diu que á cavall Lo rey en Jaume en passá, Que era 'l portal principal De la ciutat sarrahina. —¿Lo mateix portal, padrina? Lo mateix portal?
—Lo mateix, y á Sant Miquel La Colcada s' aturava, Que una missa allá 's cantava Dant gracies al Deu del cel. Mentres tant los majordoms, Los mercaders, los notaris, Los penons ab sos prohoms, Sobreposats y clavaris, Y deu cavalls cotoners Seguian per ca'n Molina. —¿Y llavors qué mes, padrina? Y llavors qué mes?
—Corria tot lo seu curs La solemne processó Y acabant, en lo balcó D' Almoyna feya un discurs
Un regidor dels mes sabis, En lo qual feya memoria Del valor dels nostres avis, Benehint cent noms de gloria, Bons llinatges... Ay! jo 'n sé Que ara passen fam canina... —¡Que ho sabeu de be, padrina! que ho sabeu de be!
—Y el Senyor Lluc tot encés, Ben vestit de cap á peus, Mentres treyen los arreus Del Rey ab lo cap d' arnés Á cort, feya reverencies, Capades y cortesíes; Y tot eren voscel-lencies, Vossesmercés, senyoríes ; Y feya per cobrar nom Bots y salts de pantomima. —¿A devant tothom, padrina? A devant tothom?
—¡Oh Senyor! quántes families Mortes sense successió! Ca'n Net el Comanador, Los Sales, los Santacilies! Ca'n Torrella de Borneta, Ca'n Ferrandell, ca'n Pujades, Ca'n Moranta, ca'n Dureta, Bergues, Serraltes, Çanglades, Sunyers, d' Oms y Desclapers, Senyors tots de bandolina.
—¡Qué de cavallers, padrina! Qué de cavallers!
—Ay! tot passa. Oh! quína prova Que en lo mon res es etern! Tot ho vol á lo modern D' aquest segle la gent nova! Cadufos dels vells passats Son y festes de mal tò Aquelles solemnitats Que parlaven tan al cò'. Poch á poch lo mon novell Lo mon antich assessina. —¡Quín temps era aquell, padrina! Quín temps era aquell!
—Ara ab quatre rebumboris Que no costen una malla Honren, com si fos rondalla, Lo mes gran de les histories. Y lo que planch mes encara No es lo perdre lo passat, Es lo veure al jovent d' ara Que no respecta la edat. Ay! que may tornará ja Lo temps de quant era nina. —¡Sí que tornará, padrina! Sí que tornará!