OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Segona relacio de la bona nova de la recvperacio del castell de Salsas

vos la dirè a la Cathalana.
Gauatxots la armada, puix que mors de fam fou exits de Salsas. lara, la la la
A onze de Iuny entrareu a España, del any trenta nou ab molta pujança. lara, &c.
No conquistant res perqueus ho donaren, sens fer resistencia. de la part de España. lara, &c.
Antes fereu dany ha la Iglesia santa, puix que en Clayrà na fereu establa. lara, &c. Si be haueu pillat cosas de gran valua, sert vos a costas del millor de França. lara, &c.
Perque en Estagell dos cents y vuytanta, ab dos grans Musurs que alli acabaren. lara, &c.
Y lo musur Roig espia doblada, be resta espiat a la part de España. lara, &c.
Que si be teniu la Capita Plaça, molts musurs tenim en la nostra gabia. lara, &c.
Ho que beus ana en aquella batalla, ab dos mil caualls y vuyt cents de España. lara, &c. Quaranta musurs de la fina França, ab dos cents vintytres alli tots restaren. lara, &c.
Y sols de Españols vint y vn matareu, y ab vn Capita vos acontentareu. lara, &c.
Al Compte de Bion fou del cap de dansa, y tambe vn Marques ab musur de la Iana. lara, &c.
Y al Compte de Escombert tambe feu sardana, ab lo Abat de san Guiu sens altra de fama. lara, &c.
Molt prop de Carrea fou esta ballada, dexanthi la pell per venir España. lara, &c. Sil Duch de Luy en esta jornada, nos fos apartat seria ab la dansa lara, &c.
Poch vos a valgut trincheras en Salsas, quel crit de carn a carn vos acouardareu. lara, &c.
Y dintre del castell los demes entrareu, y aueu cantat com ausells en gabia. lara, &c.
Puix que lo LLEO que may vos dexaua, vos ha encadernats aquest any quaranta. lara, &c.
Que poch vos valgué lo socorrer a Salsas, ya quels Espanyols vos donauen Salsas. lara, &c. Passats de sinc cents musurs de gran fama, lo dia dels Mors tots alli restareu. lara, &c.
Deu do vida al REY de la nostra ESPANYA, que puga menjar LAVCA, puix te SALSAS. lara, &c.
# Santa Nit

Santa nit!, plàcida nit! Els pastors han sentit l'al·leluia que els angels cantant en el món han estat escampant: El Messies és nat! El Messies és nat!
Santa nit!, plàcida nit! Ja està tot adormit; vetlla sols en la cambra bressant dolça Mare que al Nin va cantant; dorm en pau i repòs, dorm en pau i repòs.
Santa nit!, plàcida nit! El Jesus, tan petit, és el Déu, Ser Suprem poderós, en humil petitesa reclòs per l'home redimir, per l'home redimir
# Santa Quiteria

SANTA QUITERIA.
Si n' era una donzelleta—que n' hi cercavan marit; quan n' ha sapigut la nova—de casa seva ha fugit. Gloriosa santa Quiteria volguéunos afavorir, lliuréunos de mal de rabia, qu' es mal que no 's pot sofrir, volguéunos donar la gloria á l' hora qu' hem de morir.
Dos germans que ella tenia—la buscan de dia y nit. La van trobar dormideta—á la bora d' un camí. Lo un d' ells ja diu al altre:—«Si la matarém aquí.» Lo un ja se 'n treu lo sabre—y l' altre un punyal d' or fi. De tants cops com li donaren—la testa li fan sortir; la testa se 'n va aná' 'l aiga,—la animeta al Paradís. Allí hont va caure la testa—ni va naixe un monestir. Las parets eran de plata—las reixas eran d' or fi; capellá que diu la missa—es nostre Deu Jesuchrist, los escolans que l' ajudan—los ángels del Paradís, la dona que fa la oferta—la mare de San Narcís.
Allí hont va caure la testa—n' hi van alsá' un monestir, las reixas eran de plata—y las parets de marfil.
En alguna versiò hi hem trobat aquest vers que no se pot posar entre 'l versos de la nostra en rahó d' estar en completa oposiciò ab lo vers que diu:
la testa se 'n va aná al aiga,—l'animeta al Paradís.
Lo vers á que fem referencia diu aixis:
allí hont va anar l' animeta—la iglesia varen obrir.
Entre 'ls cants de la illa de Feroe n' hi ha un que en algun tros no deixa de tindre bastanta semblansa ab aquest y es 'l qui du per títol Cant de Santa Catarina.
# Segona serie de cançons populars catalanes

SEGONA SERIE
DE
CANÇONS POPULARS CATALANES
BARCELONA
Biblioteca popular de «L'Avenç»
1909
# Cántichs/Les dues banderes

EN eix mon confús ¿de quin rey vols ser?
¿Vols ser de Jesús
ó de Llucifer?
Tots dos han alsat
bandera en la terra;
de mort es la guerra,
cruel lo combat: á un d' ells allistat
tot home ha de ser:
¿Vols ser de Jesús
ó de Llucifer?
Aqueix en vas d' or
te dona sols fel;
Jesús dolça mel,
la mel del seu Cor.
Als dos un amor
no pot satisfer:
¿Vols ser de Jesús
ó de Llucifer?
L' un tè una corona
pels seus seguidors;
l' altre 'ls mostra flors
y espines los dona;
los seus abandona
quan l' han menester:
¿Vols ser de Jesús
ó de Llucifer?
L' un va, llop traydor,
matant les ovelles;
l' altre mor per elles
com á bon Pastor:
en darli ton cor
no sias derrer:
¿Vols ser de Jesús
ó de Llucifer?
Qui ab Dèu pert la vida
reviu en la Glòria,
hont cull de victorià
la palma florida.
¿No sents com t' hi crida?
sa veu dona pler:
¿Vols ser de Jesús
ó de Llucifer?
«Veniu tots, gustau
l' amor del Cor meu;
Jo moro en la creu
perqué tots viscau:
ma lley es suau,
mon jou es lleuger.»
¿Vols ser de Jesús
ó de Llucifer?
D' eixos dos goberns
n' has de seguir un,
avall ó amunt,
al cel ó als inferns.
Be y mal son eterns:
¿quin camí vols fer?
¿Vols ser de Jesús
ó de Llucifer?
# Cántichs/Lo Sant Nom de Jesús

JESÚS, Jesús, nom dolcíssim, delicia del cel, sellau mon cor amantíssim, oh nom suavíssim, mes dols que la mel.
Dols es per mi l' aroma de les roses,
dols es per mi lo cant dels rossinyols;
nom de Jesús, quan en mon llavi 't posas,
nom de Jesús, encara tu ets mes dols.
Qui us ha gustat vol sempre assaborirvos,
qui us ha trobat no us vol deixar may mes;
nom de Jesús, com sello vull tenirvos
en vida y mort sobre mon cor imprés.
Nom de Jesús, tu ets música á la orella,
néctar al llavi, al paladar dolsor;
tu per mos ulls ets del matí la estrella,
pel cor ferit lo bálsam del amor.
Jesús, Jesús, quan trenca l' alba clara,
jo assaboresch vostre dolcíssim nom,
quan ve la nit l' assaboresch encara,
¡qui 'l pogués dar á assaborí á tothom!   Nom de Jesús, rosada de dolsura,
en nostres cors cayeu vespre y matí;
los cors hont plou eixa rosada pura
van á florir al celestial jardí.
Jesús, Jesús, diré de nit y dia ;
dihent, Jesús, esperaré la mort;
nom de Jesús, y en la última agonía,
nom de Jesús, siau mon passaport.
# Cántichs/La cansó del rossinyol

LA CANSÓ DEL ROSSINYOL
Tonada de: A la torra xica, á la torra gran...
Allí á l' Establía de vora 'l Portal, rossinyol hi canta la nit de Nadal: Flor de lliri lliri, flor de lliri blanch.
—¿Per qué cantas ara si plora l' Infant? —Si canto y refilo per aconhortal. —Refilas y bressas, ¿de qué está plorant?
—Lo mon que tan ayma l' ha anat oblidant; los tres Reys son fora, los Pastors se 'n van; si pastors lo deixan, anyells ¿qué farán? Aucells de la Gloria, volem á adorál que 'ls homens no hi venen la nit de Nadal.
Alli á l' Establía de vora 'l Portal, rossinyol hi cantan si plora un Infant: tant plora y sospira que s' hi van posant. Flor de lliri lliri, flor de lliri blanch.
# Cántichs/La puresa

LOS Angels la baixaren del Paradís, y en terra la sembraren perqué hi florís. Santa virtut, apresa del Salvador: Lliri blanch de puresa, floreixme al cor.
Lo cor que com l' abella cerca ta mel, purificat per ella somia 'l cel. ¡Oh cel de boniquesa, vas de dolsor! Lliri blanch de puresa, floreixme al cor.
Per Sant Francesch traus roses d' un esbarser, y á Sant Tomás li posas nevat cinter; clau del pit de Teresa, de Lluís flor: Lliri blanch de puresa, floreixme al cor.
Ditxosa ánima pura més que la neu, copía sa hermosura, mirall de Dèu. ¡Oh! guarda sa bellesa com perla en or: Lliri blanch de puresa, floreixme al cor.
Los angelets que ploran pel mon volant, quant eixa flor oloran, no ploran tant. D' amor de Dèu encesa, respira amor: Lliri blanch de puresa, floreixme al cor.
Ab ta divina essencia, tu, al cor felís li tornas l' ignocencia del Paradís;
del cel perla despresa, mística flor: Lliri blanch de puresa, floreixme al cor.
Dels Angels de l' historia candi vestit, dels aucells de la Gloria tálem florit, de les verges bellesa, dels sants olor: Lliri blanch de puresa, floreixme al cor.
Fugiu, ánimes pures, del fanch del mon; dels gustos y hermosures cercau la Font. ¡Oh Font de sabiesa! célich tresor: Lliri blanch de puresa, floreixme al cor.
# Cántichs/María al cel guia

MARÍA AL CEL GUIA
MARÍA al cel guia per camí de flors; anèmhi, volèmhi, cantant sos amors.
L' Estrella més bella, l' Estrella de Maig, ja 'ns crida vestida de sol ab un raig.
Corona li dona de perles lo cel; les noyes ses joyes, l' abella sa mel.
¡Qué hermosa la Esposa del Esperit Sant, que 'ls Angels y Arcángels voltejan cantant!
Sos brassos son llassos de roses y flors, ses trenes cadenes que lligan los cors.
Tot llavi la alabi, la estime tot cor; poncella com Ella Jesús tè per flor.
Com rosa la posa lo cel en son front, Dèu la ama y aclama per Reyna del mon.
Estrella novella
diu l' alba que us vol: l'empiri per lliri, la terra per sol.
Pastora que anyora lo poble fidel, salvaunos, guiaunos als pastos del cel.
# Cántichs/La mort del just

DEL mon y sos gustos
me vull despedir:
Lo morir dels justos,
dolcíssim morir.
Per ells es un son
mès dols que la mel,
adormirse al mon,
despertarse al cel:
es caure lo tel
que 'ls ulls va enfosquir;
Lo morir dels justos,
dolcíssim morir.
Quant los ulls se clouen
l' ánima obre 'ls seus,
mirant á sos peus
los cels que 's desclouen:
los goigs que li plouen
no 'ls pot obeir:
Lo morir dels justos,
dolcíssim morir.
La mort es la nau
que du nostra sort,
del mon es lo port,
del cel es la clau.
¡Dols somni de pau,
qui 'l puga dormir!
Lo morir dels justos,
dolcíssim morir.
Del cos se despulla
com d' un vell vestit;
al arbre florit
¿qué importa la fulla?
la mort sols esfulla
per fer reflorir:
Lo morir dels justos,
dolcíssim morir.
¿Quí fuig de la mort
si espera la vida?
si á cobrar se crida,
¿quin jornalé es sórt?
¡D' arribar al port
ne dihem partir!
Lo morir dels justos,
dolcíssim morir.
Lo just es la flor
del hort de la Gloria;
que visca ó que mória
allí tè 'l sèu cor.
Baixau, diu, Senyor,
Baixaume á cullir:
Lo morir dels justos,
dolcíssim morir.
Si 'ls Angels anyora,
ja apar que ab ells riu;
apar que ab ells viu
quant tothom lo plora.
La mort es l' aurora
del sol del empir:
Lo morir dels justos,
dolcíssim morir.
# Cántichs/Lo pecat mortal

QUÍ ha fet tot lo mal
que 's veu sota 'l cel?
Lo monstre cruel
del pecat mortal.
¿Quí crida á la terra
la pedra y lo llamp,
l' assot de la fam,
la pesta y la guerra?
Adam, ¿qui 't desterra
del cel terrenal?
Lo monstre cruel
del pecat mortal.
Estels de la Glòria,
¿quí us tirá al infern,
al foch sempitern,
dant llenya y escoria?
¿Quí fa que en creu mória
Jesús immortal?
Lo monstre cruel
del pecat mortal.
¿Qui á Sodoma abrasa?
¿quí dona al Vesuvi
de foch un diluvi
que 'ls pobles arrasa,
á Saul espasa,
y á Judas dogal?
Lo monstre cruel
del pecat mortal.
¿Quí roba à son Dèu
lo cor dels humans,
hont tenia avans
lo sagrari sèu?
¿Quí d' eix cel ne fèu
un trono infernal?
Lo monstre cruel
del pecat mortal.   ¡Ay! ánima hermosa,
¿qui t' ha morta, quí,
fent d' un serafí
fantasma horrorosa?
¿quí en lo fanch te posa,
perla celestial?
Lo monstre cruel
del pecat mortal.
¿Quí 't roba 'l tresor
de la conciencia,
la hermosa ignocencia
que val mes que l' or?
¿D' ángel del amor
qui 't feu ángel mal?
Lo monstre cruel
del pecat mortal.   Pecador, si, mort,
vols torná á la vida,
mentres Dèu te crida
no fassas lo sòrt;
deixa 'l camí tort
que 't guia á tot mal:
Lo monstre cruel
del pecat mortal.
# Cántichs/Lo Sant Rosari

Corona de roses si á la Verge fem, corona de roses en lo cel tindrem.
Domingo cullia les roses un dia del Roser sagrat; les quinze mes belles semblavan estrelles del cel estrellat.
Que es l' Ave María suau melodía baixada del cel; pel llavi dolsura, per la ánima pura rosada de mel.
Quan ne te una dena en dolsa cadena la enfila ab fil d' or; hi lliga un Misteri, bordó del salteri del Dèu del amor.
Quan lo Sant li posa la corona hermosa, la Verge respon: —Vull roses divines, mes sens les espines dels pecats del mon.
Al devot que 'm dona de roses corona, jo li tornaré; lo dia en que mória portals de la Gloria jo li obriré.—
Del cel lo Rosari, per qui vol pujarhi, l' escala será; cada Ave María un graó seria la gloria un replá.
La Iglesia de Roma ab ell á Mahoma vencia en Lepant; tres pedres tirava, Davit, que trencava lo front del gegant.
Lo dimoni en guerra torna á alsar la terra contra Dèu etern; ¡ab eixa arma forta que la Verge 'ns porta llansemlo al infern!
¡Oh dolsa llassada, cadena adorada! Veniu, pecadors; ab ella voldria la Verge María lligar vostres cors.
# Cántichs/La mort

SI vols bé morí
dirás cada dia:
¡Jesús y María, pietat de mi!
Ab aquell llum trist
quan senti acabarme, quan per abrassarme sols tinga 'l Sant Crist,
besarlo voldria,
no 'l puch sostení: ¡Jesús y María, pietat de mi!
Quant no veja res
mon ull entelantse,
l' orella tancantse
ja no hi senti mes;
quant lo que voldria
ja no ho sabré di :
¡Jesús y María, pietat de mi!
De mort entre espasmes
veuré mos pecats
seguirme, formats
com negres fantasmes ;
Àngel de ma guia,
defensaume allí :
¡Jesús y María, pietat de mi!
Amichs y parents
del llit al voltant
¡ab quin plò oiràn
mos cruixits de dents,
extrems d' agonia,
gemegor sens fi!
¡Jesús y María, pietat de mi!
Quant ja 'l sacerdot
me done l' unció,
demanant perdó
per qui ja no pot;
¡perdó, Vida mia,
Jesús que ofenguí!
¡Jesús y María, pietat de mi!
Quant ja enherissats
causarán horror,
d' aquell fret suor
mos cabells rosats,
suor d' agonia,
¡la mort es aquí!
¡Jesús y María, pietat de mi!
De sa dalla al peu
cau mustia ma flor,
y ¡adéu, mon traydor,
pera sempre adéu!
La vida es un dia,
som nats per morí:
¡Jesús y María, pietat de mi!
Quant veuré l' Etern
tronant judicarme,
y als peus per dragarme
obrirse l' infern,
dolsa Mare mia,
siau Vos allí:
¡Jesús y María, pietat de mi!
Al darré badall
seré amortallat,
mut, fret y enarcat,
semblant á un boscall,
tret de casa mia,
llansat á pudrí:
¡Jesús y María, pietat de mi!
Quant de Josafat
espere 'l grant crit,
en pols convertit
de que sò format:
cuchs per companyía
y ossos per coxí:
¡Jesús y María, pietat de mi!
Quant dirà Al cel sia
qui veja ma fi :
¡Jesús y María, pietat de mi!
# Cántichs/Lo Noy de la Mare

LO NOY DE LA MARE
CANSÓ DEL BRESSOL
Mentres María bressava y vestia son ros y tendre Fillet que no dorm, perque no plore, ni en terra s' anyore, dolsa li canta dolseta cansó. No plores, no, Manyaguet de la Mare, no plores, no, que jo canto d' amor.
Cada gronxada 't daré una abrassada, cada abrassada un beset amorós; mes rosses trenes serán tes cadenes, niu y alcoveta les ales del cor.
¡Que n' es de bella ta galta en poncella! ¡que 'n son de dolsos tos llavis en flor! son una rosa que 'ls meus han desclosa sols per xuclarne la mel del amor.
Feuli, orenetes, cansons d' amoretes, fesli musica, gentil rossinyol; si t' es poch fina ma falda de nina baixen los Angels, del cel un bressol.
Sian ses ales glasser de tes gales, sian sos brassos coixins de ton cos; jo per tos polsos ne tinch de mes dolsos, per embolcarte les teles del cor.
Sian ta faixa, si 'l cel no te 'n baixa, quatre palletes de sech poliol, quatre palletes tot just floridetes, que 't servirian de faixa y llensol.
Guarníumel Angels, bressáumel Arcángels d' ayre bon ayre, tot fentli l' amor, mística bresca lo cel li servesca si en llet de Verge no troba dolsor.
Dels Reys l' estrella claríssima y bella n' es baixadeta á posarse en ton front; quant ells te miran gelosos se 'm giran: «¡Quina faldada de perles y flors!»
Totes s' esfloran les flors que t' anyoran, féyales náixer ton riure tan dols; tornan reviure si 'ls tornes á riure, mes ¡ay! sols beuen rosada de plors
Quant se 'n adonan los Angels, entonan cántichs de festa que 's tornan de dol: «Ab Tu avans d' hora clareja l' aurora, ab Tu avans d' hora s' ha de pondre 'l sol.»
Mentres María 'l bressava y vestia, veu ses manetes creuades al cor; prou la endevina d' amor la joguina, que Fill y Mare barrejan sos plors. No plores, no, Manyaguet de la Mare, que en la creu dura morirém tots dos.
# L'aimador

Fadrinets que festejeu,
trieu en hora bona;
jo me'n só enamorat
d'una gentil minyona.
Tral-la-rà, tral-larà, lara,
larà, larà, tral-la ral-la-la.
De nits no en dormo, no;
de dies no en reposo;
sempre n'estic pensant
quan l'encontraré sola.
Un dia vaig saber
que era a l'hort tota sola,
i que regava les flors,
que n'hi havíen de bones;
la flor del geçamí
i un roseret de roses.
De tan lluny com me veu
ella a riure se'n posa.
— De què rieu, l'amor?
De què rieu, l'esposa?
— Jo, de què ric? De vós,
del gran amor que us porto.
# L'Imperi del sonet/Missatge a un poeta

Missatge a un poeta
I
Ací, en la pau de Déu i la natura, —lírics camins pel vostre cor fidel— sou com l'arbre dreçat cap a l'altura, però clavada terra endins l'arrel.
Té, el vostre vers, de clara melodia, sentors de bosc, fecunditat de camp i trem d'emoció quan salmodia com, bellugat pel zèfir, l'alt fullam.
Sacerdot i poeta, en cada cosa trobeu Déu; en els pètals de la rosa, en l'ardent flautejar del rossinyol
i tot, al volt de la menuda ermita, us és un temple de grandor infinita on, com un calze d'or, s'eleva el sol.
II
¿Quin poeta civil no envejaria aquest racó de món on sojorneu i on com les aigües i les flors, arreu, brolla l'efluvi de la poesia?
No són, les vostres, tristes flors d'umbracle que l'aire enyoren i la llum, sinó les que tenen el bosc per habitacle, fetes al sol, al vent i a la plujor.
Més que l'aranya obscura, que elabora tènues randes amb el propi fil, sou l'abella que cerca, voladora,
dels tucs asprius a les obagues fresques, la mel que xucla amb agulló subtil per oferir-la en delitoses bresques.
III
Venia al vostre encontre un bell matí de maig i com el vostre niu s'esqueia lla dalt, a cada recolzada veia més verds, entorn de l'ombrejat camí.
Venia a vós inesperadament i en fóreu tan sorprès, oh, amic poeta!, com la innocent, oculta violeta que la mà collidora no pressent.
I fou així com vaig fruir del do de l'amistat i la paraula vostra; i ara que sóc tornat al propi sostre, lluny del tocom on s'expandeix la flor,
el seu record finíssim m'acompanya com un perfum portat de la muntanya.
IV
Vindré de nou un dia de tardor. Vull contemplar les imposants arbredes —ara puixants d'esplèndida ufanor— al pas fatídic de les aures fredes.
Vull veure la simfònica mudança dels verds en ocres, en carmins i ors i gaudir-ne l'encís, amb la recança del poc que duren aquests rics tresors.
Si el trist presagi mon semblant traïa per tal d'esbatre'n la malenconia: —No tot es perd! —diríeu vós—. També
se'n van els versos com fullaca solta, però restem nosaltres i, altra volta, brotem com l'arbre quan l'instant revé.
V
Serà un matí benigne i transparent; hauran finit les solellades fortes; per un camí sembrat de fulles mortes irem, peripatètics, lentament,
boscatge endins. Entre la molsa humida, descobrirem el tímid rovelló, i menjarem cireres de pastor, i sentirem com és plaent la vida.
Després, vora una font, reposarem i en la calma de l'hora parlarem d'allò que el cor dilectament estima:
dels poetes d'avui i dels d'ahir i de quelcom que és, gairebé, diví: de les virtuts secretes de la rima.
VI
Com corre, amic, com vola el pensament que en falaguers propòsits es recrea, malgrat saber que tot allò que crea no sempre té feliç acompliment!
Potser la Mort un dia, anticipant-se, dirà: —Ja prou has somniat despert; és temerari viure d'esperança i edificar sobre el futur incert.—
Però en vivim! I tinc la il·lusió que tornaré pels volts de la tardor, quan l’or del sol s’adorm sobre el fullatge,
quan cada roure és un altar barroc i abans no vingui, lenta, floc a floc, l'estulta neu a destruir el paisatge.
# L'adúltera

LA ADÚLTERA.
—Mon marit se n' es anat—n' estará deu dias fora, m' ha deixat encomenat—que no conversés ab homes: Adeu xica del ventall casada dins Barcelona! miréu quin gelós es ell—que 's fica en aquestas cosas, que si jo no'm se guardar-no crech pas que ningú'm gordi.- Envia á cercá' un hereu—per una gentil minyona. L' hereu era de molt lluny—pero fou arribat prompte. Ab lo sombrero á la ma—ja demana mi senyora. —Si volia dormí' ab mi—que 'm canso de dormir sola, que si tenim mala nit—tindrém matinada bona.— A las deu del demati—ells del llit no n' eran fora. —Amor nos hem de llevar—que m'apar que ja n'es hora. Nos ne anirém al Born—á comprá' un parell de pollas, un parell de colomins—y un altre parell de tortras, y anirém á fe un dinar—al hostal de la Madrona.— No falta qui tot ho sent—y al marit ne du la nova. —Un fadrí de la ciutat—vos ne festeja la dona.— Lo marit aixís qu' ho sab—se 'n ve dret á Barcelona. De Sant Pere al carrer alt—á tots dos plegats los troba. Al entrant del portal nou—li pega cop de pistola. Ella ne llensa un gran crit:—«Válgam Dèu! que'm quedo sola!— —No't quedas soleta, no,—que't quedas ab lo teu home.—
Mon marit se n' es anat—prego á Dèu qu' estiga fora.
Ja n' ha enviat á cercar—un hereu de casa bona.
A las nou del demati—los dos encara reposan.
No ha faltat qui ho ha vist,—porta la nova al seu home.
# L'amor privat

L' AMOR PRIVAT.
Ay pares que teniu fillas—procureu prompte á casarlas no las caséu á disgust—que foran desgraciadas. Ay! ay! flor del lliri lliri ay! ay! de la flor galana. Un cas vos vull esplicar—que succehí en l' Alamanya de un noble cavaller—que festejava una dama. Son pare no li vol dar—lo galan qu' ella mes ayma. Una torra n' ha fet fer—á ne l' altra part de l' ayga; á una montanya del mar—per tenirla retirada. Passaren dias y nits—en finestra surt la dama. Lo compte ja la 'n va á veure—passantne la mar salada. La veu venir una nit—ab una llum que portava: Quan ella la 'n veu venir—sola á la platja baixava. Lo compte segueix lo llum—qu' ella li assenyalava. Feya un vent molt riguròs—y la llum se li apaga. —Ay trista de mi, mes trista—que 'l bon compte se negava!— Ja 'n sent uns grants espetechs—que l' ayga se l' emportava. —Ay desditxada de mí—que 'n quedo desconsolada!— Ja se 'n va dret á la torra—á contarho á la criada. —Criada, vos ja sabeu—tota ma vida passada, à 'l meu pare li diréu—y tambè á la meva mare, que per l' amor de Don Diego—sa filla ha mort anegada.
       VARIANT.
       Vers 14.
Mentres está sospirant—lo galant puja l' escala. —Ay, bon compte de ma vida—de quantas penas n' ets causa! —Ay, mes grants ne son las mias—que al infern ja tinch morada! Dama per venirte á veure—als dimonis m' entregava.—
Ay mares que teniu fillas—caséulas ab qui 'ls agrada y no las faréu penar—en esta vida y en l' altra.
       NOTA.
Las paraulas castellanas que 's troban en las diferentas versions que corren d' eixa cansò, nos fan sospitar qu' es una imitaciò d' una de castellana, tant mes quant en una d' aquellas, lo primer vers cita com lloch del aconteiximent la ciutat de Málaga ; mes ja sia aixó, ja no 'u sia; no cap pas dupte de que es una reminiscencia de la balada alamanya Los fills del rey, da la que mes avall ne posem un bocí:
Una vegada eran dos fills de rey, dos bells joves que s' estimavan molt. Mes son voler les era contrariat donchs la mar los separava.
—¿Saps nadar, amor meu? A la nit vina nadant. Jo encendré dos llums que 't serviran de llanterna.—
Va sentirho la cambrera y la dolenta va apagá' 'ls llums. L' enamorat fou engolit per las onas de la mar.
Era un diumenge al dematí, tothom estava alegre, tothom menys la filla de la reyna que tenia los ulls tots plens de llágrimas.
Ab sos nevats brassos agafá fortment á son amor, y mirant al cel, se llansá á la mar salada , tot dient:
—Pare y mare, adeusiáu!—
# L'amor traidora

Festejava una minyona
de petitesa en ençà;
ara que m'hai fet grandet
ja m'hi volía casâ.
Ella, la fals i traidora,
me n'ha volgut deixâ estar
— Mare, dau-me l'escopeta,
que la vui anâ a matar.
— Ai fill meu, això no ho fasses,
de minyones prou n'hi ha.
— No pas de tan boniquetes,
i de tan de bon amar. —
A la porta de l'esglesia
allí mo'n vam aturar;
al sortir lo matrimoni
jo al novio vaig matar.
Me'n cordo les espardenyes,
i a corre me'n vai posar;
ja s'aventen les campanes, lo sometent se va alçar,
allà, a sota d'una roca,
la vida me'n vai salvar
A l'essent a la vesprada,
a casa me'n vai tornar;
ja en trobo la meua mare
que no hi veu de tant plorar
— Què en feu, la meua mare,
què en feu, de tant plorar?
— Que la justicia de Targa
te'n volen agafar.
— Mare, dau-me'n la guitarra,
que la vui anâ a rondar —
Quan vai sê a la porta d'ella,
allí me'n vai aturar;
ja en surt a la finestreta,
ja me n'allarga la mà.
— Ara sí, falsa traidora,
amb mi n'hauràs de tornar