# El vano - Acte Segon

SUSAGNA.- Ah! Es vostè, senyoreta?
CANDIDA.- Bon dia, Susagna. Què m diu de bo?
SUSAGNA.- Miri, anem fent. Si vol seure una mica... (Oferint-li una cadira.)
CANDIDA.- I vostè?
SUSAGNA.- Jo? Ja n pendré una altra. (Ne treu una de la botiga.) Segui, segui en aquesta, que estarà millor.
CANDIDA.- Segui vostè també, i no s destorbi per mi, si vol treballar. (S'asseu.)
SUSAGNA.- No s dóna a menos de fer-me companyia, la senyoreta? (Asseient-se també.) Oh! Vostè sí que prou que s veu que n ve de mena! Els senyors de debò no desprecien a ningú, mentres que aquests infeliços d'aquí gasten un urc tots, començant per la Janeta! (Pren una cofia del cistell i s posa a cusir.)
CANDIDA.- A proposit d'aqueixa noia: ha vist que parlava amb D. Evarist?
SUSAGNA.- Si ho he vist, diu? I com!
CANDIDA.- Una bona estona, veritat?
SUSAGNA.- I sab després què ha succeit? Quin escandol hi ha hagut!
CANDIDA.- He sentit crits, una baralla. M'han dit que en Coronat i en Crispí volien pegar-se.
SUSAGNA.- Afiguri-s, per ella, per aquell pendó, per aquella joia!
CANDIDA.- Però, per què això?
SUSAGNA.- Per gelosia d'ells a D. Evarist. CANDIDA.- Que creu vostè que entre ella i D. Evarist hi ha alguna cosa?
SUSAGNA.- Jo no n sé re perquè no m cuido mai dels altres, ni m'agrada pensar mal de ningú; però quan aquell parell s'han engelosit així, algun motiu tindran, suposo.
CANDIDA (amb tristor).- Vol dir?
SUSAGNA.- Perdoni: jo no voldria pas fer mal a ningú.
CANDIDA.- A qui vol dir?
SUSAGNA.- Si vostè sentís alguna preferencia per aquell senyoret...
CANDIDA.- Oh! Jo no n sento cap. El conec perquè ve de tant en tant a casa: es amic de la meva tia.
SUSAGNA.- La veritat, doncs, -espero que no s'ofendrà per això,- jo m creia que entre vostè i aquell jove hi havia... què sé jo?... amoretes; però avui, quan he vist lo que passava en sortint d'aquí casa, m'he desenganyat.
CANDIDA.-- Ha entrat a casa de vostè, ell?
SUSAGNA.- Sí, senyora. Jo li diré: ha vingut a comprar un vano.
CANDIDA (tot seguit i alegra).- Ha comprat un vano?
SUSAGNA.- Sí, un vano; i com que jo havia vist que a vostè se li havia trencat el seu quasi per culpa d'ell, tot seguit he pensat que l comprava per vostè.
CANDIDA.- Per mi l comprava?
SUSAGNA.- No, senyoreta. Cah! Miri-s: fins he gosat preguntar-li si ho era per vostè. Però m'ha respost d'una manera que... ui!... semblava que l'hagués ofès.
CANDIDA.- I què n'ha fet d'aquell vano?
SUSAGNA.- Què n'ha fet, diu? L'ha regalat a la Janeta. (La Candida s'esgrogueeix tota.) Senyoreta, què té? Ai pobra de mi!
CANDIDA (apart).- Ingrat! Bretol! Per una pageseta!
SUSAGNA.- Senyoreta, per Déu!
CANDIDA (aixugant-se ls ulls; apart).- Oh! No li perdono!
SUSAGNA (apart).- Bona l'he feta! (Alt.) Senyoreta, tranquilisi-s: potser no hi ha re de lo que jo he suposat.
CANDIDA.-No creu vostè que l vano l'ha dat a la Janeta?
SUSAGNA.- Ah! Això sí: com que ls meus ulls ho han vist!
CANDIDA.- Doncs què vol que hi hagi?
SUSAGNA.- No ho sé. Lo que jo no voldria es que per causa meva...
ESCENA II
LA GERTRUDIS, SORTINT DEL CASAL, I LES CITADES
SUSAGNA (a la Candida).- Ai! La senyora, la seva tia... CANDIDA (a la Susagna).- Per Déu, no n'hi digui una paraula.
SUSAGNA.- No hi ha perill. (Apart.) Ella que ho volia negar! Déu la castiga, té.
GERTRUDIS.- Què hi fas aquí, noia?
SUSAGNA.- Ja ho veu: m'honrava fent-me companyia.
CANDIDA (fixant-se en lo que té entre mans la Susagna).- He vingut per una cofia de nit.
SUSAGNA.- Sí, es veritat: men mercadejava una. Ho pot ben creure. I amb mi, ja ho sab, no corre cap perill. Jo soc molt formal, sab, i a casa no hi ve ningú.
GERTRUDIS.- No s justifiqui tant, dòna.
SUSAGNA.- Oh! Es que jo soc molt delicada, senyora.
GERTRUDIS.- Si necessites una cofia, per què no m'ho deies a mi?
CANDIDA.- Vostè estava escrivint: no he gosat destorbar-la.
SUSAGNA.- Vol veure-n una? Vaig a buscar-ne. Segui, entretant, faci l favor. (Cedeix la seva cadira a la Gertrudis i s fica a la botiga.)
GERTRUDIS (a la Candida, asseient-se).- No has sabut re de la batussa que hi ha hagut entre l'hostaler i el sabater?
CANDIDA.- Diu que ha sigut per gelosia a causa de la Janeta.
GERTRUDIS.- Pobra! Tant bona noia!
CANDIDA.- Perdoni, tia; però, per lo que me Pàgina:El vano (1908).djvu/36 Pàgina:El vano (1908).djvu/37 Pàgina:El vano (1908).djvu/38 Pàgina:El vano (1908).djvu/39 Pàgina:El vano (1908).djvu/40 Pàgina:El vano (1908).djvu/41 Pàgina:El vano (1908).djvu/42 Pàgina:El vano (1908).djvu/43 Pàgina:El vano (1908).djvu/44 Pàgina:El vano (1908).djvu/45 Pàgina:El vano (1908).djvu/46 Pàgina:El vano (1908).djvu/47 Pàgina:El vano (1908).djvu/48 Pàgina:El vano (1908).djvu/49 Pàgina:El vano (1908).djvu/50 Pàgina:El vano (1908).djvu/51 Pàgina:El vano (1908).djvu/52 Pàgina:El vano (1908).djvu/53 Pàgina:El vano (1908).djvu/54 Pàgina:El vano (1908).djvu/55 Pàgina:El vano (1908).djvu/56 Pàgina:El vano (1908).djvu/57 Pàgina:El vano (1908).djvu/58 Pàgina:El vano (1908).djvu/59 Pàgina:El vano (1908).djvu/60 Pàgina:El vano (1908).djvu/61 Pàgina:El vano (1908).djvu/62 Pàgina:El vano (1908).djvu/63 Pàgina:El vano (1908).djvu/64 Pàgina:El vano (1908).djvu/65 Pàgina:El vano (1908).djvu/66