# Poesies en mallorquí popular/La naixensa d'en Jacme I

Bé fan, será com á Deus plaurá.
Brandant están les campanes dins Montpesller, la gran vila que mostra guarnit de torres lo palau d'en Tornamira. es que 'smarrides tocan, y penitencia predican, quant los camps masells de roses á féstes d'amor con vidan?
¿Serán trets pel difunt Compte? ¿Será que es morta sa filla, l'esposa del Rey en Pere, que es d'Aragó la rejina? No tocan de mort, que encara Madona María es viva; per més que el Compte Ramon veurerla morta desitja. Lo Compte Ramon, cunyat del Rey en Pere voldría de son comptat de Tolosa veurer més llunyes les fites. Tal volta n'es éll la causa de que el Rey l'haja avorrida; donchs des que feren les noçes no ha estat ab ella un sol dia. Per çò plora la Comptessa de Montpesller. Per çò nihuen dins son cor amargues penes d'anyoransa, y jalosies. Per çò retreta del mon honesta viu; quant se mira per son espòs rebutjada, essentne esposa tan digna. Y sens eixir de la cambra, com si fos una captiva; broydant está rich mantell
de perles y pedreríes. N'es un present per la Verge de Vallvert, de qui confia haver remey ó conhort que arranch de rel ses desditxes. ¡N'es de dolrer la Comptessa! ¡N'es de planyer na Maria! dihuen los homens quant passan p'el carrer d'en Tornamira. ¡Pobre dona! Si els esterns no la volen per rejina; los consols de Montpesller altment sa Comptessa estiman.
Ploran los pobles al veurer que manca al estat un príncep, hereter de la Comptessa, mentres qu'en Pere delira per una jove doncella que ha vist lo jorn de les fires; y arbitra el poder lograrla, tanta es del Rey la folia. Si l'amor, esman los consols, mogués de son cor les fibres una nit; y hagués un fill; Montpesller no fora en minva.
En lo lloch d'eixa doncella, que tant á n'en Pere etcisa; calría posar un vespre la menys-prehuada rejina. De los propósits que prenen, grats á Madona María, que com ángels los esguarda esperances n'han eixides. Ab lo intim privat d'en Pere han tractat perque florissen prometentli grans riqueses si'ls aydava á conseguirles. Resolt han que una setmana dejunés tota la vila, y oracions levás á Deu per la naixensa d'un príncep y han jurat ab gran misteri que lo diumenge anirían al castell de Miraval acompanyant la rejina. Mes res ne saben en Pere ni en Ramon d'aquesta lliga, ni res ne saben los pobles que á peu descals peregrinan encaperonnats clamant dins les esgleyes y hermites á Deu, perque lo reyalme
d'Aragó hereter ne tinga. Lo rey que eixes veus escolta —Bé fan—respon al sentirles. —Será lo que plácia á Deu.— Mes lo amor carnal no oblida. Sonau, sonau les campanes; tocau, tocau á maytines; que dins lo cor del espòs les vostres veus no hi arriban.
II
D'Abril lo derrer diumenge, del any mil doscents y quatre; á l'entorn de Montpesller, n'es la nit ben estelada. Lo vent, de les oliveres fa xiular les altes branques, y en son trist minvant la lluna eixint va de les montanyes. De temps en temps escomohuen l'ayre negre, campanades que les olibes retjiran, y donan veus als oratjes. La porta de Magalona eixa nit no está tancada,
y sens que's sápia el motiu oberta estará fins l'auba. Per ella n'ix gros estol de prohomens y gents d'armes, que fent processó s'arrenjan quant son defora les tápies. Quatre massers de la vila devant de tothom cavalcan, y la claror de la lluna mostra l'argent de llurs masses. Dotze barons los segueixen vestits de fort; portan llanses de bon tremp; y llurs llibreyes candeles de cera blanca. De la vila els dotze consols van aprés, de quatre en quatre, ab en Guillem d'Alcalá, privat que en Pere més ayma. Veuse al mitx d'ells la Comptessa, de dones acompanyada y hermoses doncelles, filles de nobles y antigues cases... Caminan vers lo castell de Miraval. Ja traspassan lo riu de Letz y Montells, Monson y lo fort de l'Ause. Ja del rich castell les torres,
plenes de marlets s'arramban; y un cònsol á n'en Guillem, ab veu baixa axis parlava. —¿A quina hora, el Rey en Pere, l'aymia doncella aguarda? —A mitja nit, li contesta, jo li tinch promès portarlahi.— —Fassa Deu que no conega la Comptessa.—Que Ell ho fassa.— —Anit eixirá tal volta l'estel de nostra esperansa. —Avisat per mí ja resta qu'ha d'estar fosca la cambra; y á dins ella la doncella no hi parlará cap paraula.— Callats segueixen la vía, en tant que el cònsol esmava: ¡Lo mal Compte de Tolosa! Montpesller te l'ha jugada.
III
Ja arriban á Miraval, lo castell de torres velles. Ja'n passan l'ample fossat per lo pont de les cadenes.
En lo primer mur ne troban la porta ferrissa oberta; les clastes no n'han reys d'armes, ni escoltes les setjeteres. Van pujant per les escales: dins rica escala s'en entran, sens fer brugit de petjades, sens encendre les candeles. Pintada alcatifa tapa lo sol, y nobles senyeres los finestrals mostretjats, que vidres de colors tenen. Drap-satins plens de figures y espills, de los murs ne penjan; y tesas en los quatre angles, estátues de blanca pedra. Rica portalada al front de daurada bastimenta, pás dona á la hermosa cambra, sejorn de lo Rey en Pere. Fosques están l'una y l'altra: sols la lluna que hi penetra, pinta demunt l'alcatifa la mostra de les vidreres. Allá callat se detura l'acompanyament, dementres está aguardant ab misteri,
en Pere á s'aymada fembra. Dotze campanades toca la torre de la capella; y tost tothom s'ajonolla, y á la Santa Verge resa. Sols la Comptessa poruga, blanca la fás com la cera, lo rich portal de la cambra obrint y tancant, travessa. .............................. La nit trescorre callada... Les hores passan com setgles... Alta la lluna, les aygues de la mar llunyana argenta... De l'auba la llum arriba: d'els estels la claror cessa; y lo toch d'Ave-María fa salve á la llum novella. Doncelles, consols, prohomens y abads llurs ciris encenan; y vers la cambra caminan, composts en dues rengleres. Cantant van en solfa plana los tres salms de les tenebres, los ulls plorosos y baixos, la fás triste y macilenta. Spahordit lo Rey salta;
y enutjat com una fera, embrassant la forta espasa, obra la porta depressa. Va á esvahir; mes los pus nobles, devant ell baixant llurs testes, li claman:—¡Senyor! ¡Mercê! Mirau abans quí es la fembra. Comptessa y rejina nostra, y esposa digna n'es ella. Feys gracia als qui á Deu demanan hereter del vostre regne.— Vers la dona sos ulls gira estorat, lo Rey en Pere; y veu Madona María que ajonollada soplega. —Senyor, li diu, de mos pobles les nobles y justes queixes atenyeu. Som vostra esposa devant de Deu, pera sempre.— Sorprês en Pere la rabia dins ses entranyes ofega, y baixant la irada espasa —Sou perdonats, los contesta. Mes, fas sagrament desd'ara, per lo que hi ha més solemne, que com á Rey hé de prendrer venjament d'aquesta feta.
Y contan que aquella diada la passá tothom alegre; y que fugí el Rey, á Roses cavalcant, quant fonch lo vespre.
IV
Lo jorn de la Candelera del any seguent va arribant, y á Montpesller la rejina ha tornat de Miraval. Encara n'han cura della notaris, consols y abats, barons, dones y doncelles, qu'ab ella foren allá. Placenters tots ells, animan de Tornamira el palau; albergant dolsa esperansa d'haver hereter reyal. Mes ¡ay! que lo espòs en Pere á Montpesller no's tornat, y del nom qu'haver li toca n'és la rejina ignorant. ¿Haurá nom son fill, Alfons; com son avi Alfons lo cast? ¿Li dará el nom de Guillem;
com son pare el Compte aymat? Los ulls leva al cel y passa devot esment per son cap; y fa fér dotze candeles d'un mateix pês y tamany. Lo nom escriu á cascuna d'un apostol; y devant d'un retaulo del Cenacle, les encén demunt l'altar. De jonollons mentres creman, fa vot de que haurà l'infant lo nom de lo Sant Apostol de la que més durará. La candela de Sant Pere arriba molt prest abaix; la de Sant Juan y les altres ja van ses llums acabant. Una en resta sols d'encesa; tres dits de cera encara há. N'es la del gloriós Sant Jacme lo patró de sos estats. .............................. De Montpesller les campanes van lleugeres repicant. Tant fort sonan que lo Compte de Tolosa está alarmat. Ja havêm hereter, repican.
Lo fill d'en Pere ja naix. Nostra Comptessa María, mare d'un príncep es ja. Cambreres, mostreulo al poble. Portaulo á los llochs sagrats, qu'ha d'escoltar quant los monjos lo Te-Deum van cantant. Y tú, Compte de Tolosa, famolench de nostre estat; no't cal haver tanta d'ira, ni esmar occíurer l'infant. Per més que l'enveja féra ja t'haja lo pit corcat; lo Comptat de Montpesller, del Rey d'Aragó será. Bé pots obrirne de trapes tirant per ellas cantals per matarlo; que la Verge lo lliurará de tot dany, perque un jorn de Barcelona la corona porti al cap y de Mallorca y Valencia enjegant los vils alarbs, repartiment de llurs terres en fassa á los cathalans després de plantar dins elles de la creu l'arbre sagrat.