# Represa i exercici de la consciència lingüística a l'Alguer (ss.XVIII-XX)/El context literari

I. EL CONTEXT HISTÒRIC I CULTURAL ABANS DE LA PRIMERA RENAIXENÇA
    I.1. Els fets històrics: del Regne de Sardenya al Regne d'Itàlia
    I.2. El context literari
II. LA PRIMERA RENAIXENÇA: L'ARCÀDIA
    II.1. Represa de la poesia culta d'expressió catalana
    II.2. El cicle de la Passió
    II.3. La temàtica bucòlica
    II.4. Un gènere tradicional per a l'Arcàdia: els goigs
III. LA CONSCIÈNCIA LINGÜÍSTICA
    III.1. Bartomeu Simon
       III.1.a. Activitat de recerca lingüística
       III.1.b. Activitat de correcció lingüística
    III.2. Un llistat de rimes inèdit
    III.3. El canonge Antoni Miquel Urgias
       II.3.a. El canonge Urgias i la llengua catalana
       III.3.b. Textos de literatura popular i tradicional
       III.3.c. Notícies antigues
IV. L'EXTREMA DECADÈNCIA LINGÜÍSTICA
    IV.1. El llegat erudit del canonge Urgias
    IV.2. La qüestió lingüística i l'ensenyament de la doctrina cristiana
    IV.3. Relacions catalanoalguereses abans d'Eduard Toda
V. EDUARD TODA I LA REPRESA DE LA CONSCIÈNCIA LINGÜÍSTICA
    V.1. Primer viatge de Toda a l'Alguer
    V.2. La Biblioteca catalana
       V.2.a. Formació de la Biblioteca Catalana
       V.2.b. La Biblioteca Catalana arriba a l'Alguer
       V.2.c. Documents catalans relatius a la Biblioteca Catalana
       V.2.d. Activació de la secció reservada a la Biblioteca Municipal
       V.2.e. El 'Fons Català' de la Biblioteca Municipal de l'Alguer
VI. LA PALMAVERA
    VI.1. L'epistolari de Rossend Serra
    VI.2. Ramon Clavellet i Joan Pais
    VI.3. Textos filològics de Joan Pais
       VI.3.a. Epistolari
       VI.3.b. La 'Gramàtica algueresa' (1899-1902)
       VI.3.c. Les gramàtiques catalanes a l'Alguer
       VI.3.d. Joan Pais i la polèmica sobre la llengua
       VI.3.e. Joan Pais i la gramàtica de Joan Palomba
    VI.4. El I Congrés Internacional de la Llengua Catalana
    VI.5. Joan Pais, la revista 'Catalonia' i darrers textos filològics
VII. LA 'FONOLOGIA' CATALANA DE JOAN DE GIORGIO VITELLI
VIII. DE LA GUERRA I LA DICTADURA AL RETROBAMENT
IX. PROPOSTA NORMATIVA DE DUES PLATAFORMES CÍVIQUES ALGUERESES
    IX.1. El Grup per a la Normativització de l'Alguerès
    IX.2. La Plataforma algueresa de cultura catalana
APÈNDIXS
APÈNDIX I: El ‘Fons Català' de la Biblioteca Municipal de l'Alguer
    APÈNDIX I.a: Bibliografia del ‘Fons Català'
    APÈNDIX I.b: Llibres del ‘Fons Català' desapareguts entre els anys 1888-1984
APÈNDIX II: Epistolari de Joan Pais (Selecció)
APÈNDIX III: La Fonologia de Joan De Giorgio Vitelli
APÈNDIX IV: El Grup per a la Normativització de l'Alguerès
    APÈNDIX IV.a: Proposta per a una normativització del català de l'Alguer (1992)
    APÈNDIX IV.b: Resposta de l'Institut d'Estudis Catalans
I.2. El context literari
Durant el segle xviii, amb l'allunyament definitiu de Sardenya de la Corona d'Aragó, la llengua catalana sobreviu reclosa a l'Alguer. L'assimilació dels moviments estètics d'origen italià hi serà un fenomen paral·lel al de la pervivència de l'ús del català en la literatura popular i en alguns aspectes de la catequesi i de la predicació. En aquest sentit, convé recordar les diverses versions de la Doctrina cristiana, de les quals parlarem més endavant, i la cançó que comença «Qui bella missió / que diu pare Vassallo», de mitjan segle xviii.
Pel que fa a aquest text convé assenyalar que el 1726, després de sis anys de presència sabauda a Sardenya, Víctor Amadeu II, canviant d'estratègia en comprovar que la confusió lingüística dificultava l'adaptació dels funcionaris piemontesos, encarregà al pare Falletti, jesuïta, que estudiés d'acord amb el virrei comte de Cortanze la manera d'introduir l'italià a l'illa: els nens havien d'aprendre'l a l'escola i els religiosos d'emprar-lo durant llurs prèdiques. El pare Falletti, bon coneixedor de la realitat cultural sarda gràcies a la visita general que el 1721 havia dut a terme als col·legis de l'orde, va adreçar-se tot seguit al virrei per tal de fer-li conèixer el seu projecte:
Pocs mesos després d'aquesta proposta, Falletti especificava en una memòria tots els mitjans i materials que considerava necessaris per a l'ensenyament de l'italià, entre els quals, escrivia, «si dovrà cercare qualche spediente per avere Predicatori Italiani». Un dels primers passos que calia dur a terme, segons el seu projecte, era ensenyar l'italià a tots aquells religiosos que, més endavant, haurien de difondre'l, a través de l'ensenyament lingüístic o doctrinal, a la resta de la societat sarda.
El 2 de juliol de 1726 Víctor Amadeu II, advertint que no volia abolir el sard sinó arraconar a poc a poc el castellà en benefici de l'italià, va acceptar que fossin reclamats des de les Escoles Pies i les institucions jesuítiques sardes tots aquells religiosos necessaris per a difondre l'italià dins d'aquests ordes. Pel que fa als jesuïtes, es va preveure de destinar-ne un per a cadascun dels principals centres de la Companyia.
L'activitat evangelitzadora del pare Vassallo va durar gairebé cinquanta anys, i almenys en tres ocasions el dugué a l'Alguer, on deixà un record inesborrable en la memòria dels ciutadans. I no podia ser altrament, si tenim en compte el mètode que seguia:
Antoni Miquel Urgias ens recorda la segona missió algueresa del prestigiós jesuïta:
Aquest interès a dinamitzar l'espiritualitat local tot incentivant el corporativisme religiós coincideix amb l'estratègia que, ben bé des del segle XVI, els jesuïtes seguien a l'illa per tal d'assegurar els fruits de les missions. I el pare Vassallo els assegurà de manera eficaç: el seu deixeble Maurici Pugioni (1731-1803) es responsabilitzà fins a la seva mort, esdevinguda el 1803, de la direcció espiritual de la casa dels exercicis de l'Alguer (de vegades en conflicte amb Lluís Soffì, poc apreciat en aquesta disciplina) i, ben sovint, de la predicació quaresmal.
L'any 1911 va veure la llum a la prestigiosa revista Archivio Storico Sardo l'article de Joan Palomba intitulat «Tradizioni, usi, costumi di Alghero». L'autor hi recordava que
Per tal d'assegurar l'eficàcia de les missions, el jesuïta tenia per costum traduir al castellà o al sard certes pregàries que, en acabat, feia cantar als fidels tot al llarg de les processons penitencials. Traduïa també, ara a l'italià, la doctrina cristiana i, en forma de cançó, la difonia entre els fidels. Francesc Manunta ja insinuava la possibilitat que el mateix Vassallo hagués estimulat la composició del cant alguerès: a partir d'una d'aquelles cançons amb què catequitzava la població sarda, el pare Vassallo pogué encarregar una adaptació algueresa a algun dels seus deixebles locals, entre els quals ja hem recordat Maurici Pugioni, conegut poeta en llengua catalana i castellana.
Des d'aleshores no ha cessat la devoció envers el jesuïta: la seva cançó, estretament lligada a la Setmana Santa, continua encara viva en alguns sectors de la població algueresa.
Amb el fenomen arcàdic, però, assistirem a una episòdica represa de la literatura culta, pública i no anònima d'expressió catalana. Els poetes algueresos, a més, es trobaran fent costat als més prestigiosos escriptors sards, en uns reculls poètics impresos de manera molt acurada gràcies a un factor d'importància capital: la modernització de l'art tipogràfica. Això, amb la difusió del costum de les acadèmies literàries –en què es proposaven al públic textos de circumstàncies, de gust normalment pastoral– i de les lectures poètiques familiars, va permetre el desvetllament de l'ús literari del català. Es tracta de la primera Renaixença literària algueresa, no tan anecdòtica com podria semblar perquè representa la llavor que donarà fruits d'abast més ambiciós durant la veritable renaixença dels segles XIX i XX.
* ↑ Roberto Palmarocchi, La Sardegna sabauda, vol. I: Il regno di Vittorio Amedeo II (Cagliari 1938), 96.
* ↑ «Lettera diretta al vicerè di Sardegna», del 5 de maig de 1726, dins Dispacci di corte, ministeriale e vice-regi concernenti gli affari politici, giuridici ed ecclesiastici del Regno di Sardegna (1720-1721) ed. Francesco Loddo Canepa [= Biblioteca Scientifica, vol. I, II serie] (Roma 1934), 13-14.
* ↑ «Memoria de mezzi che si propongono per introdurre l'uso della lingua italiana in questo Regno», ibid., 50.
* ↑ Convé tenir en compte una útil biografia del pare Vassallo: Enrico M. Sundas, Un Apostolo della Sardegna nel Secolo XVII [sic, per «XVIII»] (Cagliari 1923: seconda edizione migliorata) [1a. ed. dins Monitore Ufficiale dell'Episcopato Sardo (1912)].
* ↑ R. Palmarocchi, La Sardegna sabauda cit., 98.
* ↑ La primera estada del pare Vassallo a l'Alguer es remunta al Nadal de l'any 1726, en ocasió del seu trasllat de Gènova a Sardenya (E.M. Sundas, Un Apostolo della Sardegna cit., 54). Pel que fa a les missions alguereses, veg. Francesc Manunta, Cançons i líriques religioses de l'Alguer catalana, 3 vols. (L'Alguer 1988, 1990, 1991), III, 3 i 6-7, on l'autor dedueix que la tercera estada de Vassallo a l'Alguer ha de correspondre a l'any 1749-1750.
* ↑ «Casa degli esercizi di Alghero» (Biblioteca Municipal de l'Alguer, ms. 53A: Antonio Michele Urgias, Manoscritti e memorie, vol. I, 1818, fol. 186). Publica el text complet d'aquesta memòria F. Manunta, Cançons i líriques religioses de l'Alguer catalana cit., III, 67.
* ↑ Giovanni Palomba, «Tradizioni, usi, costumi di Alghero», Archivio Storico Sardo, VII (1911), 232; aquest text fou posteriorment reproduït dins Joan Palomba. Tradicions, usos i costums de l'Alguer, ed. Antoni Nughes (L'Alguer 1996), 261; veg. també les Actes del I Simposi d'Etnopoètica de l'Arxiu de Tradicions: Setmana Santa a l'Alguer, ed. Joan Armangué (Barcelona 1999), 125-128.
* ↑ F. Manunta, Cançons i líriques religioses de l'Alguer catalana cit., III, 7, n. 6.