OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Del rector de Bellesguart en elogi de la culta y erudita academia dels desconfiats en Barcelona

Proba la primavera la esperansa, D' ella fia lo abril en sas verduras; Proba lo cel benigne, ab sas llums puras, Del mar ja la inquietut, ja la bonansa.
 Proba dels equinoccis la balansa Del fret, y del calor varias mesuras; Y probant fins de amor las conjecturas, Ó be fiant, ó be ab desconfiansa.
 De la bezoár, y de la trompa armada Del unicorn se proba á la experiencia Del mes actiu verí, remey al dany.
 Y probas, vuy, al tohc de l' alma ciencia, En la noble academia desconfiada, De tot geni estudiós lo major guany.
# Del rector de Alcaná á la ciutat de Tortosa patria dels fecundos ingenis D. Francisco la Torre y Dr. Vicens García, rector de Vallfogona

Que de Marte en la escola, gloriosa Fores Iberia, es clar; pues Roma amiga, Colonia t' solicita, y enemiga Te fuig Cartago, al pas que victoriosa.
 Aclamarte exemplar, ditxa es famosa, A que invencible ta constancia obliga; Blasó de ta lealtat, y ta fatiga, Duplicarte la palma generosa.
 Pero al pas que ab la Torre y Vallfogona, Dels lirichs princeps, de la enveja calma, Ta antigua torre, y palmas multiplica.
 Tant elevada l' atenció t' pregona, Que aclama fenix tan sagrada palma, Y la torre del temps burla publica.
# Llibret de versos/Cansó dels escursionistes del Rat-Penat

del rat-penat.
Escursionistes del Rat-Penat: De poble en poble, de vila en vila,
Busquem memóries del temps passat.
Pels camps alegres hon sa rivera
Lo Túria broda d' eternes flors; Per les montanyes hon la olivera A pler nos dona sos fruyts millors; Pels horts flairosos hon entre paumes Tot l' any verdegen los tarongers, Dels nostres avis, Ferrers ó Jaumes, Trovem gotjosos vestigis vers.
Som gent honrada, som gent tranquila, Escursionistes del Rat-Penat; De poble en poble, de vila en vila, Busquem memóries del temps passat.
Lo solitari castell que un día Va ser espasme del sarrahí, Hon amoroses troves ouía
Gentil donzella tancada allí; L' humil santuari del l' alta serra,
Hon l' eremita cumpli 'ls seus vots, Castell y esglesia, cel, mar y terra,
De Amor, fe y pátria nos parlen tots.
Som gent honrada, som gent tranquila, Escursionistes del Rat-Penat; De poble en poble, de vila en vila, Busquem memóries del temps passat.
Valencianetes, les dels ulls negres,
D' estampa ayrosa, de infantil peu; Quant per la porta passem alegres, No poregoses vos amagueu; Vingau rialleres; porteu la bota
Que ab bálsem omplin Quart ó Turís, Y en tant que 'n ella quede una gota. Cantem al nostre gloriós país.
Som gent honrada, som gent tranquila, Escursionistes del Rat-Penat; De poble en poble, de vila en vila. Busquem memóries del temps passat.
Jardí d' Espanya, Valencia hermosa,
D' estranys y propis admiració; Tu la que guarden Penyacolosa, Y els peus en l' aygua, l' altiu Mongó; Huri cristiana, rëal princesa,
Pera nosaltres, amants fidels, Les gales mostra de ta bellessa. Dels teus engisos desgarra els vels.
Som gent honrada, som gent tranquila, Escursionistes del Rat-Penat; De poble en poble, de vila en vila, Busquem memóries del temps passat.
Del Cit tu fores la desposada; Demprés del noble Jaume valent; Tu pel gran Ausias fores cantada Y benehida per Sant Vicent. Per guardar eixes santes memóries
Y los teus timbres sempre enaltir, No volem altres profits ni glóries Que en los teus brassos viure y morir.
Som gent honrada, som gent tranquila, Escursionistes del Rat-Penat; De poble en poble, de vila en vila, Busquem memóries del temps passat.
1882.
# Llibret de versos/Gotjos á la Verge dels Desamparats

GOTJOS
Á LA SANTÍSSIMA VERGE MARÍA mare dels desamparats.
Plena de Grácia de Deu, Que entre totes escullida. En la Eternitat triomfeu: ¿Cóm es que vostra mirada, Que al sol guanya en esplendor, La vem sempre anubolada Per fondíssima tristor? Si vos causen pena dura Nostres greus calamitats, Ampareunos, Verge pura, Mare dels Desamparats.
Vostres llaus entona y canta Tot lo Cel en divins cors,
Y en lo mitj de glória tanta
Plens los ulls teniu de plors. Es que en la vall lacrimosa Entre penes y perills Sempre veu, Mare amorosa, Los dolors dels vostres fills. Puix la humana crïatura
Vos mereix tantes bondats, Ampareunos Verge pura, Mare dels Desamparats.'
Sempre l' home pena y plora; Plora el gran, plora el petit; Plora aquell que son be anyora, Plora qui 'l gotja cumplit. Plora el saber sa impotencia.
Plora el pecat sa inquietut, Ses tentacions la inocencia Y ses lluytes la virtut. Eixos plors sols tenen cura
Si per vos son aixugats: Ampareunos, Verge pur a Mare dels Desamparats.
Quans patixen en la terra En vos busquen sols conhort; Lo soldat, quant va á la guerra.
Lo nautxer, quant ix del port; La donzella enamorada Que ha ductat del seu promés, Y la mare desditjada Que á son fill no vora més. Sols, en lo mal que 'ls apura, Son per vos aconhortats: Ampareunos, Verge pura, Mare dels Desamparats.
Entre la miséria humana Y lo just rigor de Deu, Vos, Patrona subirana, Vostres llágrimes poseu;
Y á ningú oblida ó condena
Vostre amparo y vostre amor: Quant més gran es nostra pena, Es més gran vostre favor. Ell es l' ancla més segura En les nostres tempestats: Ampareunos, Verge pura, Mare dels Desamparats.
Tots portem á vostres plantes, Com si foren mirra y flors, Les ofrenes, molt més santes, De oracions, gemechs y plors.
Sols volem, á cambi d' elles, Esperansa, Amor y Fe, Per gotjar les meravelles Que Jesús nos prometé. Per meréixer tal ventura, Porgant be nostres pecats,
Ampareunos, Verge pura, Mare dels Desamparats.
# Llibret de versos/Als felibres de Provensa

QUE HAVIEN CONVIDAT Á L' AUTOR Á UNA SE LES SEVES FESTES. ————
Avuy entre vosaltres present de cor y pensa, Ab un suspir amarch, Yo vinch á saludarvos, perque oblidat no sía Aquell parlar dolcíssim que l' Amor deprenía Dels llabis d' Ausias-March.
Com los aussells que fugen del au que 'ls dona cassa, Tornen al tronch hon tenen lo niu, així que passa L' enemich esparver, Los llemosins poëtes, als qui la sort feu guerra, Ab goig filial tots corren vers eixa dolsa terra, Bressol del Gay Saber.
Corren buscant aquella gloriosa poësía Que de flors esclatades y de llorer cenyía Lo front del trovador,
Quant en daurats ensomnis sentia, tremolosa, Posar una regina en éll llabis de rosa Ab ignorat amor!
Mes ¡ay! eixa garlanda ya vuy mústia y desfeta, Com guerrejant apóstol, com menysprëat profeta, Ab veu dolenta vá Lo vat, de poble en poble, membrant santes memóries, Y els esperits desperta cantant les noves glóries Del sigle que vindrá.
Vosaltres d' eixes glóries veu clarejar l' aubada, Y á sa llum ajuntantvos, ab l' ánima inflamada Per lo mateix sant foch, Correu tots de Cerdanya, Provensa y Catalunya, Correu fins de les terres hon s' ou sonar més llunya La grata llengua d' Oc.
Correu als camps ombrívols hon noble veu vos crida Pera que, de flors noves l' arpa vella cenyida, Les mans entre les mans, Al mon, que incrédul ducta y que afanyós vos guarda, Canteu, pensius poëtes, el que en sonar ya tarda, Sant himne del germans.
¡Oh trovadors ditjosos! Quant en los vostres llabis Esclate en eixa llengua dels nostres comuns avis, Lo cantich llemosí, Membreuvos que del humil Riu Blanch en les riberes, A l' ombra de les paumes d' Orient y les llimeres Del valenciá jardí;
Lo pobre soldat últim de la valenta host nova
Als vostres brussents himnes unix sa feble trova Ab un sospir amarch, Perque mut no romane, perque oblidat no sía Aquell parlar dolcissim que l' Amor deprenía Dels llabis d' Ausias-March.
1866.
# Llibret de versos/Als periodistes de Barcelona

He rebut en joyós día Vostra copa d' or y argent: Penyora de germanía Será pera mí eternament. Obrint la terra son pit, Doná lo preciós metal; L' Art l' ha forjat y polit, Y la Musa 'l vas ha omplit De son licor celestial. Axí, si á la copa bella Acoste 'l llabi ab amor, Trove, ubrïacat, en ella Tot quant plau y meravella Al sentit, l' esment y el cor.
Los camps de la nostra terra, Los rius que corren per ells, Les viles y la aspra serra
Que ompliren la fe y la guerra De monestirs y castells; Los recorts de antigues gestes; Les Quatre Barres de sanch; Lluytes triomfals ó funestes, Y en mitj de aquelles tempestes, Sant Jordi en lo cavall blanch; Los grans reys, los altíus nobles, Los sabis prelats, los pobles Mantenedors dels bons furs; Lo trobador y ses cobles Plenes de dictats obscurs; La miraclosa capella Hon la Verge está entre espills,
Y de genolls al peus d' ella La enamorada donzella Que es vuy mare de mos fills; Tot quant fon ó pot ser grat Al sentit, l' esment y 'l cor.
Tot, confondit y plegat, Ho trove en lo fons sagrat De la bella copa d' or.
Y es que brolla la joyosa
Inspiració d' allí dins,
Destilant la mel flayrosa Trovada, rosa per rosa, En sos fantástichs jardins. ¡Ditjós yo, que en esta vida, Sempre abeurada de fel, Una gota benehida,
Ab vosaltres compartida, Poguí obtindré d' eixa mel!
Ella endolsará mos díes, Ella embellirá ma mort, Y á totes mes alegríes, Com llunyanes armoníes, Mesclará vostre recort.
1876.
# Llibret de versos/Aparició

Allá en les altes hores, Sortint de l' ombra negra, t' acostes á mon llit, Díguesme, ¿per qué plores?
Falaguera mitj-riure yo en altre temps t' he vist, T' he vist mitj-riure alegre; Y tú vens plorant ara, y ara el teu semblant trist Cubrix un núbol negre!
Y borrant va eixe núbol el teu confús contorn, Y 't veig fosca y lluntana; Y apareixes mes tart, y t' en vás mes enjorn... ¿No eres més que ombra vana?
—¿Ya no sents, oh poëta, que en lo teu front brussent La meva má se posa? ¿No escoltes lo que 't parle, ó creus que es joch del vent Esta veu misteriosa?
Yo soch la Poësía, soch l' Amor, l' Esperit, Yo soch la teva dama; Yo soch aquella espurna que vá encendre en ton pit Pura y eterna flama.
Yo 't vaig obrir dels somnis l' encantat horizont Ab mes mans carinyoses; Yo 't vaig donar les ales dels ángels, y el teu front Vaig coronar de roses.
Yo en los ulls d' una verge mon resplandor plassent Pera tú vaig encendre, Y com flor matinera, yo á ton amor naixent Vaig obrir son cor tendre.
¡Y perque á ton deliri son cor ya no respon, Ductes y et desesperes! En lo mon me buscares; home, damunt del mon Roden altres esferes.
Ductes perque la veu que 'n ton ouit vibrá Tan dolsa, ya no escoltes; Ductes perque no pot acariciar ta má Les seves trenes soltes...
Y 't queixes de no vorem: ¡ah, vorem tú no vols! ¡Els ulls á la llum tanques! Yo vinch, y á ton front térbol lleven del mon la pols Les meves ales blanques.
Yo en tos llabis, que amarga la vida, pose mel; Yo de flors te corone; Y cuant et desesperes, alce els teus ulls al cel, Y llágrimes els done.
Tú per lo mon me busques, y yo del mon no soch; Ningú ahon me 'n vaig me alcansa: Yo vinch d' allá ahon s' en volen els teus suspirs de foch, D' allá ahon viu la esperansa.
Yo no soch mes que una ombra, que ve y torna y s' en vá; Mes tú en lo cor m' escoltes; ¿Qué 't cal que enjamay puga acariciar ta má Les meves trenes soltes?
Yo sols me deixe vore, com un ensomni d' or, Del amant y el poëta; Mes ¡ay! que pera vorem ha de ser pur el cor, L' ánima ha de estar neta!
Del fanch negre del mon neteja l' esperit, Y es romprá 'l núbol negre Que 'm roba ara á ta vista, y al costat de ton llit Riure 'm vorás alegre.
1857.
# Poetes balears. Setgle XIX/Miquel Zavaleta

Tench un cavall que no menja, Y vola quant lo cavalc; Si un dia m’treu de la sella, Ni memoria n’trabarán.
Axí que l’estrench de brida, Se me posa esperitat, Y salta y passa de fua
Imperis de cap á cap.
Si'l deix anar per son conte, Camina un poch assentat, Mes llavors n’es com la ploma Que emportan les tempestats.
Y el malehít no se cansa De correr ni de saltar, Y á quiscun dels salts que dona Me veig los estels devall.
¡Ay' Señor! quant jo'l me mir Ab los ulls espiretjants, Fent escuma per la boca, Y corrent tot desbocat,
Ab quin gust jo besaria
La terra que trapitjás, Caminant per mos peus propis, Encara que fos descalç!
Jo no vull, no, les riqueses Que veure son vol me fá, Ni cadenes de ventures Que’m roden per totes parts.
No vull fama, no vull gloria, Ni'ls fums de les vanitats; Jo del pler no'n fás mon ídol, Ni’ls impossibles encalç.
Sols vull esser com los altres Que la vida van passant Junt à la llar de sa casa, Sense res mes desitjar...!
Y el cavall corre que corre Per deserts y per ciutats, Sens forsa ni alé m’emporta,
Tot escumós y fumant.
Y jo clavat á sa sella D'ánsia me sent acabar, Y corr' y corr' sens objecte, Y corr' y corr' esglayat.
¡Ah, desitx! ¡ah, desitx meu! ¡Ah, desitx de Barrabás! Si aturarte no es posible, Confonga't Deu! Deu te mat’!
# Poetes de llengua francesa/Himne a la Mort

Quan l'home està resolt a prosseguir el viatge no deu mai abans d'hora, per retornar a l'hostal, deixar el camí de sobte sense arribar al final.
Com ta potència, oh Mort, és gran i és admirable! Res en el món per tu no es pot dir perdurable. Com més al llarg del riu les ones van rodant, l'una empenyent a l'altra fins arribar al mar gran, així els dies s'escolen i l'avenir segueix la petja del present, que son lloc li cedeix. Ço que fou torna a ser; tot corre com el riu i res de nou no veu l'esguard contemplatiu; la forma mor; trasmuda's i el temps la fa reviure; d'aquest canviament al món en diem viure i morir, quan la forma vers una altra se'n va. Així, oh Mort, amb Venus la Natura trobà mitjà de fer durable, diversa i llargament, la matèria que tu després ens vas prenent.
Però l'ànima nostra és immortal: ni un lleu canvi sofreix; i resta sentada prop de Déu, eterna ciutadana de l'eterna Ciutat que ella en son cos havia tants dies esperat. Jo et saludo, joiosa i benfactora Mort, dels dolors postremers medicina i confort, i et prec que quan mon hora final vinguda sia no em deixis decandir llarg temps en malaltia, sofrent dins el meu llit; i, puix que cal morir, fes que la mort em sobti a l'hora del patir o que en honor de Déu o del meu Rei en guerra, caigui ferit de mort, els peus damunt ma terra.
# Segona serie de cançons populars catalanes/La senyora Isabel

Dotze cavallers, dotze camarades, són anats a Tremp a robâ una dama. Arriben a Tremp que'l sol se posava, quan ne són a Tremp sola l'han trobada, sola en el balcó que a la fresca estava. —Senyora Isabel ha sopat encara? —No per cert, senyors, que no tinc pas gana. Mon pare no hi es, ni tan poc ma mare: són a l'Aragó, que volen casar-me amb un mal vellot que a mi no m'agrada. —Senyora Isabel ha de ser robada a la mitja nit o a la matinada. —Robada seré si 'l lladre m'agrada.— A la mitja nit sent soroll per casa. —Deixeu-me vestir, que estic despullada.— Ja l'agafen dos, un per cada banda;
amb escala d'or ja l'han davallada; amb un cavall blanc se l'han emportada; amb capa de seda ja l'han abrigada i amb un mocador li han tapat la cara perquè no la vegin son pare i sa mare. Quan són a cavall encontren son pare. —¿Aont la porteu an aquesta dama, aont la porteu, que va tant tapada? ¿que'n té por del sol o de la rosada, o l'airet de baix que talla la cara? —No té por del sol ni de la rosada sinó de l'airet que'n talla la cara. Tireu per avall, que no us hi demanen.— Un xic més enllà troben sa germana. —¿Qui es eixa dama que va tant tapada? ¿que'n té por del sol o de la rosada?
—No'n té por del sol ni de la rosada, sinó de l'airet que'n talla la cara.— Al ser més avall ne troben sa mare. —¿Ont vas, Isabel, ont vas, desditxada? —Amb aquests fadrins que me n'han robada. —No diguis això que t'haguem robada, que tu n'has vingut de molt bona gana. —Baixa de cavall i anem's-en a casa; demà a missa iras ben acompanyada, lo patge al costat, com toca a una dama.
# Segona serie de cançons populars catalanes/Taula

| TAULA | |
| | Pags. |
| Quatre paraules més | 5 |
| La Raimundeta | 7 |
| Donya Isabel de Castilla | 9 |
| L'Antonia | 12 |
| El Caçador | 15 |
| La minyona de Banyuls | 18 |
| El petit bailet | 21 |
| Cant d'amor | 23 |
| Galant de montanya | 25 |
| Desengany | 28 |
| La monja de Moià | 30 |
| Els tres dallaires | 33 |
| La confessió | 37 |
| La nit de Sant Joan | 41 |
| El Carbonerot | 43 |
| L'Alabau | 45 |
| La gentil minyona | 48 |
| La del pagès | 51 |
| La senyora Isabel | 54 |
| La cinta daurada | 58 |
| La Viudeta | 61 |
| La Sirena | 63 |
| Caterina | 66 |
| Marguerida de Castelltersol | 68 |
| Rosa del Folló | 71 |
| Cançó nova | 73 |
| | Pags. |
| L'ànima en pena | 75 |
| Teresa | 77 |
| L'Escolta | 80 |
| Angeleta | 83 |
| En Serrallonga | 88 |
| Cançó de lladre | 91 |
| Tornant de la batalla | 93 |
| La Pastorella | 95 |
| La Dida | 97 |
| Fum, fum, fum | 100 |
| Cançó de l'Infant | 103 |
| Ball rodó | 107 |
| Cap a Betlem caminem | 109 |
| L'Estrella guiadora | 112 |
| El rei Herodes | 115 |
# Sens lo desig de cosa desonesta

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Sens lo desig de cosa desonesta pot tenir els següents significats:
* Sens lo desig de cosa deshonesta, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Sens lo desigs / de cosa desonesta, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Sens lo desig de cosa desonesta, d'on ve dolor a tot enamorat, visch dolorit, desijant ser amat, e par-ho bé que no us vull desonesta. Ço que yo am de vós és vostre seny e los estats de vostra vida casta; molt no deman, car mon desig no basta sinó en ço que honestat ateny.
L'enteniment a vós amar m'enpeny e no lo cors ab voler deshonest; tira'm a vós un amigable gest, ab sentir prim, qui desperta desdeny. Tant està pres lo meu enteniment per molta part del vostre que li alta, que·m toll sentir e·m fa la carn malalta d'un tal dormir que pert lo sentiment.
No cessará lo meu egual talent, puys mou de part que no·s canssa ni·s farta, car l'esperit tot lo finit aparta: no és en cors lo seu contentament. De vós deman la voluntat guanyada, cella qui és en l'arma infinida; la part d'amor que pot ésser perida, en lo meu cor no s'i troba sforçada.
Sí com lo foch creix la sua flamada quan li són dats molts fusts perque·ls aflam, e ladonchs creix e mostra major fam, com pot sorbir cosa que·l sia dada, ne pren a mi, car ma voluntat creix per los desigs presentats en ma penssa, e, remoguts, seria·l fet·offensa, car d'altra part ma voluntat no·s peix.
Mon penssament mostra que m'entristeix quant entre gents estich mut e pensiu; ladonchs Amor peix sos fills en lo niu que dins mon cap és lonch temps que nodreix. Cest és aquell voler sens negun terme, per ço Amor de mi no·s partirà; aquell·Amor qu·en nostra carn està no met al cor lo no cansable verme.
Tornada
Plena de seny, mon enteniment ferme en ço que may amador lo fermà, e si fallesch, ver·amor fallirà; "mellor de tots" hauré nom si·m conferme.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Sentència Arbitral de l'any 1278 (Primer Pariatge d'Andorra)
## Vegeu també

* Sentència Arbitral de l'any 1288 (Segon Pariatge d'Andorra)

## Notes

* El text original fou escrit en llatí

## Font i referències

* Cebrià Baraut (1988) Pariatges 1278-1288. Govern d'Andorra. Edició commemorativa del seu set-cents aniversari.
* ↑ https://www.wdl.org/en/item/18267/#q=Andorra
# Segona serie de cançons populars catalanes/La nit de Sant Joan

A la nit de Sant Joan, que es una nit molt alegra, els companys m'estan dient: —Joan: per què no t'alegres? —Com me puc alegrar jo si m'han casat l'amor meva: l'han casada lluny d'aquí per mai més poder-la veure. El dia que's va casar va passar per casa meva. Jo m'estava en el balcó pensant-ne que no la veia. Ja n'arrenca ella un gran plor, jo plorava molt més que ella; ja n'hi tiro un anell d'or de les cinc pedres vermelles. Ella'm tira un mocador brodat de seda vermella que al mig hi ha un campanar i tot voltant hi ha una estrella. Fadrinets que aneu pujant, no poseu l'amor en elles, que són com els rovellons cullits al mes de Setembre, que al dematí són tendrets i a la tarda'l cuc se'ls menja.
# Segona serie de cançons populars catalanes/Quatre paraules més

La bona acullida que ha tingut la nostra primera serie de cançons populars ens ha encoratjat a donar-ne una segona, amb l'intent de divulgar documents que són fruit del sentiment artistic del nostre poble. Recullides de per tot arreu, les hem juntades sense ordre ni plan preconcebut, puix no intentem altra cosa que fer-les arribar a mans de tothom. Ara, com aleshores, sols hem procurat que fossin anotades amb la major exactitut i tot lo més completes possible, però sense acompanyar-les de comentaris ni d'estudi de cap mena, perquè no pretenem fer obra folk-lorica, sinó de popularisació. Si aquesta segona serie es acullida amb la mateixa simpatia que la primera, serem reincidents, puix considerem indispensable que figuri en aquesta Biblioteca 'l fruit dels autors anonims que van crear aquests documents que han sobreviscut per tradició oral del poble, el qual, fent-se'ls seus, els ha conservats. Les cançons d'aquesta serie han sigut també aplegades pel jove mestre Jaume Llobera.
# Segona serie de cançons populars catalanes/La Viudeta

Allà dalt a l'Esquirol n'hi havia una viudeta que'n festejava'l barber i ara estima'l senyor mestre. Anem-hi tots dos i no massa depressa, oh lailà, cap a ballâ. El mestre se n'es anat cap allà a les seves terres; i diu que no tornarà fins Sant Miquel de Setembre. Sant Miquel ja n'es passat i no torna'l senyor mestre. La viuda s'està al balcó i sa mare a la finestra. La viudeta puja a dalt, treu el cap a la finestra; la viudeta fa un gran crit: —Ai, mare, ja hi vist el mestre.— Baixa l'escala corrent: —Com ho passa, senyor mestre? —Jo, molt bé, ja t'ho diré, sinó que no'm voldras creure. Hi estat set mesos malalt a l'hostal de les Ginguetes. La minyona puja a dalt a matâ una gallineta. La viudeta ja es a dalt; ja mata la gallineta; la gallina pera mi, el caldo pel senyor mestre.
# Sentencia de excomunicació per la santedat de Vrbano Papa octav

SENTENCIA DE EXCOMUNICACIÓ, PER LA SANTEDAT DE VRBANO PAPA OCTAV, PROFERIDA CONTRA LOS QVE VENDRAN OFICIS DE GRACIA EN la Excellentissima Ciutat de Barcelona, y contra los Concellers que acceptarán cosa alguna, directa, ni indirectament, encara que espontaneament sels oferesca, per las Insiculacions à las Bossas de dita Excellentissima Ciutat; y contra las Personas que per dits Oficis de Gracia, y Insiculacions ditas cosas oferiràn, de la qual Excomunicaciò sols pugan ser absolts per la Sede Apostolica, exceptat en lo artigle de la mort.
Y perque lo dit Breu Apostolich vinga à noticia de tothom, y ningu, de ell puga allegàr ignorancia, havem manàt despatxàr las presents firmadas de nostra ma, y selladas ab lo Sello de nostra Cort, y referendadas per lo Notari, y Escrivà baix escrit: Dadas en Barcelona als 13. del mes de Agost del any de la Nativitat del Senyor 1707.
LO✠CVS SIGILLIA.
# Segona serie de cançons populars catalanes/La Pastorella

Un soldat, quan tornà de la guerra, si n'encontrà una pastorella. —Pastorella, bon jorn, bon jorn. Voleu llogar-ne un jove pastor? —Vós de pastor no'n feu la mina: porteu espasa i carrabina. Al coll porteu vostre xarpó: no'n teniu l'aire de ser pastô. —Ni vós tampoc, la demosella, no'n teniu l'aire de pastorella: blanca sou com el llessamí: les pastorelles no són així. Vols-te'n venir, gentil pastora? Vols-te'n venir una horeta a l'ombra? A l'ombreta d'un vert jolí floreix i no grana lo romaní.— La pastorella s'ha excusada dient que'l seu pare l'ha cridada. —Torneu demà'l dematí: a les nou hores ja seré aquí.— Les nou hores ja són tocades. La pastoreta no hi ha es anada. El soldat prou hi es estat: la pastoreta ja l'ha enganyat —Jo hi faré fê una capelleta que tingui forma de pastoreta, i quan la gent hi passaran, de l'amor meva's recordaran.