OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tradicions religiosas de Catalunya/La Magestat de Caldas

La Magestat de Caldas es un Sant Crist bizantí. Está clavat en una creu negre y plana, es de proporcions majors que las naturals y vesteix una túnica de colors virolats: es moreno y du una gran corona. Fins fa mitja feredat lo mirársel' donchs, á las faccions molt poch agradables, cal afegirhi uns ulls sortits y esparverats que 's destacan mes y messobre lo fondo negre de la aspra cabellera que volta sa cara y las serpents y drachs que campejan en sos vestits.
Lo poble 'n conta la seguent tradiciò.
Una vegada eran uns gitanos que seguian mon y trobaren aquella imatge en un lloch desert. Congregats tots los de la colla, després de reflexionar lo que 'n farian, determinaren endursel' á fi de que 'ls servís de passera sempre y quan trobessen algun riu en son camí.
Y ho feren aixís. Y quan arribavan á un poble lo deixavan en dipósit á la iglesia mentres s' hi estavan, y 'l dia de la martxa lo recullian novament pera ferne 'l us á que 'l duyan destinat.
Veuse aqui que un dia, aquests gitanos de poble en poble, de poble en poble anaren á parar á Caldas de Montbuy y tal com venian fent de bon principi á la iglesia dugueren la imatge. Mes arribat lo jorn d' anarsen la colla, per mes que feren los gitanos, la magestat no volguè móures' del lloch hont l' havian posada, y aquells veyent inútils los seus esforsos, si be ab greu, resolgueren deixarla allá, hont era, qu' es allí mateix hont encara avuy los faels calderins l' adoran ab tota devociò.
# Prometheu Encadenat (1898)

PROMETHEU
ENCADENAT
ΠΡΟΜΗΘΕΥΣ ΔΕΣΜΩΤΗΣ
TRAGEDIA D'ÆSCHYL
TRADUIDA DEL GREC EN VERS CATALÁ _____
BARCELONA TIP. «L'AVENÇ»: RONDA DE L'UNIVERSITAT, 4 M.DCCC.XCVIII
______
Noticia
Catàleg
Personatges
Argument
Obra
# Prometheu Encadenat (1898) - Escena II

ESCENA II
Prometheu
Aire diví, i revoladors oratges, oh fonts dels rius, onades sense nombre, i tu, mare de tot, fecunda terra, i tu, que tot ho vetlles, sol vivissim: jo us invoco i us prego que mirar-me vulgueu lo que sofresc, afrontant l'ira dels déus, i quantes penes i miseries tinc de sofrir eternalment pels segles! Lo novell capithost dels déus ditxosos contra mi ha fet reblar eixes cadenes, i, ai! per més que m planyo, no veig l'hora que tinguin fi ni treva mes desditxes. Però, dic mal: jo tot ho vaig preveure, i cap dissort per mi ha sigut novella. Sempre convé afrontâ ab valent coratge la mala sort que l fat ens té prevista, i s'ha de tindre pit pera coneixer d'una fatal necessitat la força.
No puc callar ni dir jo ma fortuna: jo hi donat als mortals thresors esplendids i ara ab torments ho pago! Descobria l'amagatall del foc, el foc que torna cada mortal en mestre d'arts novelles i és pera tots gran element de vida. I això m costa ara l veure-m ab cadenes i patir séns fi !
(Entra l chor de Nymphes Occeanitides.)
# Prometheu Encadenat (1898) - Catàleg

DE LES TRAGEDIES D' ÆSCHYL que s'han perdut o de les que hi ha no més que curts fragments
Lycurgia (tetralogia). Edones. Les Bassarides (tetralogia). Els Donzells. Lycurg. Els Myrmidons, Nereides i Friges (trilogia). Prometheu ignifer. Prometheu lliure. Phineu. Glaucus de Potnia. Philocteta. Les Danaides (trilogia). Iasonea. Hypsipila. Els Cabiris. Glaucus Mariner. Les Sagetaires. Els Ethiops. Psycostasia. El fat d'Ajax y Teucro. Thressa. Salaminia. Ajax de Locria. Niobea. Thebana (trilogia). Layus. Els de Thebes. Els d'Argos.
Epigon. Pentheu. Semele. Athamas. Els Isthmiastes. Iphigenia (trilogia (?). Thalamopeya. Les Heliades. Cycnus. Sisypho (ΠΕΤΡΟΚΥΛΙΣΤΗΣ). Sisypho (ΔΡΑΠΕΤΗΣ). Els Psycagogos. Palamedes. Odyssea (trilogia). Etneas (trilogia). Danae. Els Phorcides. Polydectes. Telepho. Els de Mysia. Atalanta. Ixion. Les Perrhebies. Orithya. Europa. Les Cresses. Amymone. Circe. Cercyon. Els Heralts. Callisto. Lleó. Proteu. Les Dides de Baco.
# Prometeu

    Un animal esquerp de tant 'nar sol;
    sens parar, un cuc rosegant-li el ventre
    fent-lo córrer, esgotat, esporuguit,
    de la fam fugint, defugint la mort;
    fent la vida enmig de boscos llòbrecs;
    cec quan la nit estén les seves ombres;
    al clot de roca colpit de freds mortals;
    acoblant-se a l'atzar de les abraçades;
    víctima dels déus, cridant dels seus atacs
    —sense Prometeu, homes, això, fóreu.
    ¡Foc creador, destructor, flama artista!
    ¡Foc, hereu de les lluors de la posta!
    L'aurora s'alça al cor del vespre trist;
    la dolça llar ha unit les mans; és camp
    l'estesa de bardisses cremades.
    El dur metall apunta a les colades,
    el ferro roent es blega amb el martell.
    Sota teulat una claror omple l'ànima.
    El pa, amb l'escalf, madura com un fruit.
    ¡Si us va estimar, per fé’us un do tan bell!
    Donà roda i palanca. ¡Oh meravella!
    El destí afluixa al pes feble de les mans.
    La fretura tem de lluny la mà que vetlla
    sobre els perpals, mestressa dels camins.
    ¡Oh vents de les mars, vençuts per una vela!
    ¡Oh terra oberta amb rella, que sagnes sense bena!
    ¡Oh abís on, feble, un llum davalla!
    El ferro corre, engrana, arrenca, estira i trenca,
    dòcil i dur. Els braços la presa porten,
    el feixuc univers que dóna i's beu la sang.
    Fou l'autor dels ritus i del temple,
    cercle màgic per a tenir-hi els déus
    lluny d'aquest món; així l'home contempla,
    sol i callat, la sort, la mort, els cels.
    Fou l'autor dels signes, de les llengües.
    Els mots alats van, travessant els segles,
    per munts i valls, a moure cors i braços.
    L'ànima es parla i prova de comprendre's.
    Cel, terra i mar callen per sentir
    dos amics, dos amants parlar-se fluix.
    Més lluminós fou el present dels nombres.
    Espectres i dimonis van morint.
    La veu que compta ha foragitat les ombres.
    Fins i tot l'huracà és calm i transparent.
    Al cel sense fons l'estel hi troba un lloc;
    sense mentir, ara parla a la vela.
    L'acte segueix l'acte, res no va sol;
    tot se respon en la justa balança.
    Neixen cants, purs com el silenci.
    A cops, del temps s'entreobre la mortalla.
    Li és l'alba una joia immortal.
    Però un fat sense dolçor el té doblegat.
    El ferro el clava a la roca; el front vacil.la;
    dins seu, penjant crucificat,
    el dolor fred entra com una fulla.
    Hores, estacions, segles li corquen l'ànima,
    cada dia li fa defallir el cor.
    El cos, forçat, debades es retorça;
    l'instant que fuig dispersa al vent el plany;
    sol, sense nom, carn sotmesa a la dissort.
* Aquesta obra es troba en el domini públic en aquells països en els quals els drets de copyright són vigents fins 70 anys després de la defunció de l'autor.
* Les traduccions d'aquest tipus d'obres poden no estar en el domini públic. (Més informació...)
# Prometheu Encadenat (1898) - Argument

ARGUMENT
Prometheu havia robat a Jupiter el secret de produir el foc (que en l'ample symbolisme de la tragedia grega s'entén l'ús de la llibertat humana) i el divulgà entre ls homes. Aquests trobaren, ab l'ajuda del foc, tota mena d'arts utils i belles. L'ira de Jove fou tant gran que manà a sos servents, la Força i la Violencia (Κράτος καὶ βία.), que encadenessin a Prometheu a les roques de les montanyes del Caucas. Vulcà, déu de les fargues, forjà les cadenes pera engrillonar a la victima de l'ira del Pare dels déus. Un cop encadenat Prometheu, van a conortar-lo les Nymphes Occeanitides ab llur mateix pare l'Occeà, qui aconsella al malhaurat que vulla demanar perdó a Jupiter ofès. Ho refusa Prometheu, que coneix massa bé ls implacables sentiments d'aquell. Io, filla d'Inacho, hi acut també. Prometheu li endevina ses dissorts passades i les que li esdevindran, afegint-li que un dels descendents d'ella deslliurarà a Prometheu. Segueix aquest acurullant recriminacions contra Jove, menaçant al Pare dels déus ab esser despullat de l'imperi. Jupiter li envia a Mercuri pera que refreni son desvergonyiment, menaçant-lo ab un llamp si no s'amanseix, i no explica ab claretat totes les dissorts que, segons ell, menacen al déu. Prometheu s'hi resisteix ab energia i acaba la tragedia enviant la ofesa divinitat lo llamp que extermina al toçut divulgador de secrets.
L'escena passa en la Scythia i en les serralades del Caucas.
Traduim aquí la mise en scène que Sar Peladan proposa en sa Prométhèide pera lo Prometheu encadenat. «L'escena és a l'O. del Parapomisus, 51º de long. Or., o bé al S. del Mazenderan, en l'Elbourg, vessant Ν. de la montanya. Al mig de l'escena, més o menys un xic a l'esquerra, una roca practicable, que serà l llit de Prometheu. A l'alçar-se l teló, Prometheu, plegat de braços, sorrut i decidit, surt a l'escenari entre l Poder, vestit de vermell i apoiat en gran sceptre de ferro, i la Força, vestida de negre, duent un fuet de manec llarc i diversos ramals que acaben en ganxos de plom. Vulcà arriba aprés d'ells, a poc a poc, com si hi anés per força; porta capell ovalat, i sa tunica curta deixa al descobert sa espatlla i el braç dret; va carregat d'anelles i cadenes i duu a la cintura un mall pesant i un sac de claus.
# Proclamació de la República Catalana (14-04-1931)

República Catalana
Catalans:
 Interpretant el sentiment i els anhels del poble que ens acaba de donar el seu sufragi, proclamo la República Catalana com Estat integrant de la Federació ibèrica.
D'acord amb el President de la República federal espanyola senyor Nicet Alcalá Zamora, amb el qual hem ratificat els acords presos en el pacte de Sant Sebastià, em faig càrrec provisionalment de les funcions de President del Govern de Catalunya, esperant que el poble espanyol i el català expressaran quina és en aquests moments llur voluntat.
En fer aquesta proclamació, amb el cor obert a totes les esperances, ens conjurem i demanem a tots els ciutadans de Catalunya que es conjurin amb nosaltres per a fer-la prevaler pels mitjans que siguin, encara que calgués arribar al sacrifici de la pròpia vida.
Preguem que cada català, així com tot altre ciutadà resident a Catalunya, es faci càrrec de l'enorme responsabilitat que en aquests moments pesa sobre tots nosaltres.
Tot aquell, doncs, que pertorbi l'ordre de la naixent República Catalana, serà considerat com un agent provocador i com un traïdor a la Pàtria.
Esperem que tots sabreu fer-vos dignes de la llibertat que ens hem donat i de la justícia que, amb l'ajut de tots, anem a establir. Ens apoiem sobre coses immortals com són els drets dels homes i dels pobles i, morint i tot si calgués, no podem perdre.
En proclamar la nostra República, fem arribar la nostra veu a tots els pobles d'Espanya i del món, demanant-los que espiritualment estiguin al nostre costat i enfront de la monarquia borbònica que hem abatut, i els oferim aportar-los tot el nostre esforç i tota la emoció del nostre poble renaixent per afermar la pau internacional.
Per Catalunya, pels altres pobles germans d'Espanya, per la fraternitat de tots els homes i de tots els pobles, Catalans, sapigueu fer-vos dignes de Catalunya.
Barcelona, 14 d'abril de 1931.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol LXVII

El rey, quant aço hac entes, fonch molt yrat; e viu que no s'en podien a res pendre; e dix als Serrayns de tot lo regne de Valencia que staven als plans e en les valls: que s'en muntassen a star als peus dels murs dels castells quels crestians tenien en lo regne de Valencia, e cells dels castells defensar los hien dels almugavers e de tota altra gent qui mal los volgues far. Els Serrayns de tot lo regne, quant hagueren entes aço quel rey los hac dit, desempararen les viles e los plans, e muntaren s'en star ab llurs bestiars e ab llur roba als peus dels murs dels castells, cascuns segons lo termenat d'on eren. E quant hagueren axi hun temps stat bonament e en pau, e veren
quels castells no eren gayre stablits, quels cavallers quel rey hi havia mesos per castellans havien pres sou de quaranta servents e no n'i tenien deu; e d'altres n'i havien que prenien sou de xixanta servents e no n'i tenien vint; e axi lo rey era enganat per ells: si quels Serrayns acordadament emblaren be deu castells aquella saho, e occiren tots los crestians que y trobaren, e trameteren missatge al rey de Granada, que, si volien venir al regne de Valencia, o trametre socos, que aral porien cobrar. E axi los Serrayns paliers del regne de Valencia se llevaren tots contra el rey. Si que les novelles vingueren al rey d'Arago en la ciutat de Valencia: que tots los Serrayns del regne s'eren alçats e havien emblats be quaranta castells. E adonchs lo rey cavalca, be ab docents cavallers e ab dos milia homens de peu e ana s'en a Xativa per tenir aqui frontera ab los Serrayns. E quant vench hun jorn, migant juny, al canalar del any 1276, novelles vengueren al rey d'Arago: que Serrayns a cavall e a peu eren entrats en la vall de Albayda e que havien corregut per fer dan a Xativa. E lo rey aytantost guarnis e munta a cavall ab tots sos cavallers; e la gent de Xativa exiren a peu per entrar en la dita vall. Mas En Guillem Ramon de Moncada, En Pere de Moncada, mestre del Temple, e En Garcia Ortis, de Sagra no volgueren quel rey hi anas, ans digueren que, si el rey hi anava, quels s'en tornaren; si quel rey torna s'en a Xativa. E En Guillem Ramon de Moncada, e lo mestre del Temple son frare, e En Garcia Ortis, ab be cent cinquanta cavallers e ab cincents servents, cavalcaren en la d'amunt dita vall; e aqui encontraren se ab sicents cavallers serrayns e ab gran res de homens de peu e foren en tal guisa sobtats per los Serrayns que hanch no pogueren scapar ne fer negunes tornes; si que hi moriren tots, sino En Guillem Ramon de Moncada ab cinch cavallers; e fo nafrat en la cuxa. Els Serrayns amenaren s'en pres En Pere de Moncada, mestre del Temple, a hun castell que ha nom Biar; mas En Garcia Ortis mori ab tots los altres. Si quels Serrayns prengueren llavors molt gran victoria, e corrien per tot lo regne de Valencia. Ara lexarem a parlar del regne de Valencia e de la guerra dels Serrayns, e parlarem del infant En Pere e dels cavallers de Catalunya, e d'En Ferran Sanches, germa bort del infant En Pere.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol LXXI

terra tengueren per bo aquest consell. E lo comte trames a Girona sos missatgers e sos parladors per fer posa ab ell; mas l'infant En Pere non volch d'altrament fer, sino que li fes dret, o ques metes en son poder a tota sa volentat. Sobre aço lo comte hac consell ab los promens e ab los cavallers e ab los homens de les viles e dels castells; e digueren li ques metes en son poder; que mes valia que fes sa volentat; que si guerrejava ab ell, perdria tota sa terra, e sil podia pendre, farial morir a mala mort. Quant lo comte de Ampuries hac oyt lo consell de les sues gents, e veu que li covenia metres en poder del infant, hac molt gran paor de morir, per ço com li era molt culpable; e feu son testament, e ordena totes sues coses, e pres comiat, e cavalca ab sos cavallers, e vench s'en a Girona al palau hon l'infant En Pere era: e descavalcha, e munta sus, e vench devant l'infant. Agenollas a genolons e posas a sos peus clamant merce; e dix li ques metia en son poder, per fer d'ell ço ques volgues. E l'infant feu lo llevar de aqui, e manal molt be guardar.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol LXXIII

«Don Infant, yo son fort malalt, e se e conech que d'esta malaltia no pore guarir. Mas, axi sia com Deus vulla. Yo us he fets molt mals e molts torts, per falsos lausengers qui us acusaven ab mi; e ara penit m'en; que hanch no fon negun rey qui millor fill hagues com vos sots stat a mi, ne tant obedient a pare, que hanch null temps me agreujas nem passas la mia volentat de res. E si us n'he provat en moltes coses. Per que, yo prech Deus que us leix viure llongament en vostre regne ab gran honor, e us do Deu força e poder sobre vostres enemichs e don vos Deus gracia e amor de totes gents, el vostre nom sia exalçat e temut per totes regions. E placia a Deu que vos e el vostre senyal sia exalçat, e anets tos temps avant, e null temps no siats sobrat per neguns, ans sien sobrats e vencuts tots cells qui vindran contra vos ne volran venir. Ay! bell fill, pensats be de la terra governar, e amats vostre poble, e siats misericordios; e amats e honrats tots los barons e els cavallers, e tenits los en cura; e donats del vostre; e tenits la terra en justicia e en dretura, e fets vostre poder que gitets tots los Serrayns del regne de Valencia». Quant lo rey hac donada la sua gracia a son fill, l'infant En Pere, e l'hac benyt, e li hac dites moltes bones paraules, e
l'hac fet hereu senyor de son regne, e l'infant En Pere hac oydes e enteses les sues paraules, e plorant e sospirant de gran dolor que havia de son pare, que havia stat lo millor rey que hanch fos, el pus agradable a totes gents, que axis partis d'ell e de son regne, besal en la bocha e puix les mans, e stech devant ell tota via: que hanch per menjar ne per beure no s'en parti, tro quels angels del cel vengueren ab gran alegria, qui li prengueren la anima del cos e la s'en muntaren al cel devant Deu. E aço fo lo darrer dia de agost, en lo any de Nostre Senyor 1276. E lo rey En Pere feu venir tots los barons de la sua terra. Els richs homens de la ciutat ab grans ornaments portaren al beneyt son pare al monastir de Poblet, e aqui feu lo soterrar molt honradament. E puix ana s'en en Arago al maestre de la ciutat de Saragosa; e aqui feu venir tots los barons de Arago e de Catalunya, e los richs homens de les ciutats; e tench molt gran cort e molt honrada, e dona molt grans dons a cavallers e a juglars, e coronas rey. E corona madona la regina Constança sa muller, e mes li el pom d'aur en la ma en la sgleya major de Saragosa devant l'altar, mentre quel bisbe cantava la missa. E puix quant fo la missa dita, lo rey ab la regina anaren s'en a son palau. E ten corts be huyt jorns. Els cavallers e les gents menaren molt gran alegria; e puix la cort se departi e el rey torna s'en al regne de Valencia, e los barons e los cavallers tornaren s'en en llurs terres.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol LXVIII

Pere vedavals ho axi com podia, els ne castigava, dels pochs tro als majors, quant ne podia algu pendre. Si que, per aquella raho, pres En Guillem Ramon d'Odena, qui era de gran linatge, el feu negar en la mar. E lo rey son pare veya que aquest era tant enfortit que no duptava neguna res, ans volia mantenir justicia e dretura, axi dels grans com dels pochs, ne que no volia blandir los cavallers nels barons, axi com ell havia fet, tolch li tot lo poder que poch, e feyal viure pobrament, e tench lo molt en gran vincle. Mas ell, axi com a bon fill e savi e de gran seny, prenia ho en pau e en bona volentat ço quel rey son pare feya ne li deya, que hanch null temps no li fon desobedient ne li contrasta res de sa volentat.
# Libre de mil proverbis/Pròleg

CON l hom sia creat per conexer e amar e membrar e honrar e seruir Deu, per aço fem aquests MIL PROVERBIS, ab que donem doctrina con hom se sapia hauer en la fi a la qual es creat. E con sia aço que prouerbi sia estrument qui breument certiffich veritat de moltes coses, e car les maneres sien moltes e diuerses, ab les quals es hom molt tengut d amar e honrar Deu, e de hauer caritat a si mateix e a son prohisme; per aço fem molts prouerbis e diuerses maneres, ab les quals pot hom hauer materia a parlar de totes bones custumes, donant per eyls eximpli al començament de ses paraules.
# Libre de mil proverbis/Capítol XXXVII

1CORTESIA neix de noble coratge, e tem vergonya. 2Cortesa paraula signiffica amable pensa. 3Cortesia es beyla de custumes. 4Cortesament parla e cortesament menja, e conquerras amistat. 5Si fas descortesia semblaras bestia. 6Bones custumes ab cortesia començen. 7Cortesia compra grat sens messio. 8Qui cortesia dona, cortesia dobla. 9Qui cortesament serueix, cortesament es seruit. 10Corteses consideracions son corteses carreres.
11Descortesa pensa e paraules leges son germanes. 12Sies cortes, e no seras repres. 13Sens bontat no creegues esser cortes. 14Falsa cortesia es mala vilania. 15Cortesia no repren. 16Cortesia es eximpli cortes. 17Cortesia e leyaltat son amigues. 18Sens humilitat no pots esser cortes. 19Cortesia en molts lochs ha amichs. 20Qui a hom cortes no ama es vila.
# Libre de mil proverbis/Capítol XXXVIII

1SENS justicia no ames hauer honor. 2Tota la honor que faras, fe a Deu.
3Honor a sols Deus se coue. 4Deus de tu no vol mas honor. 5A hom que desonra a Deu no fasses honor. 6Aquell mes honra que mes de honor fa a Deu. 7No honres aquell que si mateix desonra. 8Si no est honrat no pots honrar. 9Sens conexença no fasses honor. 10Desonrant no vuyles esser honrat. 11Ab honrat membrar, entendre e amar honra ta pensa. 12Virtut honra, e peccat desonra. 13Honor e desonor son en aquest mon majors enemichs. 14Negu no te pot tant honrar con tu mateix. 15Honra tot ço que a Deu fa honor. 16Ab falsa honor procures desonor. 17Segons que est honrat, fe t honrar.
18En nuyla res no ha major perill que en falsa honor. 19Per linyatge ne per riquesa no esta tant honor con per bones custumes. 20A major honor major seruitut.
# Libre de mil proverbis/Capítol XXXVI

1BONA perseuerança es imatge de bona euiternitat. 2Sens perseuerança no pots atenyer la fi a la qual est creat. 3Qui perseuera de dia e de nit, va a aço que desira. 4Neguna cosa no va pus tost que perseuerança. 5No t pots escusar de perseuerança en ta volentat. 6Perseuerança en la fi es sostenguda. 7Si vols perseuerar, souen consira en ço que desires. 8Perseuerança requer que moltes virtuts li sien amigues. 9Perseuerança antiga es pus fort que noueyla.
10Qui no perseuera, no va. 11Neguna virtut ha pus desamich que perseuerança. 12Ab caritat e prudencia e força de coratge venç perseuerança sos enemichs. 13Perseuerança e antich linyatge han alcun parentesch. 14Perseuera ta amor en la amor de Deu, e lo seu poder en lo poder de Deu. 15Perseuera ab contriccio, confessio e satisfaccio. 16Perseuera ab oracio, per ço que Deus t ajut. 17Qui perseuera viu alegre. 18Perseuera en tot be, e no hauras pahor. 19Ab perseuerança fuigs a mal e vas a be. 20Qui ven perseuerança, ven ço que no pot cobrar. 21Perseuera ab justicia e leyaltat, e no seras vençut.
# Libre del Mostassaf

Foli nº 13
Ara oiats, que mana lo honorable Berenguer de Montagut donzell, Lochtinent de Governador en lo Regne de Malorques, a tots los jueus, qui són en lo Regne de Malorques e d'aquí avant seran, que degen portar una roda als pits, la meytat vermella e l'altra meytat groga, la qual sia stesa de semblant forma, que ací es feyta. E açò, sots pena de perdra la roba, el que la dita roda no serà, e de star a mercer del dit Lochtinent, de la qual roba haurà la meytat lo fisch del senyor Rey e l'altra lo denunciador.
# Los col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa/De la Vírgen del Portal del Romeu

Pues sois abismo Divino De la gracia Vírgen Pia Favorecednos María Del Portal del Peregrino. — Estando aquesta ciudad del contagio muy gravada en vuestrá imágen sagrada halló su felicitat porque con ella se vino la salud que pretendia. — Una niebla la ocupava que con la respiracion atraida al corazon con las vidas acabava mas vuestro favor Divino remedió á tal agonía. —
Porque viendo ya perdida la ciudad los dos jurados quisieron amedrantados huiendo librar su vida mas bolvióles del camino vuestra voz con alegria — Mandasteisles Reina augusta que una antifona os cantasen en el portal y aplacasen de Dios la indignacion justa y á si del fatal destino el azote cesaria. — Vinieron á este Portal y hallaron Vírgen en vos de la clemencia de Dios la puerta mas principal por quien; o! favor divino la salud entró aquel dia. — Tambien hallaron pintadas de Santiago valeroso y de Christoval dichoso las Imagenes sagradas que á vos de Dios vellocino os hacian compañía. — Una antífona cantaron á esta Imágen prodigiosa y la niebla contagiosa de Tortosa desterraron que surcó qual torbellino del viento la region fria. — Nube les fuisteis propicia
del rayo que fulminó ayrado el Sol de Justicia y pues cielo cristalino sois que mil gracias envia — Teniendo muy apretada el moro aquesta ciudad envistió con crueldad esta puerta mal guardada mas Christoval ó el Sobrino rechazaron su osadía. — Pues vibrando diestramente bordones en vez de espadas de las tropas avanzadas fueron estrago valiente castigando el desatino del moro con bizarría. —
TORNADA.
Pues sois abismo Divino. De la Gracia Vírgen Pia Favorecednos María Del Portal del Peregrino.