OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carta de Joan II a la vila de Perpinyà (21-01-1475)

Lo Rey.
Amats faels nostres, per vostres lletres som estats certificats dels moviments aqui seguits, a gran gloria, e honor de aqueixa lleal, e fidelissima vila nostra; no creem sia estat fet sens gran misteri, e que vol Deu reservar aqueix poble fidelissim per alguna gran obra en ell esperam molt prest vos porem liberar de les congoxas que sosteniu. Al Governador de Cathalunya escrivim en ciffra, llargament per ell vos sera comunicada, referimnos a aquella. Incitar, è animar a tals com a vosaltres per vostra grand virtut, seria demasiat per a present, deixant per avant los altres bénéficis queus entenem proseguir; vos donam que ajau; è degudament aquesta exelencia, e dignitat entre les altres Ciutats, e Viles nostres que la Vila sia intitulada perpetuament, fidelissima, e lo Poble, fidelissim, en memoria eternal de la gran fe, e constancia vostra. Dada en Gerona, a 21 de Janer. 1475, Rey Joan.
# Carta de Joana Enríquez als diputats del General de Catalunya (21-05-1461)

Als reverend venerables pares en Christ egregi nobles magnifichs ben amats e feels nostres los diputats del Principat de Cathalunya e consell lur residents en la ciutat de Barchinona.
La Reyna.
Reverend venerables pares en Christ egregi nobles magnifichs ben amats e feels nostres. Apres que son partits de aci los misatgers vostres heus havem scrit deliberam tremetre lo magnifich e ben amat conseller nostre mossen Bernat Çalva informat de aquelles coses amplament de la intencio e voluntat nostra. Molt afectuosament vos pregam e encarregam en tot ço queus dira de nostra part li doneu fe e creença com a nostra propia persona. Dada en Agualada a XXI de maig any Mil CCCCLXI. - La Reyna. - P. Doliet prothonotarius.
# Decret 24/1990 sobre la denominació oficial del municipi de Mutxamel

L’Ajuntament de Muchamiel (Alicante), en sessió celebrada el dia 26 d’octubre de 1989, acordà sol·licitar el canvi del nom actual del Municipi pel de Mutxamel.
El Gabinet d’Ús del Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, considera correcta en valencià, la grafia de Mutxamel.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels Municipis de la Comunitat Valenciana.
En atenció d’aquests motius, vist l’expediente instruït per l’Ajuntament de Muchamiel (Alicante) per a l’alteració de la denominació actual per la de Mutxamel, i a proposta del Conseller d’Administració Pública amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat Valenciana en la reunió del dia 31 de gener de 1990,
Decrete:
Article únic
L’actual Municipi de Muchamiel, de la Província d’Alicante, es denominarà Mutxamel. Les referències que al nom antic s’haguessen realitzat pels òrgans de l’Estat o d’altres organismes públics es consideraran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
València, 31 de gener de 1990.
El President de la Generalitat Valenciana,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller d’Administració Pública,
EMÈRIT BONO I MARTÍNEZ

## Decrets que regulen l’alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de Mutxamel a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de Mutxamel

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Decret 25/1990 sobre la denominació oficial del municipi d'Alacant

L’Ajuntament d’Alicante, en sessió celebrada el dia 28 d’abril de 1989, acordà sol·licitar el canvi del nom actual del Municipi per la forma bilingüe Alacant en valencià i Alicante en castellà.
El Gabinet d’Ús del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, considera correcta en valencià la grafia d’Alacant, i no s’escau cap informe per a la forma en castellà, Alicante, que és la denominació actual.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels Municipis de la Comunitat Valenciana.
En atenció d’aquests motius, vist l’expediente instruït per l’Ajuntament d’Alicante, per a l’alteració de la denominació actual per la forma bilingüe, Alacant en valencià i Alicante en castellà, proposta el Conseller d’Administració Pública i amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat Valenciana en la reunió del dia 31 de gener de 1990,
Decrete:
Article únic
L’actual Municipi d’Alicante adoptarà la forma bilingüe per a la seua denominació: Alacant en valencià i Alicante en castellà. Les referències que al nom antic s’haguessen realitzat pels òrgans de l’Estat o d’altres organismes públics es consideraran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
Valencia, 31 de gener de 1990.
El President de la Generalitat Valenciana,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller d’Administració Pública,
EMÈRIT BONO I MARTÍNEZ

## Decrets que regulen l’alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi d’Alacant a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament d’Alacant

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Les veus de la nit/Cançó de bressol

Cançó de bressol
Sol en la pau i en el repòs del llit, mig ensonyat i mig despert encara, el ploure compassat d'aquesta nit em duu el record dolcíssim de la mare,
de quan el son m’era rebel i ella vetllava, pacient, al meu costat, salmejant una antiga cantarella fins que em veia quiet i adormissat.
Ara no hi és, la que em vetllava un dia! Mes, de la pluja la monotonia, com animada del mateix afany,
abalteix mos sentits, clou mes parpelles, com aquelles divines cantarelles amb què la mare m’adormia antany.
# Les veus de la nit/Cau un estel

Cau un estel
Inesperadament, en l'alta nit, un fulgor ràpid la tenebra esqueixa: és la caiguda d'un estel, que em deixa el cor sobtadament esbalaït.
Un d'entre tots els que el celest espai poblen d'ençà de milions d'anyades; un sol entre miríades que mai no han pogut ésser ni seran comptades.
Inútilment vull penetrar el misteri. I Quina mà prou segura pot haver-hi per sostenir tots els tresors del cel,
tan copiosos que, una i altra volta, com d'entre els dits una moneda solta, deixa caure, immutable, algun estel?
# Les veus de la nit/Fosca nit

Fosca nit
Tan fosca, que ha esborrat totes les coses, les formes, els camins, l'estel llunyà i els vius colors de tantes flors descloses que són joia dels ulls en dia clar.
Colors perduts en el no-res. ¿On són el blau, el verd, el groc? ¿On, la impol·luta blancor de les neus altes? Ara el món té un únic to, que és la negror absoluta.
Amb quin deler cada color abolit espera que s'acabi prest la nit que en obscura tristesa el submergia!
I torna el sol, benigne, i, al seu toc, tots els colors —el verd, el blau, el groc...— reneixen a la llum i a l'alegria.
# Les veus de la nit/Clar de lluna

Clar de lluna
¿És cert el que Musset escrigué un dia, que els cants més bells són fills del desconhort, ell que, en les Nuits, tomava en poesia la profunda tristesa del seu cor?
Tu, germà del poeta en la dissort, digues-me, oh, gran Beethoven!: l'harmonia més plena i entranyable ¿no et venia de la duresa amb què et tractà la sort?
Ben cert, car d'un amor sense fortuna, de l'íntima amargor del desengany, com qui aixeca un palau damunt la runa,
ton geni n'arrencava el Clar de lluna que perpetua ton dolor d'antany en un patètic i bellíssim plany.
# Les veus de la nit/El poeta i el rossinyol

El poeta i el rossinyol
Jo et creia, oh, nit!, impenetrable i muda, silenciosa i llòbrega com ets, mes, quan t'escolto amb una orella aguda, m'obres la intimitat dels teus secrets.
I així el meu vers és l'amatent resposta a la veu amb què em parles cada instant, perquè el poeta sempre canta a posta d'allò que mou les ales del seu cant.
Nit enllà, solitari, el rossinyol juga, abstret, el seu líric flabiol. D'on rep l'impuls del seu cantar perfecte?
D'enlloc, puix que ell n'és el començ i el fi; canta perquè cantar és el seu destí i del seu cant és ell mateix l'objecte.
# Les veus de la nit/El somni

El somni
Els meus sentits s'apagaran tot d'una; caurà en negre sopor mon esperit; escric mig d'esma, ran de la vedruna que departeix el dia de la nit.
Vers aquell punt on el misteri impera m'empeny la son, que és un poder molt gran. Quina sorpresa en aquell món m'espera? Potser la calma del postrem instant?
En un absurd país de fantasia, amb sers inversemblants per companyia, actors d'una tragèdia incoherent,
he viscut, fins que un raig de llum novella m'ha vingut a descloure la parpella. I he respirat assossegadament.
# Les tres xiquetes

Si n'eren tres xiquetes, mes ai!, totes d'un temps; l'una renta bugada, mes ai!, l'altra l'estén.
Que mes ai!,
l'altra l'estén
L'altra cull violetes
vora el torrent.
Mentre que ella en collía,
passa l'amor;
tira pedreta enlaire
toca l'amor
— Bé me n'has ben tocada
del mig del cor.
— No em diríes, amoreta,
si t'hai fet mal?
— Un poquet i no gaire,
ja curarà.
— Metges n'hi ha a l'Espanya
per a ordenar;
si Espanya no hi abasta,
la França és gran.
A l'horta del meu pare
una herba hi ha,
que del mal d'amor cura,
de festejar. —
·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  · L'amoreta s'és morta, Déu la perdó;
no es farà més en finestra
ni en balcó.
# La pàtria (1833)

LA PATRIA. TROBES.
A Déu siau, turóns, per sempre á Déu siau; O serras desiguals, que allí en la patria mia Dels nuvols é del cel de lluny vos distingia Per lo repos etrern, per lo color mes blau.
A Déu tú, vell Montseny, que dés ton alt palau, Com guarda vigilant cubert de boyra é neu, Guaytas per un forat la tomba del Jueu, E al mitg del mar inmens, la mallorquina nau.
Jo ton superbe front coneixia llavors, Com coneixer pogués lo front de mos parents; Coneixia també lo só de tos torrents Com la veu de ma mare, ó de mon fill los plors.
Mes arrancat després per fats perseguidors Ja no conech ni sent com en millors vegadas: Axi d'arbre migrat á terras apartadas Son gust perden los fruits, é son perfum las flors.
¿Qué val que m'haja tret una enganyosa sort A veurer de mes prop las torres de Castella, Si l'cant dels trovadors no sent la mia orella, Ni desperta en mon pit un generos recort?
En va á mon dels pais en als jo m'trasport, E veig del Llobregat la platja serpentina; Que fora de cantar en llengua llemosina No m'queda mes plaher, no tinch altre conort.
Pláume encara parlar la llengua d'aquells sabis Que ompliren l'univers de llurs costums é lleys, La llengua d´aquells forts que acatáren los Reys, Defenguéren llurs drets, venjáren llurs agravis.
Muyra, muyra l'ingrat que al sonar en sos llabis Per estranya regió l'accent natiu, no plora; Que al pensar en sos llars no s'consum ni s'anyora, Ni cull del mur sagrat las liras dels seus avis.
En llemosi soná lo meu primer vagit, Quant del mugró matern la dolça llet bebia; En llemosi al Senyor pregaba cada dia, E cántichs llemosins somiaba cada nit.
Si quant me trobo sol, parl ab mon esperit, En llemosi li parl, que llengua altra no sent, E ma boca llavors no sab mentir, ni ment, Puix surten mas rahons del centre de mon pit.
Ix doncs per expressar l'afecte mes sagrat Que puga d'home en cor grabar la ma del cel, O llengua á mos sentit mes dolça que la mel, Que m'tornas las virtuts de ma innocenta edat.
Ix, é crida pel món qué may mon cor ingrat Cessará de cantar de mon patró la gloria E passia per ta veu son nom é sa memoria Als propis, als estranys, a la posteritat.
Font: Vapor, El. Año 1, no. 068 (24 agosto 1833). Barcelona : [s.n., 1833-1836] (Barcelona: Impr. de A. Bergnes y Cia.). Año 1, no. 1 (22 marzo 1833) - año 2, no. 185 (30 dic. 1834).
# La romeva de Montserrat

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La romeva de Montserrat pot tenir els següents significats:
# La reincidència

La reincidència
Estort, per fi, de l'amorosa lluita, torna al meu cor malmès la dolça pau, lentament madurada, com la fruita que aguanta vents i pluges, fins que cau.
¿Qui sap, però, qui sap el jorn novell quin bé o quin mal obscurament amaga, si, no ben closa encar l'última llaga, d'una altra llaga sentiré el flagell?
Així, cercant d'uns negres ulls l'oblit, mon feble cor de nou ha sucumbit —oh vans propòsits que l'atzar desvia!—
al sobtat encanteri d'uns ulls blaus, d'unes fèrvides mans, d'uns ulls suaus... Poc ha durat la pau que em prometia!
# La rosa

LA ROSA.
A l' horta del meu pare—un taronjer n' hi há fá las taronjas dolsas—mes dolsas no n' hi há,
          Lanlá, que ja ve del ayre!
          lanlá, que del ayre va!
també una clavellina—que regalada está: mentre jo la 'n regava—lo meu galant passá. —Deu vos guart hortalana—¿volèu llogá' hortolá? —Digáuho á lo meu pare—qu' hortolá ha de mudar. —Voléume dá una rosa—per vostra propia má? —Una, dos, tres y quatra—y quantas com n' hi haurá: entréune lo galant jove—entráusela á buscar.— Mentre que la cullia—la rosa 's va esfullar. Al llindar de la porta—un gran sospir ja 'n fa. —¿Que suspiréu vos jove?»—«Prou tinch que suspirar, suspiro l' amor vostre—si me 'l volíau dar. —Digáuho á lo meu pare,—també á lo meu germá y també al senyor oncle—qu' á vora 'l prat s' está.— Son pare se l' escolta—de dalt d' un olivar. —A poch á poch lo jove—no passéu tan enllá, que ab la filla meva—no vos hi cal pensar.»
que fa taronjas dolsas,—millor fruita no hi ha.
—L' amo que no te sembra—mosso no pot llogar.
Ab altre metro y ab diferent tonada y responement se canta també aquesta cansó.
       Montanyas de Jorba
             lerum, lerum,
       poguesseu parlar
             lerum, lá.
Quantas ne diriaho—del meu festejar. Un dia la trobo—que soleta va. Jo lin dich Treseta—¿si ab mi 't vols casar? —Diguého al meu pare,—també al meu germá també al senyor oncle—que en la Pobla está etc.
# La Internacional

Amunt els pàries de la terra, amunt els qui pateixen fam, els proletaris cridem guerra, tot el món és de guerra un clam.
Del passat no en deixarem cap rastre, estols d'esclaus tots amunt, tothom, el món canviarà de base, no hem estat res, ho serem tot.
És la lluita darrera, unim-nos i demà la internacional serà el gènere humà. (bis)
No esperes salvacions supremes de Déu, dels reis ni del tirà, obrer és la sang de tes venes que triomfant et salvarà.
La força del tirà sotmesa ton puny deixarà quan voldràs; atiem la fornal encesa, el ferro és fill del nostre braç.
És la lluita darrera, unim-nos i demà la internacional serà el gènere humà. (bis)
Obrers, llauradors, la batalla ha començat i finirà, la terra és per qui la treballa, qui no treballe morirà.
Si del cel de la nostra terra foragitem dels corbs l'estol, pau dolça seguirà a la guerra i sempre més brillarà el sol.
És la lluita darrera, unim-nos i demà la internacional serà el gènere humà. (bis)
* S'autoritza la còpia, la distribució i la modificació d'aquest document sota els termes de la llicència de documentació lliure GNU, versió 1.2 o qualsevol altra que posteriorment publiqui la Free Software Foundation); sense seccions invariants (Unvariant Sections), textos de portada (Front-Cover Texts), ni textos de contraportada (Back-Cover Texts). S'inclou una còpia en anglès d'aquesta llicència a l'article "GNU Free Documentation License".
# La Minyona de Castellà

LA MINYONA DE CASTELLÀ
Una cançó vui cantar,
no hi ha molt que s'és dictada,
d'una minyona que hi ha,
filla n'és de Castellà.
Té la cara com un àngel,
els cabells té com l'or fi,
i al cap unes grosses trenes,
i a mi me'n té el cor robat
i l'enteniment lligat
amb unes fortes cadenes.
Les cadenes que en som pres,
són d'amor d'una donzella;
i amb la gracia que ella hi va
i amb l'aire del caminar
mariners pendríen vela.
An el seu pare vai dir,
i també a la mare d'ella,
si me la volíen dar,
si no l'iría a robar
com s'estila a les donzelles.
— No pot ser, jove gentil;
la minyona n'és promesa,
n'és promesa amb un soldat
que en serveix vora la mar
en el reine de Valencia.—
Medecina per aquest mal
no n'hi ha als apotecaris,
els metges no hi tenen vot;
i a mi em causarà la mort
si a la noia no alcanço.
Al senyor bisbe de Vich
li vui demanar llicencia
per poder ser capellà,
per poder-la confessar,
sols per dar-li penitencia.
# La Marguerideta

La Marguerideta
Escenes del «FAUST» DRAMA EN TRES ACTES I VUIT QUADROS
Traducció de JOAN MARAGALL
SEGONA EDICIÓ
BARCELONA
Biblioteca Popular de «L'Avenç»
1910
Ningú podrà reimprimir ni representar aquesta obra sense permís del traductor.
Pàgina:La Marguerideta (1910).djvu/9
# La Mare de Déu

La Mare de Déu, quan era xiqueta, anava a costura a apendre de lletra, amb son coixinet i la cistelleta. En el cistellet du quatre pometes, un bocí de pa, també avellanetes; hi portava nous i alguna panseta.
En feia fusets, en teixia beta, i amb un coixinet ne feia punteta. Coixí n'era d'or; les puntes, de seda. Ella n'ensenyava a dues santetes: a Santa Susagna i a Santa Pauleta. En un llibret d'or prenia de lletra. Els angels cantaven: «Garindó, garindeta!». Estant retirada en una cambreta, l'angel n'hi va entrar per la finestreta. —Déu vos guard, Maria: de gracia sou plena. La nit de Nadal parireu vós, Verge. En tindreu un noi bonic com l'estrella: serà vostre fill, serà fill de verge. Per nom se dirà, per nom s'anomena, per nom Salvador de cel i de terra. Se dirà Jesús, rei de cel i terra.
# La Maredeueta

Era un huerto alegre cuajado de flores En la vega hermosa que el Turia acaricia. Era un nido eterno, de los ruiseñores. Jardín encantado de toda delicia.
Allí en la barraca nació Vicenteta, Que a las mismas flores envidia les daba. Y allí cierta noche, dio cita indiscreta A un humilde artista que fiel la adoraba.
Y ante los encantos de musa tan bella Fue el amante de ella el pobre escultor Que esclavo del arte, que en su alma sentía Así le decía, temblando de amor.
Xiqueta, xiqueta meua, jo ta imatge vull copiar. Seràs la Maredeueta. La Maredeueta més volguda i boniqueta que es venera en el altar.
Bajo el emparrado de la barraqueta Una bella imagen labró entre las flores. Y copiando el rostro, de su Vicenteta Modeló un conjunto de gracias y amores.
De sus brujas manos surgió la escultura Con calor de vida que su arte le daba. Y fue aquella imagen de amor y ternura La sagrada Virgen que el pueblo adoraba.
Y por vez primera, cubierta de flores La gloriosa Virgen salió en procesión. Y al verle las mozas su cara de cielo De todas las bocas, salió esta canción.
Mireu a la Vicenteta, més igual No pot estar, ella és la Maredeueta. La Maredeueta més volguda i boniqueta Que es venera en el altar.
Todo en la barraca, cantaba y reía Feliz el artista amó a Vicenteta. Pero ella por otro en aciago dia Huyó para siempre de su Barraqueta.
El quedó tan triste que aquel mismo año Al salir su Virgen en la procesión Recordando al verla, su cruel desengaño Quiso destrozarla, gritando "traición!".
Se paró la gente, cesaron los cantos. Insultó a la Virgen en su frenesí. Mas pronto, rendido, vencido, humillado, Cayó arrodillado, diciéndole así.
Oh, Santa Maredeueta. No me faces desgraciat. Torna'm la meua xiqueta. La meua xiqueta Que té la teua careta. Mare des desemparats.
# La Maria ermosa

Ningú la 'n va a veure ni a visitâ, sinó la Maria cada dia i va. Amor com aquella mai més n'hi aurà.
A l'entrant del quarto: —Francisco: com va? —Pera mi, Maria, molt malament va: tinc un fret i febre que'm cuida matâ.— Ara ve'l dilluns: el metge ja i va; ara ve'l dimars: s'ha de confessâ; ara ve'l dimecres: s'ha de combregâ; ara ve'l dijous: s'ha d'estremunciâ; ara ve'l divendres: Francisco finà; ara ve'l dissabte: Francisco a enterrà: ara ve'l diumenge: ballades n'hi ha: la Maria ermosa també se n'hi va. Un jove aixerit ja la'n va a buscâ: ella gira cara i 's posa a plorâ.
—Amor com aquell mai més n'hi aurà.
# Libre del gentil e los tres savis/Qvart libre/Del segon article

LO sarrahi volch prouar Deus esser creador del mon e de tot quant es; mas lo gentil li dix que no calia prouar altra vegada Deus esser creador, cor lo juheu ho hauia prouat assats bastantment. Mas prech te que m digues si Deus ha creat mal, ni colpa, ni peccat. § Lo sarrahi respos: Nos crehem que Deus ha creades totes coses, e crehem que Deus haja creat lo mal, e l be, e la colpa, e l peccat, e l merit, e que totes coses venen e son vengudes de Deu. Cor si era alcuna cosa que fos creada e venguda per altre, serien dos Deus, e aço es impossibil; per la qual impossibilitat es prouat que mal e be tot es vengut de Deu. § Lo gentil dix al sarrahi: De les condicions del segon arbre es que les flors del primer arbre ni del segon no sien contraries; on si era ver ço que tu dius, seguir sia que la volentat de Deu fos contraria a justicia, e que s concordas ab injuria. Cor si Deus ha creat peccat, coue que lo haja amat crear, cor si voler no n hagues, no l creara; e si ha creat peccat e colpa, a tort dona pena a aquells que met en infern, per ço cor han vst del peccat que eyl ha creat. E cor es impossibil que en les flors del primer e segon arbre sia contrarietat, per aço es impossibil que Deus haja creat peccat. § Respos lo sarrahi: Tu sabs, gentil, que Deus, ¡benehit sia eyl! ha perfecta sauiesa, segons que ja es prouat en lo primer libre. On si Deus ha perfecta sauiesa, segueix se que Deus sabia peccat ans que l mon fos; e sabia que si creaua lo mon, home peccaria. E cor Deus ho sabia, e Deus crea home e lo mon, per aço es signifficat que Deus ha creat peccat, e es occasio con peccat sia. § Respos lo gentil, e dix: Deus ha perfeccio en son poder e saber; cor si no n hauia, hauria fi e terme sa granea en son poder e saber; e cor sia sens fi, en son infinit poder e saber es signifficat que Deus pot saber peccat sens que no sia occasio a peccat son saber, ni son poder, ne encare son voler. E si Deus no hauia aytal poder que ho pogues saber, sens que no volgues esser occasio a peccat, son poder, ne son saber, ne son voler no haurien perfeccio. Mas lexem esta questio, e passa auant a prouar los altres articles, cor d aquest article no vuyl mes demanar.
* ↑ Edit. lat. De creatione.
* ↑ No li calia.
* ↑ Edit. lat. Perfectè hoc fuerat probatum.
* ↑ Totes les coses.
* ↑ Edit. lat. Nullo modo invicem opponantur.
* ↑ Edit. lat. Quos judicat ad infernum.
* ↑ Esta es otra de las fórmulas religiosas, familiares entre los musulmanes. LULL la pone también á veces en boca del interlocutor cristiano.
* ↑ Si no ho hauia.
* ↑ E cor sa granea sia.