# La declaració d'amor

| Nuri. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | Sra. Rovira |
| Lluis. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | Sr. Forga |
OBGECTES DE GUARDARROBA
Un pom de violetes. — Un violeter amb aigua. — Tinta i paper.
Es propietat de l' autor. Ningú podrà traduir ni representar aquesta obra sense permís de la «Societat d'Autors Espanyols», que és la única encarregada d'administrar-la, i amb ella deuràn entendre's tots els teatres i societats particulars que vulguen representar-la. Queden reservats tots els drets.
CASA EDITORIAL DE TEATRE BONAVÍA I DURÁN - Impressors - Boquería, 20
_____
Nuri
(Passa de la porta primera dreta, a la finestra, primera esquerra.) Veiam? Ja ha obert la finestra... Ara's deu estar vestint i vindrà aquí fet un pollo, sempre elegant, sempre fí... Com la nostra coneixença és de quan era'm petits, per çò li tinc simpatía i ell també m'en té a n'a mí, és dir, més que simpatía, és... no sé com s'ha de dir... un carinyo, així... molt íntim que fa, rau, rau, aqui dins,(Senyala al cor.) i que'ls joves crec que'n diuen amor; això, ¡sí, sí, sí!..(Pausa.) Ell ve a veure'm cada dia; cada dia al dematí; porta un pom de violetes, que les cull al seu jardí. Si no és cert el que m'indica, fa molt mal d'entrâ aqui dins; i si és cert, com presenteixo, ¿per què,'l tonto, no m'ho diu?... Cada dia vaig voltant-lo cercant que m'obri el seu pit; ell, vergonyós, se n'escusa; si m' estima, no ho vol dir... però per més que s' ho calli, els seus fets prou que ho han dit. (Pausa. Mira per la finestra.) Ara lliga les violetes... ¡Ai, si amb ell pogués fê així! ¡Tú no vols dir que m'estimes però jo t' ho faré dir!(Pausa.) Sembla que ja surt del quarto. També's mira... ¡Es presumit!... No trigarà gaire estona que'l tindrem aquí al meu pís. Deixa'm mirar, que no'm trobi que no vaig amb el meu chic. (Es mira al mirall.) Bé, ja estic bé; ja'l puc rebre. (Se sent un timbre.) Sento'l timbre... ¡Ja és aquí!(Alegra.) Vès, a casa, ¿a què vindría, si a cas no vingués per mí?
| Lluis | (Des de la porta.) |
* ¡Ola, Nuri!
| Nuri | ¡Ola, Lluis! |
| Lluis | ¿Puc entrar? |
| Nuri | Vaia! I doncs, què?... ¿Què no ho sab que aquí vostè, no necessita permís? |
| Lluis | De vegades... |
| Nuri | Mai, per mi. |
| Lluis | Doncs deixem-nos d' etiquetes, i aqui té les violetes |
* cullides del dematí...
| Nuri | ¡Què hermoses! (Les prèn i les posa al violeter.) |
| Lluis | ¡Oh, pod contar! Com totes. |
| Nuri | ¡Ca, no, senyor! Aquest pom té un cert valor que'n cap més s'hi pod trobar. ¡Vostè, sempre tan galant! Un jove que és advocat, que'n dèu ser d'ambicionat per les noies, oi? |
| Lluis | ¡No tant!... |
| Nuri | Prou... ¡ves què m'esplicarà! La Carreras, la Basté, la Campos, i... ¡jo què sé! ¡Si tot ho dèu enredâ! |
| Lluis | No ho cregui; li dic vritat. Soc formal. |
| Nuri | Lluis! Lluis! |
| Lluis | Sí, Nuri; no sigui aixís... deixi això per descomptat. |
| Nuri | Miris el dir de la gent. L'altre dia'm varen dî que vostè ve molt per' quí; que noten que és molt freqüent, que ve sempre a les suarés. Jo, vareig dir: —Sí, és vritat; hi ve com a convidat, però no com a res més. |
| Lluis | Vés, caram! |
| Nuri | Sí... I la Maleres em va dir. —Doncs, i en Lluis, ¿hi dèu tenir compromís? |
| Lluis | Vaia quines tafaneres. |
| Nuri | Conti! |
| Lluis | Es clar que això molesta. |
| Nuri | I com vostè mai diu res, es clar, pel dir dels demés, nosaltres paguem la festa. ¡Vostè té tanta catxasa! |
| Lluis | Sí. Ja és de quan jo estudiaba, perque a mí no m'agradaba que'm donessin mai carbassa. |
| Nuri | No li daràn. |
| Lluis | ¡Oh, qui sab! |
| Nuri | ¿No coneix vostè mateix que vostè no s'ho mereix? Vaja, tregui-s'ho del cap.(Pausa.) Doncs ja que té tanta por, digui, ja seré callada... ¿Ja'n té alguna de triada, per a estimar-la de cor? |
| Lluis | Ja veurà... |
| Nuri | ¡Còm, se n'amaga! ¿Què potser jo la conec? |
| Lluis | Conèixer-la, sí... (¡ja ho crec!) |
| Nuri | (Veiam si desfem la vaga.) ¡Mira, mira!... ¿Ja la té? ¿Es baixa, o bé bona mossa? ¿Potsê és morena o bé rossa? |
| Lluis | No, no... Es com ara vostè. |
| Nuri | Doncs, home, deixi's d'historia, va i li diu, sense reparo. |
| Lluis | Té raó... (Ara'm declaro.)(Decidit.) Nuri! |
| Nuri | Què?(Amb ansietat.) |
| Lluis | ¡Quina memoria! (Avergonyit.) No sé que li anaba a dî. (Ai, senyô, i que soc gallina.) |
| Nuri | Si la Nuri ho endevina, ¿li dirà vritat?(Amb picardia.) |
| Lluis | ¡Sí, sí!... |
| Nuri | Doncs, miri, jo apostaria que vostè anaba a ensajar-se del modo de declarar-se. |
| Lluis | No era això; també ho diría... M'ha fugit, i no sé còm.(Pausa.) ¡Ha volat! |
| Nuri | Oh! ¿Li ha volat? |
| Lluis | Sí; no sé que m'ha passat. |
| Nuri | Li ha volat com un colom. Per si ço que anaba a dir necessita reflecció vaig a dar-li l'ocasió perque ho puga retenir. Quan torni, ja m'ho dirà. ¡Quina memoria més mala! M'arribo fins a la sala que haig de veurer la mamà.(Se'n và.) |
* Ja soc molt bé un poca pena.
* ¿Jo, tot un jove advocat,
* trobar-me tan apocat
* al devant d'aquesta nena?
* Jo crec que'l millor sería
* que això fos tot al revés;
* que la noia és declarés.
* Caram, quin cambi hi hauría.
* Perque si's casen apenes
* set o vuit, i alguns parents,
* allavors els casaments
* ja seríen per dotzenes.
* El clero, amb tan de trasbals,
* és veuría precissat
* a fer com l' Oli Salat,
* posar per tot sucursals.
* I com ja seria llei,
* clâ, tothom és casaría,
* i allavors no's trobaría
* cap soltera per remei.
* Però, ara, no sé com és,
* l'home té més reflexió.
* No s'atreveix, fa com jo...
* vaja que'ns hi pensem més.
* Si ella, ara, pensés com jo,
* trobant amb mí un bon marit,
* ens casabe'm tot seguit...
* i endevant la professó.
* Al cap d'un any, un nen ros,
* que sería'l nostre encant;
* i anant seguint endevant
* fins que ja'n tinguessim dos;
* tot el demés ¡al dimoni!
* Ella és rica, jo soc ric...
* ¿doncs què'ns falta? El mès bonic;
* que es juntant-se'n matrimoni.
* Però'l més empalagós
* és que, si'l cor no's declara,
* ni jo soc pare, ni ella mare,
* ni tampoc tenim noi ros.
* Ah!... Jo m' hi haig d'esforçar.
* Aixís que arribi ia Nuri
* no hi haurà pas qui 'm deturi:
* ¡jo m'hi vaig a declarar!
* De primer posem-se a tò
* per a trobar la postura
* de poguer-li dî amb soltura
* la meva declaració.
* (Busca la pose per declarar-se.)
* Casi sembla una comedia;
* i, no hi ha més, tinc de fer-ho. (Pausa.)
* No enseja tan la Guerrero
* quan estrena una tragedia.
* (Amb sentiment.)
* —Nuri!... ¡Nuri del meu cor!
* Soc de tú un constant aimant.
* ¡Si tú sents per mí altre tant,
* domen el teu sí d'amor!—
* No pod ser més expresiu.
* Jo crec que al sentir-se això
* no pod pas dir-me que no.
* Doncs, veiam, veiam què diu.
* (Mirant per la porta.)
* Des d'aquí la veig molt bé.
* ¡Què bonica! ¡Què graciosa!
* Es, per mí, la més hermosa
* que a n'el món hi pod habê.
* ¡Ja torna! ¡Pobre de mí!
* ¡Tan aixerida i tan viva!
* Ara ve la dicissiva.
* No hi ha més, li tinc de dî.
| Nuri | He anat a dî a la mamà que vostè era aquí. |
| Lluis | ¿I què ha dit? |
| Nuri | Que hi pod anar tot seguit si és que la vol saludâ. |
| Lluis | Amb molt gust, doncs, a l'instant. |
| Nuri | ¿I allò que se li ha fugit? |
| Lluis | Té raó, sí, sí... (Ara, pit.) Sí... ja li diré en tornant. (Fa un esforç, inútil, i se'n va avergonyit.) |
* (Queda mirant-se'l, extranyada.)
* Veiam com acabarà.
* Sembla, això, una obra encantada.
* ¡Ai, jo estic desesperada!
* Per mí no's vol declarâ.
* Un altre, amb el que hem parlat,
* estaríem ben entesos
* i ja faría molts mesos
* que s'hauría declarat;
* però ell, cà! no surt del pas...
* pitjor que les criatures.
* Això si, tot són postures,
* i amb un cor més fret que'l glas.
* (Observant per la porta.)
* ¡Mírate'l, amb la mamà,
* com riu i aixeca la veu!
* I quan és al costat meu
* quasi no gosa a piulâ.(Pausa.)
* Ara, si ell pensés com jo,
* siguen jo bona i honrada,
* ens casem d'una vegada,
* i endevant la profesó.
* Al cap d' un any, un nen ros.
* ¡Ai, tan que m'agradaría!
* i si tan ens convenía,
* amb el temps, que fossin dos.
* Tot el demés, al dimoni;
* ell és ric i jo soc rica...
* Quina cosa més bonica
* per juntar-se amb matrimoni.
* Mes si el seu pensament fos
* tan distint, i no's declara,
* ni ell és pare ni jo mare
* ni tampoc tenim noi ros.
* ¡Ah, no! Això no pod durâ;
* o sinó, ¡què duraría!...
* Avui, avui és el día,
* que l'haig de fer declarâ.
* Ja tinc una idea nova
* Per poc que sigui gelós
* li serà molt enguniós,
* i allayors el poso a prova.
* ¡Ai, senyô! ¡I quants de papers
* he tingut de fer fins ara!
* El que es si avui no's declara
* no's declararà mai més.
* ( Ara agafa un paper i escriu.)
* —«Nuri: Ara que ja'ts gran,
* amb tú'm caso desseguida;
* passaràs tota la vida
* amb el teu aimant. Joan.»—
* Ell ja entreveurà aviat
* l'intenció, i caiga com caiga.
* Ara dugues gotes d'aiga
* perque sembli que he plorat.
* (Posa dues gotes d'aigua del violeter.)
* ¿Ja torna? Doncs això arrai.
* Discreció i de cap aqui.
* (Es deixa caure al sofà.)
* ¡Ai, ai, ai, pobra de mí!
* ¡Quina desgracia, ai, ai, ai!(Ploriquejant.)
| Lluis | ¿Què és això? ¿I ara, que té? La trobo molt trastornada... |
| Nuri | ¡Ai, ai, que soc desgraciada! ¡Ai, ai, ai!... ¡Jo'm moriré! |
| Lluis | ¿Però, perquè?... ¡Quín motiu? Digui, ¿què li ha succeit? |
| Nuri | Que he rebut aquest escrit... Miri, miri el que aquí diu. |
| Lluis | —«Nuri: Ara que ja ets gran, amb tú'm caso desseguida... passaràs tota la vida amb el teu aimant. Joan.»— |
| Nuri | Això'm causarà la mort. |
| Lluis | (Quin cas.)(Queda parat.) |
| Nuri | (Ja fa mala cara.) |
| Lluis | Bé, no s'espanti, per ara; potser li serà la sort. |
| Nuri | (Jesús, quina sang més freda.) |
| Lluis | (Jo, que avui'm creia... i, paf!) ¿Vol un xiquet d'aigua-naf? |
| Nuri | Porti-me'n una galleda. |
| Lluis | Corrents.(Disposat a sortir.) |
| Nuri | No; esperi s, Lluis. |
| Lluis | ¿I si després és complica? |
| Nuri | No, que ja'm passa una mica. |
| Lluis | (Valga'm Déu, quin compromís; ai, ai, ai; no sé'l què 'm passa.)(Agitat.) |
| Nuri | (¡Ja és meu! ¡El que jo volía!) |
| Lluis | ¿I vostè no'l coneixía? |
| Nuri | ¿Què si'l coneixía? Massa!(Pausa.) Ai, Lluis, no s'esbaloti... Prò hi había ocasions, que, quan em feia petons, em punxava amb el bigoti. |
| Lluis | ¿Què diu, ara! |
| Nuri | Això que sent. |
| Lluis | ¿Li feia petons? |
| Nuri | ¡Es clar!... ¡Si quan em van batejar, ell es trovaba present! |
| Lluis | Així ja deu ser d' edat. |
| Nuri | Per çò mateix que és un vell i jo no'l vull pas a n'ell. |
| Lluis | Això si que és enredat. |
| Nuri | Ara és hora, sí. Lluís; vosté que té tant bon cap, a veure quin medi sab per treure'm del compromís. |
| Lluis | (Pensatiu.) No sé... |
| Nuri | ¿No sab?... |
| Lluis | No'l veig, Nuri. |
| Nuri | ¿No troba rê enterament perque aquest real casament d'un modo o altre's deturi? |
| Lluis | No hi veig el modo, ho dic franc. |
| Nuri | Vostè, que allà a l'Audiencia, amb sa fàcil eloqüencia, el negre ho fa tornar blanc. |
| Lluis | Oh, és que allò és molt diferent. Allí's castiga al traidor, però no's parla d'amor, ni desfer cap casament. |
| Nuri | ¡Ai, senyor, jo'm moriré! Rumii. |
| Lluis | Prou que rumio. |
| Nuri | Ai, aixís ja desconfio de tot... ¡Ai, m' hi casaré! |
| Lluis | ¡Vol dir que's pod dâ aquest cas? |
| Nuri | Es clar, si... i tot desseguida. Busqui, busqui una mentida per poguer sortir del pas. |
| Lluis | (Indecís.) (¡Si gosés, quina ocasió!) |
| Nuri | ¡Ja la troba? (Ja rumía.) |
| Lluis | No sé... no sé que faría... |
| Nuri | Calli... ja ho he trobat jo. Un sol remei aquí hi ha per despistâ aquest subgecte, i si vostè'm porta afecte, vostè'm tindrà d'ajudâ. |
| Lluis | Prou... (Aixó va ni pintat.) Digui'm el que tinc de fê. |
| Nuri | Dir als papàs que vostè ara se m'ha declarat. |
| Lluis | ¿Ho creuràn?(Tot parat.) |
| Nuri | ¿I per què no? Siguent un jove formal, és cosa molt natural fer una declaració. |
| Lluis | Sí, però...(Avergonyit.) |
| Nuri | Si no la sent, jo amb molt gust li dictaré i ho diu tal com li diré. |
| Lluis | (Decidit.) Ja ho entenc... Vagi dient. |
| Nuri | ¿Que jo li dicti? |
| Lluis | Sí, sí. Digui-la vostè; sí, Nuri. |
| Nuri | Prò ¿i vostè? Home, procuri que jo no li hagi de dî. Tant llest que's declara un home a una noia .. |
| Lluis | Ja's comprèn. Però això és molt diferent: són declaracions de broma. |
| Nuri | Però si això no és cap mal. No sé perque ha de sê aixís, Un cop fòra'l compromís vostè torna a quedâ igual. No sé per què tant reparo. Cuiti, home. |
| Lluis | (¡Quina palica! Veiam si de mica en mica m'escapa i aixi'm declaro.) Però ¿no veu?... |
| Nuri | No veig rê. Vostè és home, i s'ha acabat. ¿A quantes s'ha declarat? (Queda pensativa.) Vaja, home, digui vostè.(Molta pausa.) |
| Lluis | (S'atreveix i retrocedeix.) Nuri!... |
| Nuri | Lluiset!... (Ara va.) Què? |
| Lluis | No sé...(Amohinat.) |
| Nuri | ¿No deia qué?... |
| Lluis | Però, dòna, si no sé... si no sé com començâ. |
| Nuri | Jo mai m'ho hauría pensat. Ja que ho vol així, Lluiset, farem com a un pardalet: li donarem mastegat. De primer dongui'm la mà. (Li pren la mà.) |
| Lluis | ¿Què, vol fer? |
| Nuri | Si tant s'hi empenya... Al que no ho sab, se li ensenya; li ensenyaré com se fa. |
| Lluis | Ja m'agrada. |
| Nuri | Fixis bé; |
* jo li diré mot per mot;
* vostè ho va repetint tot
* i ho diu tal com jo ho diré.
* Nuri.
| Lluis | Nuri.(Fret.) |
| Nuri | Més encès. Jo estic molt enamorat. |
| Lluis | (Fret.) Jo estic molt enamorat. |
| Nuri | I si'm vols i et vé de grat. |
| Lluis | I si'm vols i et vé de grat. |
| Nuri | Ens casarem. |
| Lluis | Ens casarem. |
| Nuri | ¿Ho ha entés? |
| Lluis | Prou. |
| Nuri | Sí, però ho fa poc viu. Veiam; ara digui-ho sol. |
| Lluis | ¿Que ara ho repeteixi, vol? Si no'm recorda .. |
| Nuri | ¿Què diu? ¿Tant distret està, Lluiset? Així no podra ajudar-me. |
| Lluis | El modo de declarar-me, per mi Nuri, no és aquest. |
| Nuri | Ah! ¿En sab un altre? Millô. |
| Lluis | Vostè me l'ha despertada. |
| Nuri | Doncs, digui d'una vegada. |
| Lluis | Si, Nuri, va de debò. «Nuri, Nuri del meu cor. Soc de tú un constant aimant. Si tú sents per mi altre tant, dona'm el teu sí d'amor.» |
| Nuri | Per fi... |
| Lluis | T'ho he dit per fi. |
| Nuri | Doncs ara dec contestar-te que més no puc estimar-te i que tú seràs per mí. |
| Lluis | ¡Oh, quanta felicitat! |
| Nuri | Ara anem a la mamà, que li vull notificâ. que tú ja t'has declarat. Mamà! Mamà! (L'agafa per la mà perque segueixi.) |
| Lluis | Encara no. |
| Nuri | Mamà, miri en Lluiset; |
* per fi ha sigut un fet
* el de la declaració.
| Lluis | Pero, Nuri... |
| Nuri | Soc ditxosa com cap més n'hi hagi al món. Anem, anem... |
| Lluis | ¿Cap a on? ¿A on vol anar, Nuri hermosa? |
| Nuri | A dî als papàs que m'has dit que m'estimaves de cor. Anem, anem tot seguit, per que ara ja he sentit La declaració d'amor. (Se'n van corrents agafats per la mà.) |