# Poblet (Guimerà)

A la primera embranzida salta pany i forrellat; a la segona, les portes esclaten balandrejant. I com cap de torrentada, fins la mesa de l’altar, rebuig de viles i pobles a tomballons se n’ha entrat, calada la barretina i a la boca el renegar com si fos a la taverna fent la morra ab Satanàs.
Guaitava el sol a l’església abocat a un finestral: per no veure’ls, abans d’hora sota terra s’ha amagat. Fugen les aus pel cimbori, reboten d’ací d’allà; sants i santes com si enrera se fessen per los altars, i el guerrer palpés les armes, i a sos peus grunyís lo ca, i en la creu el Fill de l’Home los ulls obrís admirat.
Ja s’estén com taca d’oli l’escamot de condemnats. Uns sermonen des del claustre, uns altres piquen de mans; ençà ab cobles bordelleres canten absoltes i salms; van les dones per les cel·les corrent darrera els bergants; més enllà bat una porta, ací una llàntia ha tombat, i com boges les campanes barregen festes i planys.
Un vailet a cops de pedra les imatges va escapçant; les dones espitregades hi paren lo davantal. Ab los caps juguen a botxes; quan topen, quin espurnar!; lo bolitx és, ai, la testa d’un Jesús agonitzant! De tions i de feixines les trones han curullat; que la nit los cau a sobre... Ja el foc s’emparra cap dalt.
Quin brogit! Les dues atxes s’escabellen sota els arcs i s’atufen i es cargolen sobre els murs llengotejant! Ja una colla s’arreplega vora els sepulcres reials: ja l’un hi arramba l’espatlla; tres o quatre ja són dalt. Per les voltes ja ressonen los cops d’escodes i malls; ja s’esquerden les llosanes; ja rellisquen daltabaix.
Rei En Pere, Déu te valga: per quan deses lo punyal?... Ja han tret a feix ses despulles a dintre manyoc de draps: los ossos com joc de bitlles topen damunt del llosat. En Ferran, lo d’Antequera, ara ets franc del vectigal! Enllà va la carcanada: sembla un gabiot que es desfà, i dalmàtica i corona, tot florit i rovellat.
Va pels aires Joana Enríquez, toca i mantell voleiant; ses urpes encara estrenyen un Sant Crist malaguanyat; per terra el cap s’esgarria batent ab so de cascall. Damunt lo cos de la reina el trist Carles han llançat. Los que en vida s’avorrien, ara en mort s’han d’abraçar i, ai, que pels segles dels segles les cendres barrejaran.
No toqueu el rei En Jaume, que la terra s’entrarà! Per l’esvoranc del sepulcre passen com fures les mans: la primera que el tocava ab l’espasa es va tallar. Per lo cap ve que l’estiren; ja segueix tot enrampat; vestit ab l’hàbit de monjo, los cabells rossos penjant, la destra sobre l’espasa, los ulls oberts i emboirats.
Ja l’arramben a un sepulcre, los braços pengim-penjam: de gairell com l’arrambaren a tots passa de dos pams. Les flames damunt son rostre se mouen vermellejant, com si a dintre de ses venes tornés a córrer la sang. Rei En Jaume, com no crides la teva raça al costat?... La raça del rei En Jaume balla entorn dant-se les mans!...
Una dona escabellada a pes de braços l’ha alçat: cap a les cel·les se’n puja; darrera tots se n’hi van: ja li cau a mitja escala; ja altra dona l’ha aixecat: fins al cos lo rei En Jaume torna a eixir sobre dels caps. Tots porten brandons i ciris, i s’acosten i se’n van pels corredors i les cel·les escarnint los cants sagrats.
La mòmia del rei En Jaume ja acosten a un finestral. Poble, a qui vols, ja bramulen, a Jesús o a Barrabàs? Los vidres salten a trossos; la finestra dóna al camp. La nit, que hermosa i serena!... L'aire, que dolç i embaumat!... La lluna, alçant-se tranquil·la daura muntanyes i plans; se sent belar una ovella; un rossinyol ha cantat.
És la terra catalana que el gran rei va trepitjar; és l’aire que el pit li omplia dels Pirineus i el Montsant; és la lluna que brillava sobre l’armeig dels alarbs! La mòmia del rei En Jaume fins sembla que s’ha dreçat, com si per dalt de les cimes volgués veure més enllà!... La colla canta que canta; l’incendi enrera es fa gran.
Un que frec al rei se troba tot de cop s’ha esborronat, que ha sentit calor estranya caure a sobre de ses mans. Fins al rei los ulls aixeca: fred d’espant ja els ha baixat! Ja els ho ha dit als de la vora; la nova corre com llamp; ja s’apaguen les cantúries; ja s’aparten esglaiats. La mòmia del rei En Jaume fil a fil està plorant!
Per les escales s’aboquen com a corbs esperitats; salten los ciris enrera per los graons fumejant. En lo temple ni s’aturen; passen d’un bot lo portal: a tomballons com vingueren, a tomballons se n’han 'nat. Quan són lluny giren la cara; roig per l’incendi és l’espai; i el rei sempre a la finestra avança el cos encisat.
Déu de justícia, feu vostre mon prec i el de mos germans! Que tinguen fam, i en sa boca lo pa i tot se’ls torni fang: que tinguen set, i s’eixuguin fonts i rius al seu davant: que tinguen fred, i ses robes se’ls hi tornen mar de flam: que tinguen son, i s’ajeguin sobre escurçons bavejants!... Mes ai, que demà feliços i riallers tornaran!
* Aquesta obra es troba en el domini públic en aquells països en els quals els drets de copyright són vigents fins 70 anys després de la defunció de l'autor.
* Les traduccions d'aquest tipus d'obres poden no estar en el domini públic. (Més informació...)