OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Romancer popular català/La dama d'Aragó

LA DAMA D' ARAGÓ
A Aragó n' hi hà una dama boniqueta com un sol,    la amor mia, boniqueta com un sol,    la mia amor. Té la cabellera rossa, li 'plega fins als talons: sa mare la-y pentinava ab una pinteta d' or: sa padrina ja la-y unta ab ayga de nou olors. Sa germana li 'ntrenava los cabeils de dos en dos, cada cabell una perla, cada perla un anell d' or, cada anell d' or una cinta, que li volta tot lo cors. Son germá prou que la goyta ab un ull tot amorós, «Si no fosses ma germana, nos casariem abdos.» Ella li-n fa de resposta: »De millors ne trobe jo.»
«Vols venir ab mi, María, a fira a Sant-Salvador? Passarèm per la boxeda, collirèm dos rams de flors: l' un serà per tu, María, l' altre pel teu aymador.»
Un díe ja la portaren a la fira d' Aragó. Allà al entrant de la vila, no-y faltaven compradors.
Ne demanen trenta unces, ne donaren trenta-dos. Lo fadrí qui l' ha comprada bé se-n té per venturós! De tants d' anells que li-n compra, li cauen del mocador. Mentre que ls anells li queyen, toquen a missa major. «Germà, germà, anem a missa, anem a missa major.» Si la-n ha portada a missa sobre d' un cavall grisó: a la entrada de la iglesia, los altars relluhen tots. Per pendre l' ayga beneyta, tenia un canonet d'or: axí com va a pendre l' ayga, les piques se tornen flors. Les dames, con la van veure, prompte li varen fer lloch: en terra seyen les dames y ella en cadireta d' or. Capellà qui diu la missa n' ha perduda la lliçó: lo scolà qui la ajudava no n' hi sap donar rahó. «De qui és la dama aquella qui llança tanta esplendor? —N' és filla del Rey de França, germana del d' Aragó. Si per cas no-u voleu creure, mirau-vos-li l' çabató: veurèu les tres flors de lliri e les armes d' Aragó.
# Romancer popular català/La dida

A caçar és lo bon rey, lo bon rey e la regina: no roman ningú 'l palau, sinó l' infant e la dida. L' infantó no vol callar ni 'n breçol ni en cadira, sinó voreta del foch, a la falda de la dida. Un gran foch la dida encen de llenya seca d' alzina; ab l' ardoreta del foch, la dida s' és adormida. Con ella s' va despertar, troba l' infant cendra viva. La dida llança un gran crit: «Aydau-me, verge María! que si vós no m' ajudau de tot-hom seré 'vorrida. Set anells d' or que jo tinch tots set los vos donaría. Verge, si-m tornau l' infant, corona d' or vos faría e al vostre Fill gloriós un' altra de plata fina.»
Mentre estav' ella en açò, un patge del rey arriba. «Dida, de què sospirau? de què stau tan afligida? —Me s' ha cremat un llençol dels millors que l' rey tenia. —Dida, veus-ací diners, anau-vo-n per les botigues... —En botigues no n' hi hà pas dels llençols que l' rey tenia. —Si no n' hi hà de plata y or, comprau-lo de seda fina.» Mentre estan dihent açò, lo rey e la reyna arriben. «Dida, hon teniu l' infant, que per veure-l jo venia? —L' infant és en lo breçol, nit e díe dormiria. —Dida, anau-lo-m a cercar; si no, jo també hi 'niria». A la voreta del breç, sent una veu que li crida: «Dida, veus-ací l' infant qu' és al breçol que dormia.» «—Valeu-me, santíssim Deu! aydau-me, verge María! Les promeses que-us he fet totes seràn bé complides.»
# Romancer popular català/La cançó dels presoners

LA CANÇÓ DELS PRESONERS
A la ratlla de França, si n'hi hà una presó,      la vida mía! si n'hi hà una presó,      la vida amor! De presos may n'hi manquen, prou n'hi porta l' Baró. Cent e cinquanta presos canten una cançó. L' ha treta y l' ha dictada lo més jove de tots.
La nina s' fa en finestra de dalt lo mirador: a cada posadeta ja-n devalla un grahó. Los presos se-n adonen, ja paren la cançó. «Canteu, canteu, los presos, no resteu per mi, no. —Com cantarèm, senyora, tancats en greu presó sense menjar ni beure sinó una volta al jorn, y encare aquesta volta nos ne donassen prou? —Canteu, canteu, los presos, acabeu la cançó. Aniré al meu pare, recaptaré l' perdó. Acabeu-la abans presos, que m'encativa l' sò. Quí és qui l'ha dictada la joliva cançó? —Lo del barretet negre, aquell jove alt e ros. —Digau, digau-me, l'jove, de què 's que viviu vos? —Nina, la gentil nina, de les vostres amors.»
«Pare meu, lo meu pare, jo bé-us demane un dò. —Ma filla Margarida, quín dò vols que jo-t don? —Pare meu, lo meu pare, les claus de la presó. —Ma filla Margarida,
aquest no l'hauràs, no; fugirien los presos. ¿Còm romandría jo? Digues per què vols, filla, les claus de la presó? —Pare meu, lo meu pare, per traure-n l' aymador. —Ma filla Margarida, quín és ton aymador? —Lo del barretet negre qui té l' cabell tan ros. —Ma filla Margarida, açò no-u faré, no; la Garriga han cremada, Conflent e Rosselló. Dissapte ja s'acosta, e ls penjarèm bé tots. —Pare meu, lo meu pare, no pengeu l' aymador. —¡Ay filla Margarida! serà l' primer de tots. Filades són les cordes, prou costen a pes d'or. —Pare meu, lo meu pare, penjau-nos-hi tots dos: fèu les forques de plata, fèu fer los dogals d'or, y a cada cap de forca posau-hi rams de flors per que les gents qui passen, sentint la bona olor, resen un Pare-nostre per l' ànima d' abdos e diguen: «Ay, la trista! ha mort per l' aymador!»
Mentre l' Baró dormía, la filla no dorm, no,      lironfalireta! la filla no dorm, no,      lironfaliró! li-n ha dat dormitori, dormitori del bò, que d'una nit e un díe no tornarà a rahó. Sota l' coxí li troba les claus de la presó. «Exiu, exiu, los presos, exiu, exiu-ne tots; anau-vo-n cap a França, e feu-ne una cançó. La filla vós deslliura, la filla del Baró.» Lo qui no se-n vol moure és lo seu aymador. «Anem, anem, la bella, a fira a Tarascó, vos compraré les robes de molt belles colors. Les tallaràn set sastres, cosint-les vint e dos: a cada estisorada durèu un ram de flors, a cada punt d' agulla refermaré la amor. Con les tindrèu cosides, nos casarèm tots dos.»
Los presos tots corrien, no corre l'aymador;
girat cap endarrera goyta la seua amor,      lironfalireta! goyta la seua amor,      lironfaliró!
# Romancer popular català/Lo rey mariner

LO REY MARINER
A la vora de la mar   hi hà una donzella qui broda d'un mocador   la flor més bella. Con ne fou a mig brodar,   li mancà seda. Veu venir un mariner   qui 'n mar navega. «Mariner, bon mariner,   si-n portau seda? —De quína seda voleu,   groga o vermella? —Vermelleta la vull jo,   qu' és més fineta, vermelleta la vull jo,   qu' és per la reyna. —Si pujau alt de la nau,   triarèu d' ella.» Mentre van mercadejant, la nau pren vela:   mariner que va cantar cançó novella.
Ab lo cant del mariner   s' ha adormideta. Con foren ja mar endins,   prou que-s desperta.
«Mariner, bon mariner,   tornau-me en terra,
car los ayres de la mar
  me donen pena.
—Còm vos hi tornaré jo,
  gentil donzella?
Sou cent lleugues dins la mar,
  lluny de la terra.
Si-us voleu casar ab mi,
  vos serèu meua.
—De tres germanes que som,
  so la més bella.
L' un' és casada ab un duch,
  l' altra marquesa
e jo, pobreta de mi!   marinereta:
l' una bé dorm en llit d' or,
  l' altra de seda
e jo, tristeta de mi!
  dins lleu barqueta.
—No sou marinera, no,
  que serèu reyna,
car jo som lo fill del rey
  de la Inglaterra.
Set anys hà que vaig pel món,
  per vos, donzella.»
# Romancer popular català

ROMANCER
POPULAR CATALÀ
NOVAMENT ORDENAT
D'EN
BARCELONA imprempta "la catalana" d'en jaume puigventós Dormitori de Sant Francesch, 5 MDCCCC
| TAULA | |
| | Págs. |
| Sant Ramón de Penyafort | 5 |
| Lo romeu falsament acusat | 6 |
| La romeua del Mont-serrat | 9 |
| La dida | 10 |
| Los tres estudiants | 11 |
| La guerra dels segadors | 14 |
| En Bach de Roda | 16 |
| Los miquelets d'en Pujol | 18 |
| La fugitiva | 19 |
| Lo rapte del Empordà | 21 |
| Lo caçador | 22 |
| Lo rey mariner | 24 |
| Los tres tambors | 25 |
| La donzella robada | 27 |
| La filla del Rey de França | 30 |
| La dama d'Aragó | 32 |
| La infantina de França | 34 |
| La tornada del marit | 36 |
| Lo guerrer malferit | 39 |
| La sortida a missa | 41 |
| La peregrina | 45 |
| Lo patge traydor | 51 |
| La ignocent acusada | 53 |
| La cançó dels presoners | 57 |
| Lo despit d'una metzinera | 61 |
| La princesa emmetzinada | 62 |
| La gentil porquerola | 64 |
| La mort de la mala muller | 69 |
| La filla del marxant | 73 |
| La mare e la filla | 76 |
| La vella xaruga | 77 |
| La nina de la Selva | 78 |
# Romancer popular català/En Bach de Roda

EN BACH DE RODA
«¡Ay adeu, ciutat de Vich! bé mereixs esser cremada!» N' han penjat un cavaller, lo més noble de la plana, que per nom li diuen Bach y al Bach de Roda s' estava. Valeu-nos, Mare de Deu del Roser e la del Carme, la del Carme y del Roser, Mare de Deu, ajudau-nos.
A les nou hores de nit, lo destacament marxava: se-n van dret al Colom-gros que al terme de Roda estava. Con arribaren allí, ells a la porta trucaven: «Està ací un cavaller? Voluntaris lo demanen. —No stà ací 'quest cavaller, al Mas-nou té la posada.» Con ne foren al Mas-Nou, ells a la porta trucaven: «Digau a 'n Bach qu' ixca, ací, que en Vall-fogona l' demana. —Deu vos guart, los amichs meus! ben vinguts siau vosaltres! —No som, no, vostres amichs; contraris vos som nosaltres.» Con en Bach sentí açò: «Trist de mí, penjat som are!» Tan bon punt a baix va esser, molt fortmen l' agarrotaven y, a la coha del cavall, ciutat de Vich lo portaven. «Avisarèm lo Domer, lo Domer de Santa-Clara, vinga a confessar en Bach, que siga al peu de la scala. Anam a avisar fusters, fusters e mestres de cases, que les forques ells faràn al cap de les Devallades.» Lo Domer que ja-ls respon que l' seu cor no li bastava. Los fusters van responent: «No tenim bigues serrades.»
Va respondre l' General: «Farèm aterrar les cases!» Ja visiten lo Domer, Domer de les Devallades que confessàs prompte en Bach, que la vida li s' acaba... «General, del que-t suplich si-m daràs terra sagrada. —No'n passes ansia, no, Bach, que bé te-n serà donada.» Con el peu de la forca és trau una capça de plata: diu que la facen a mans del Pare Ramon del Carme. «Ell era l' meu confessor, la tindrà per recordança.» Dues filles qu' ell ne té als peus li s' agenollaven. «Axecauvos, filles meues, de Deu siau perdonades! No-m maten, no, per traydor, ni tampoch per ésser lladre, sinó perqu' he volgut dir: «Que visca tota la Patria!»
# Poesies (Joan Maragall)/L'oda infinita

L'ODA INFINITA
Tinc una oda començada que no puc acabar mai: dia i nit me l'han dictada tots els crits de la ventada, tots els atoms de l'espai.
Va entonar-la ma infantesa entre ensomnis d'amor pur; prò, esborrant-se i mitj mal-mesa, joventut me l'ha represa amb un ritme més segur.
Desseguida am veu més forta m'han sigut dictats nous cants; mes cada any que'l temps s'emporta trobo una altra esparça morta i perduts més consonants.
Ja no sé com començava ni sé com acabarà, perquè tinc la veu esclava d'una força que s'esbrava dictant-me-la sens parar.
Perxò sempre a la ventura, sens saber si lliga o no, afegeixo am mà insegura crits de goig, planys d'amargura i els himnes d'adoració.
Sols desitjo per ma gloria que, en havent qui l'oda sap, a l'instant en que jo mòria, me la digui de memoria mot per mot, de cap a cap.
Me la digui a cau d'orella, esbrinant-me, fil per fil, de la ignota meravella de la vida, qu'es tant bella!, el teixit ferm i subtil.
I es farà llavors visible, al poeta extasiat, aquest tornavèu que'l fibla de quelcom qu'inemmudible refila en la eternitat.
# Poesies (Joan Maragall)/Quaresma

QUARESMA
I
Al mercat hi ha avui per vendre dues branques de flors clares tot just enrosades: són les flors del Dimecres de Cendra cendrós en ses boires mitj assoleiades.
Ja s'escorren els vels celestials... El cel no riu encare, i la terra somnia; però de dalt a baix, de baix a dalt, hi corren tremolors de pròxima alegria.
II
Arriba Sant Josep am la vara florida... Riuen els horitzons.
Fressejen i cimbrejen desseguida rams de llorê i palmons.
III
Al Dijous Sant encare—una antiga tristesa pels aires s'esllangueix. La cançó llastimera,—i d'any en any represa, de dins la quietud s'alça i reneix.
De lluny, ja esvanits vénen—sos mots i les pregaries, les notes sento sols del mistic cant... Alça les seves notes solitaries, la Passïó en la Nit del Dijous Sant.
Del dematí en la calma va fonent-se, asserenant-se va el tenebrós dol... El verd naixent dels arbres va encenent-se entre'ls ruixats freqüents i els raigs de sol.
IV
Aquest verd tendre—de primavera—me té ull-près, se m'emporta la mirada, me la clava extasïada en la gloria de les branques hont espurna'l colô encès.
Vaporosa com boirina llarg a llarg de l'avinguda hont el sol se comença a esblanquehir, en la tímida verdor s'hi endevina una fresca rialla retinguda qu'està a punt de somoure-s i esclafir.
Obro'ls ulls al matí i corro am fatlera a reveure'l color que m'enamora, i el trobo que m'espera, immoble, extès... Oh la muda verdor que'm desespera! Serena me mitj-riu, prometedora... Aquest verd tendre—de primavera—me té ull·près.
V
Nit d'Abril de lluna plena, nit lluminosa i serena alegra com mitj-diada temperada... Oh! L'alegria d'una nit serena!
La cançó neix tota sola i se'n vola cap al cel i a les estrelles... La cançó neix a breus tirs, a sospirs,
i se'n vola tota sola cap al cel amb anhel.
Qui dirà lo qu'es el cel d'una nit d'Abril serena? Es un vel que llumena. Un vel blau tot penetrat d'una immensa suavitat.
Oh celistia de l'Abril, ¡que serena m'has entrat an el sentit obert de bat a bat!
# Poesies (Joan Maragall)/Unes flors que s'esfullen

IV
UNES FLORS QUE S'ESFULLEN
Què hi ha en aquestes flors silencioses que s'esfullen tant?
Cauen les fulles d'una a una, sense queixa, sense plant: immovils, fredes, dolcíssimes, se van esfullant. Ni un alè d'aire les toca, ni un tremolor: s'esfullen sense rahó, sense remor. Sense rahó? Què tenen eixes fulles? Els calzers, van tornant més miserables! Oberts, buids, admirats, desconsolats. Les tiges són coll-tortes, i al vol voltant del gerro hi ha les fulles mortes. Què hi ha en aquestes flors? Se'n van sense dir res, sense'ls estremiments de l'agonia, sense perdre'l colô encès. Am tota cortesia, i poc a poc, s'esfullant, se'n van, se'n van, sense queixa, sense plant, no volent destorbar cap alegria. Deixèm-les estâ, anem-se'n, i ans de gaire trobarèm en el gerro les òrfanes verdors i un suspir olorós sospès en l'aire...  · · · · · · · · · · · · · i el camp tot estrellat de noves flors.
# Poesies (Joan Maragall)/Donant les joies

DONANT LES JOIES
De joies vull cobrir ta cabellera,
el teu coll i el teu pit, braços i mans,
en memoria de totes les caricies
que vagi fent-te i t'hagi fet abans.
Com a pluja els joiells damunt tos membres,
també com pluja'ls besos meus d'amor:
dessota cada bes vull que s'encengui
com un astre una nova resplendor.
Un joiell cada bes, que resplendeixi,
nit serena, lo noble del teu còs;
prò després el gran jorn, després el dia:
l'esposa sens joiells, tota a l'espòs.
# Poesies

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Poesies pot tenir els següents significats:
* Poesies, recull poètic de Miquel Costa i Llobera (Palma, ed. 1885).
* Poesies, dintre d'Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies I, Gustau Gili, editor universitat, 45. Barcelona, 1912.
* Poesies gallègues (djvu) de Rosalía de Castro (ed. 1917).
# Poesies (Joan Maragall)/Ella parla

ELLA PARLA
Qu'obri'l jorn els seus ulls de clarô immensa i jo daré a l'aimat la bona nova. I qu'es llarga la nit! Quant temps encare d'apagar-se i encendre-s l'esperança! Decau i defalleix ell cada estona i menysprea'l dormir per recordar-me; prò'l dematí li portarà alegria, com n'hi duia la tarde, encar qu'incerta, quan, passant ell dessota ma finestra, jo hi anava extenent mes mellors robes, les de colors més vius, per alegrar-lo. Ell ho veia extranyat... veia... i passava girant el cap encar tot allunyant-se; i jo, abocada an el empit llavores, llençant enfora'l còs fins la cintura, també'l nava mirant mentres podia,
tot resguardant-me 'ls ulls, am la mà extesa, del sol ponent que m'encenia'l rostre.
Còm me pots estimar si no'm coneixes? Qu'has vist en mi per arribâ a estimar-me? Mai m'he adonat d'aquests esguards que'm contes, ni d'aquests tremolors, d'aquestes basques. Ben d'amagat an el amor servies! Tu no feies com fan els qu'enamoren: tu no'm donaves flors, tu no'm mitj-reies, ni m'anaves aprop en els esbarjos. Dins del pit, solitaria y silenciosa, duies encesa l'amorosa brasa; mes are jo també, d'amor vençuda, captiva humil, de tot lo meu despresa, t'he donat mon somrís y les mirades, i els meus sospirs d'amor; de nit, els somnis, i a més els pensaments de tot lo dia: t'he donat lo millor que jo tenia.
ELL PARLA
Anit eixí de casa teva, aimia, tot neguitós y malcontent de mi. Que coses que't vaig dir, que no volia! Que coses vaig callar, volent-les dî! Al matí'l malestâ encare'm durava.
Era un matí emplujat com pel Febrer. Deu meu, aquest hivern que mai s'acaba! I aquesta primavera que no ve! He trobat els passeigs arrèu fangosos, sadollats per la pluja de la nit; els brots tendres brillaven temorosos al bell damunt del fosc brancatge humid; i tot d'una, volant a la ventura, com lleu companya de mon greu afany, he vist creuar l'espai, balba, insegura, la primera oreneta d'aquest any. Jo l'he vista arribar, vola que vola, fins al balcó del blanc palau discret, i allí aturar-se arrupideta y sola, guaitant poruga y tremolant de fred. Guaitant poruga les desertes planes del cel desemboirant-se lentament, anyorant-hi el volar de ses germanes, qu'ha deixat enderrera incautament.
ELLA
També ha vingut—pobre aucellet, tot arraulit, a mon balcó—cercant redós. Mes jo li he dit:
—No temis ja—lo qu'es passat, aixeca 'l vol: el cel es blau,—els arbres verds, i brilla el sol.— Així meteix—dic a l'aimat: —Oblida ahir: diga-m avui—am cor lleuger lo que'm vols dir.
ELL
Còm asserenes mon neguit, còm fuig mon dol! Ets el cel blau,—ets l'arbre verd, ets el meu sol.
# Poesies (Joan Maragall)/Festeig

FESTEIG
VORA LA MAR CANTÀBRICA
I
Per llà a la mitj-diada resplendenta, desde la platja a la llunyana bruma, canta i s'adorm al sol la mar brunzenta, descapdellant i capdellant escuma.
II
Mira avançar-se cap a tu les ones formant grahons festonejats d'escuma: l'immensa escala va acostant-se ràpida, temptadora als teus peus. Oh, no! No fugis: els grahons menyspreuats se desvaneixen per l'oblidat sorral; prò ¡quants ne vénen de l'inflamat ponent, interminables!
Seguim la llum per sobre 'l mar. ¡Qu'onades hi deuriem trobar endintre, endintre! Les qu'eixa nit han d'arribâ a la platja, les de demà, i encar les d'altres dies, les qu'encare son lluny i que s'afanyen caminant cap aquí, les sents que vénen?  · · · · · · · · · · · · · · ·
La nit s'extén per tot, la mar ressona.
III
Sota les estrelles, d'espatlles al mar, una galta humida, fresca de serena, una galta suau i plena es ben dolça de besar. Entre dos silencis, bes silenciós, còm vares deixar-nos tremolant tots dos dins la nit quieta, am deixos ardents de la mitj-diada i dels terrals vents.
El reberes silenciosa. Mos llavis, dolços encar, te van preguntâ una cosa, i tu no'm vas contestar. Què vaig preguntar-te?... Sols recordo'l bes i que se sentia la plena mar alta. Tu, tota caiguda, semblaves malalta... Oh! No hi tornaré mai més.
Prò la flonja galta ruixada am serena, sota de ma boca, d'espatlles al mar; prò la xafogosa nit d'Agost serena ai! còm la podré oblidar?
IV
Quin revolcar-se avui totes les ones escumejant sorroses, desiguals! Com s'estiren i s'alcen tan com poden per a fugir el gran torment del mar! Tot el mar s'ensombreix i se sorolla, ones vénen arrèu, onades van, corrent cap a la platja clamoroses, l'escabellada escuma al vent donant.
V
ADÉU
Per què avui ets tant hermosa, tant blavosa i aplanada, mar cantàbrica febrosa, tant sovint tan agitada? Tu, que sabs llençar al cel tanta escuma lluminosa, en els jorns de tes grans ires;
tu, qu'avances i et retires, governant plujes y vents, amorosa avui t'extens, en tos llavis la lleugera i blanquíssima brumera, en tos llavis l'himne suau, el teu llom ratllat d'esteles, demunt teu, sota el cel blau, blanc aixam d'alegres veles... Bé recordo ta inquietud quant un dia i altre dia en ton llit te removia un torment desconegut. Jo he escoltat ton etern ai solitari de la nit, aquell enrogollat crit que no s'acabava mai. I t'he vist brau i joiós de ta escuma qu'enlluerna, esborronat y negrós sota'l cop de la galerna, inflat d'immensos sospirs d'un fatic que mai no para, verd i blanc com prat am llirs... Prò mai tan hermós com are.
# Poesies (Joan Maragall)

| ← Ave Maria Puríssima ← Excelsior | Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies I Poesies (Joan Maragall) Pòrtic | Visions i Cants → L'oda infinita → |
Aquestes poesies, fins a la titulada Excelsior, plana 77, en la meteixa ordenació en que son donades en la present edició, constitueixen el volum publicat l'any 1895, ab el títol de Poesies d'en Joan Maragall.
| | Planes |
| POESIES | |
| Pròleg | 19 |
| L'oda infinita | 21 |
| Claror | 23 |
| Les Minves del Janer | 25 |
| Ella parla | 27 |
| Enviant flors | 31 |
| Festeig | 33 |
| Vora la mar cantàbrica | 33 |
| Adéu | 35 |
| Donant les joies | 37 |
| Nuvial | 39 |
| Conjugal | 43 |
| Paternal | 45 |
| Pirenencas | 47 |
| A dalt del Pirinèu | 49 |
| La vaca cega | 55 |
| Goigs a la Verge de Nuria | 57 |
| Tríptic de l'any | 61 |
| Quaresma | 63 |
| Corpus | 67 |
| Unes flors que s'esfullen | 69 |
| Nadal | 71 |
| Epíleg | 75 |
| Excelsior | 77 |
* Aquesta obra es troba en el domini públic en aquells països en els quals els drets de copyright són vigents fins 80 anys després de la defunció de l'autor. (Més informació...)
* Les traduccions d'aquest tipus d'obres poden no estar en el domini públic.
# Poesies (Joan Maragall)/Corpus

CORPUS
I
Toquen les trompetes,—vénen els soldats avançant en amples—rengles virolats. Alta la bandera—llû sobre l'estol; altes lluhen totes—les armes al sol.
Travessen la ciutat al mitj del dia en una revolada d'alegria.
Tots van a la una;—rítmica se'n va la feixuga marxa—i el fort alenar. Llencen les trompetes—alts crits trïomfants, i al voltant se'n porten—un estol d'infants.
II
El gegants, els gegants are ballen, are ballen;
els gegants, els gegants are ballen com abans.
Llur alta mirada immovil ull-prèn a tota la gent que se'ls mira i els rodeja sense fer cap pensament: se'ls mira perquè són grans i duhen vestits llampants i ballen cada moment... Els gegants, els gegants són joves eternament.
En llur dança encarcarada hi ha riallera majestat; fluviol i tamborino escau bé an el llur posat; raigs de ginesta olorosa no'ls arriben ni a mitj còs; l'arruixada tremolosa de papers de tots colors cau damunt llurs testes reals, que'n resten glorïoses i irisades.
Prò ells passen alts i serens, balançant-se tot fent via entre florida alegria... I els aires ne resten plens.
La geganta i el gegant are ballen, are ballen, la geganta i el gegant are ballen, i sempre ballaràn.
III
De lluny, de lluny s'avancen—les testes tonsurades, els filets de veus blanques—que regalimen psalms... Al sol de Maig l'or pal-lid—tremola en les casulles, i cremen groc els ciris—en mans dels capellans.
Les Misses de tot l'any—se'n van totes plegades enfòra... i la Tenebra—esperant-les se consum... Se'n van marmotadores,—se'n van enlluhernades per les obertes vies—i els aires plens de llum.
Ai, Professó, i que't tornes—blanca i esgroguehida llençant les lleus fumeres—d'encens blau per l'espai!... Què dûs, que ja pressento—el segament de cames, l'esllanguiment de testes,—i aquell Suprèm Desmai?