OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lo gayter del Llobregat (1858) - A una morera

Quant ahí lo astre del dia De la terra 's despedia, Semblant en lo ruborós Al jovenet amorós Que un pató á s'amada envia:
Quant al darte lo últim bes Entre tas fullas jugava, Morera á qui doblegava De ta corona lo pes, Tant ton fullatge pesava;
¿Podias llavors pensar Que al sortir al següenl jorn Devia à tos peus trovar Las fullas que va deixar Ahí de ton front entorn?
Y no obstant aqueix matí Mústich vejé y sens' verdura Al arbre que de llum pura Vestia lo sol de ahí, Dantli vida y hermosura.
¿Qué es donchs, arbre, lo que fiu Que 'l fullatge que cubria Com mantell ton tronch altiu, Avuy ¡ay! catifa sia Al cuch qu' entre la herba viu?
¿Qui de ta bellesa ha fet Un aliment per la pols? ¿Qui ta corona ha desfet, Ó morera?... Qui?... ¡tant sols De una nit de hivern lo fret!
Morera, també eix poëta Que ab son peu remou las fullas Avuy de ton front despullas,
Orgull de ton front ahí, Com tu mira á sos peus mústia De bellas flors la diadema Que 'l dol, foch que tot ho crema, Secá en son font un matí.
Com los raigs del sol baixavan En ton fullatge á gronxarse, Y los aucells á cantarse Llurs amors entre tos rams, Axi en las flors de la vida, Quant ellas mon cap cenyian, A ferbi son niu venian Los goigs en dolsos aixams.
Llavors los somnis poétichs, Las esperansas de gloria, Dels jochs de infant la memoria, Los amors, vida del cor, Sobre mon cor al posarse Lo cenyian ab coronas, Gom las fan las papallonas Volant entorn de una flor.
Com tu llavors, ó morera, També altiu mon front alsava, Mon front seré hont se pintava Lo goig que omplia mon pit; Y qui sab si, com tu, creya
Qu' eternas las rosas foren, Olvidant que perque moren Bastan los frets de una nit.
Mes ¡ay! de una aurora á l' altre Il-lusions, amors, poesia, Com lo mantell que 't cubria De fullas te robá 'l gel; Com los aucells deixan l' arbre Assustats á una palmada, Al sentir la ma gelada Del dol fugiren al cel.
Arbre, ma sort y la tua En lo dol son companyeras, Sols que tu remey esperas Del temps qu' en mí aumenta 'l dol. Tu sabs que de novas fullas Lo sol vestirá tas ramas, Mentres jo veig que sas flamas Pert tots jorns per' mí lo sol.
Valladolit, desembre de 1851.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - A una nineta que me demanava versos

Pus com fullas que 'l vent de un arbre arrenca Y arrastra, encara verdas, per la pols, Ha arrencat de mon cor fulla tras fulla Un fat advers sas bellas il-lusions;
Pus com núvol qu' entela l' ona pura
Del mar que ab llums de foch ratllava l' sol, Ha enfosquit mon roig front, hont se pintava La pau del cel, un núvol de tristor;
Pus se apagá lo foch qu' en mí lluia, Com lo últim raig del sol detrás dels monts; Pus lo fret desengany ha mort mon geni, Com lo gel de las nits mata las flors;
Pus so com vas de plata hont ja no queda Ni un grá d' encens per' derramar l' olor, Tant han gastat mon cor del cor las penas, Tant han secat del sentiment las fonts;
¿Qué estrany que al demanar rims á ma lira No trove per' tu en ella cap cansó, Per' tu á qui com poeta he ofert ma gloria, Per' tu á qui com amant he dat mon cor?
¿Qué estrany que ara no trove 'n mas entranyas Versos de amor, com los trovava un jorn, Si llavors mon amor era ma ditxa, Y es ara mon torment aqueix amor?
¡Ay! no 'm demanes versos, ma nineta, Pus fugí lluny de mí la inspiració, {{gap}Com de una flor pansida y sense aromas Fuig de los papallons lo alegre vol.
¡Ay! no 'm demanes rims, com no demanas Fullas ni flors al arbre 'n la tardor, Ni al mar estels de foch en dias núvols, Ni á las nits negres raigs brillants de sol.
Sols si 'm demanas plors tants podré dárten Que ab ells pugues banyar ton ample front; Sols si amor vols tant te 'n daré, ma bella, Que temes que t' abruse ab son ardor.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Al Llobregat

Joyós y cristallí riu, Cinta de ayguas platejadas Qu’ engalanas Los camps que daura lo estiu, Tantas vilas celebradas Catalanas:
Que besas las santas penyas Y hont sos peus de roca banya Monserrat,
Y que corrent entre brenyas Regas ma pobre cabanya, Llobregat;
En fugir plorant be fas A buscar en las onadas Tos conorts: Qui insulte allí no tindras De tas grandesas passadas Tos recorts.
Tos recorts, somnis hermosos, Visions plenas d’ armonía Que passaren; Palaus d'ayre vaporosos Que al morir la llum del dia Se borraren.
¿Qué se han fet los jorns, ó riu, Que l' pendó dels Berenguers Celebrat, Flamejava ab gloria, altiu, Sobre tos pichs altaners, Monserrat?
¿Qué se han fet los temps de gloria; Los temps en que Aragó dava Lleys al mon,
Y en que al vent de la victoria Son estandart tremolava, Ahont sont?
¿Qué se han fet los paladins, Los torneigs y trobadors Y las damas, Qu' en los palaus taberins Encenian tots los cors En llurs flamas?
Barcelona, Barcelona, Reyna viuda que has perdut Ta bellesa, ¿Qui te ha pres la tua corona? ¿Qui ton mantell te ha romput De comptesa?
Los gótichs castells feudals Qu' entre núvols se perdian Orgullosos, Y qu' en los pichs eternals Gegants sentats pareixian Espantosos,
La ma del temps los borrá De las montanyas nevadas Ahont se alsavan,
Com logra 'l sol dissipá Las boyras amontanadas Que 'l tapavan.
Ni turban, riu, los cristalls, Ni tos miralls enrogeixan Cristallins, Lo trepitjar dels caballs, La roija sanch que verteixan Paladins.
Ni al llansarse 'n las onadas Arrastran escuts, turbans Tas corrents, Ni corassas platejadas, Ni fins punyals toledans Resplandents.
Ni interrompan ton repos Los passos del trobador Que camina, Entre tímit y joyós A cantar un lay de amor A sa nina.
Que camina ab l' arpa atras Penjada de una cinteta O cordó d' or,
Y apreta alegret lo pas, Pus lo aguarda sa nineta, Y fa fredor.
Ni ja tal volta demá Regarás, riu, mas cabanyas Enramadas, Ni ton repós turbará Eix gayté ab cansons estranyas Y ab baladas.
Pus tot mort en eixa vida, Tot dels anys la cruel dalla Ho destrueix: Tot, dé la terra envellida Fins al petit bri de palla Se pudreix.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Amors que matan

La flor.—¿Perqué, hermosa, me has privat Dels besos del sol ardents, De las caricias dels vents, Dels cants del aucell amat? ¿Perque 'n eix gerro daurat, Fret, com sens amor un cor, Tens presa á eixa trista flor? ¿Es un delit náixer rosa? La nina.—Oh, no! mes si ets tan hermosa, Com vols que no 't tingue amor?
Com vols que vehente tan pura, Deixás tacar ta diadema Per la pols que tot ho crema, Dels cuchs per la baba impura? ¿Com podia ma ternura Contemplarte sens dolor Morir del fret al rigor? Jo 't guardo perque te adoro. La flor.—Mes si lluny del jardí 'm moro ¿Qué me importa ton amor?
Lo aucell.—Llibre y ditxós era ahí, Y volant de rama en rama, Ja cantava á la qui me ama, Ja als primers raigs del matí. Perfums me dava 'l jardí, Aygua 'ls rius y 'l sol calor: ¿Perqué donchs en grillons d' or Ma ditxa has tornat, ingrata? La nina.—Si ets tan hermós, si es tan grata Ta veu, vols no t' tingue amor?
Vols que 't vege 'n aspre niu Mitj gelat per la rosada De hivern, y en la mitgdiada Cremat pel sol del estiu ? ¿En lo bech del falcó altiu O en los peus del cassador Vols que 't plore mon trist cor?
Estimo tant ta bellesa! Lo aucell.—Mes si 'm moro de tristesa, Qué me importa ton amor?
La nina.—Es, ma mare, tan galant Lo jovenet que me adora! Es tan dols quant m' enamora! Es tan trist de amor son cant! En son ample front brillant Llú del geni la claror: ¿Perquè donchs ab tant rigor Me tancas balcons y reixas? La mare.—Si ets tan bella, no mereixas, Ma filla, que 't tingue amor?
¿No mereixas que gelosa Guarde fins dels raigs del sol Ton front hont no ha pres lo dol, Ton bell cor de ángel, hermosa? Que no gose 'n tu, com gosa Lo avaro en son rich tresor, Sent de ma vida la flor? Perque te amo' 't tinch guardada. La nina.—Mes si 'm moro de anyorada, ¿Qué me importa ton amor?
# Qui tinga cucs que pele fulla

en cuatro cuadros y en verso, titulado:
QUI TINGA CUCS QUE PELE FULLA, Ú OBEDECER AL QUE MANDA. SU AUTOR
Establecimiento tipográfico de EL VALENCIANO, ANTES DE D. BENITO MONFORT, calle de Caballeros, número 28.
La accion pasa en Alcora, pueblo de la provincia de Castellon de la Plana. Los cuadros primero, tercero y cuarto, en diferentes departamentos de la casa del So Tomás, labrador acomodado de aquel pais. El cuadro segundo en el interior de una tienda de barbero, en la misma poblacion.
| Tomás. | Está bien, Bartolomé: puedes decirle á Don Diego que soy un pobre labriego, como él sabe y tu també. Pero yo m'enteraré con la detención precisa; c'asó no es cosa de risa, cuando en estas poblaciones el que está ya sin calzones quiere guardar la camisa. |
| Bartolomé. | Es decir, que por ahora no me contesta usted nada. |
| Tomás. | La respuesta bien pensada vale mas que... ¡Salvadora! veches lo que li farás pera almuerso.... (ap:) á este avechucho. |
| Bart. | Mil gracias, señor Tomás... El jamón me gusta mucho.(A Salvadora.) |
| Salv. | ¿Sí? pos mire, no nihá. Marta, fesli un parell d'ous. |
| Bart. | Huevos, nó... |
| Mart. | ¿Vól cansalá? |
| Bart. | Si no hay otra cosa.... |
| Marta. | Anòus.... figues... panses... mèl... codoña... nesples.... pensil... |
| Salv. | ¡Carabasa!... ¡Vaya! que este hòme té trasa de molt repòca vergoña!.... ¿Qui es eixe que no el conéc? |
| Tomás. | Un criát que mos envia l'ascribent d'aquell gran pléc que et vách llechir l'atre dia. El cual m' endòsa una carto, |
# Quinze són quinze

Quinze són quinze, quinze, quinze, quinze; quinze són quinze, quinze, quinze són.
# Ramonet

Ramonet, si vas a l'hort, porta figues! (bis) Ramonet, si vas a l'hort, porta figues i albercocs!
# Rampataplam

Ram, rampataplam, la capelleta, la capelleta, ram, rampataplam, la capelleta de Sant Joan. Anem a la muntanya, ara que el blat és ros, portem barret de palla, barret de segadors.
# Què soc jo al cap d'avall

Què soc jo al cap d'avall sinó un nin, que m'encanto amb el sò del meu nom, repetint-lo de cap i de nou? Jo m'aparto per oir-lo —mai me'n canço.
Lo mateix per a tu es el teu nom; Has pensat que sols dos o tres silabes hi ha en el sò del teu nom?
# Ran de mar

RAN DE MAR
Jugant tot sol per la plaja Corria un ninet descals, Corria seguint la retxa Que separa terra y mar. Però la retxa ben justa Sos peus no trobavan may: Tan prest l'ona 'ls hi banyava, Tan prest l'ona 's feya en-llá. Jo pensava: per la vida Corrent axí també anám; Com ell entre mar y terra, Corrém entre bens y mals. Goig y penes, mals y ditxes... Res té 'l mon més destriat; Però entre mitx una retxa ¿Qui en el mon la hi trassará?
# El fill del rei

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
El fill del rei pot tenir els següents significats:

## Vegeu també

* Les Tres xiquetes, part de 30 cançons populars catalanes aplegades per Adolf Carrera, Quarta serie, Biblioteca popular de L'Avenç, Barcelona, 1916. Conté partitura. Sota un títol diferent, conté una versió de la mateixa cançó que "Lo fill del Rey". Comença així: "Si n'eren tres xiquetes, mes ai!,—totes d'un temps;...".
# El ganivet de dos talls

Per divertir mes penes, sospirs, llantos i plors, un dia'm determino de dictâ una cançó sobres d'una donzella i del que m'ha passat: cregueu que mor en vida qui viu enamorat. Jo no'us-e la nomeno per què no li sé'l nom: la terra que ella abita, vora 'l Salt de Colom. Ditxa de pare i mare, de germans i parents, dintre d'aquell llinatge s'hi crii un tal clavell. Els traginers que passen, passen pel camí ral, pel camí de Cardona, quan van a buscar sal. Ja la senten que canta: no's cansen d'escoltar, que'n sembla la sirena quan canta dintre'l mar. Que si me'n caso amb ella els meus no'i vénen bé: volen treure-m de casa i no'm volen dar re. Un dia, a casa seva, prou me'n puc recordar, que erem per Carnestoltes, lo que a mi'm va passar. Jo, conversant amb ella, ja vareig plegar tard: quan vaig arribâ a casa trobo 'l pare enfadat. D'enfadat, si n'estava, que'm volia pegar: la trista de la mare s'afanyava a plorar. M'acut a la memoria en aquella ocasió: als peus me li agenollo, li demano perdó. —Perdoneu-me, el meu pare, si jo 'us he agraviat, que'l tractar més amb ella per mi ja està acabat. Lo que no'i fet fins ara ja m'he reconegut: jo avia viscut cego tota ma joventut. Ara he cobrat la vista sens fer-me cap remei, que, encara que la vegi, ja se fer com aquell. Ara la tracta un altre que fa de cisteller: fa coves i cistelles, que l'aigua no s'hi té. Ella 's pensa casar-s'hi, que així m'ho van di a mi, que li porta les canyes i els vimets per teixí. A mi no m'acomoda ganivet de dos talls, que, si no anava alerta, m'hi podria fer mal.
# El dimoni escuat

1. Allà sota una penya n’és nat el Jesuset, nuet, nuet, (bis) que és fill de mare verge i està mig mort de fred, nuet, nuet, i està mig mort de fred.
2. El bon Josep li deia: –Jesús, que esteu fredet, pobret, pobret! (bis) La Verge responia: –Per falta d’abriguet, pobret, pobret, per falta d’abriguet.
3. Pastors hi arribaven allà a la mitjanit, cri-cric, cri-cric, (bis) veient que tots hi anaven, del gran fins al més xic, cri-cric, cri-cric, del gran fins al més xic.
4. Els pastorets s’engresquen i ballen tot sonant, galant, galant, (bis) ballets i contradanses per fer alegrar l’Infant, galant, galant, per fer alegrar l’Infant.
5. A prop d’allí passava un dimoni escuat, patrip, patrap, (bis) sentint tanta gatzara a dins se n’és ficat, patrip, patrap, a dins se n’és ficat.
6. Els pastorets en veure’l s’hi tiren al damunt, patim, patum, (bis) i tantes n’hi mesuren que el deixen mig difunt, patim, patum, que el deixen mig difunt.
# El gegant del pi

1. El gegant del Pi ara balla, ara balla; el gegant del Pi ara balla pel camí.
2. El gegant de la Ciutat ara balla, ara balla; el gegant de la Ciutat ara balla pel Terrat.
3. La tintina del gegant ara passa, ara passa; la tintina del gegant ara passa pel davant.
# El mal caçador

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
El mal caçador pot tenir els següents significats:

## Vegeu també

* El caçador.
# El fadri de bona barra

* El Fadrí de bona barra, part de Colecsio de Coloquis (1824-1835) de Isidoro Gómez
* El fadri de bona barra, per Isidoro Gómez (1852)
# El gran Carlemany

El gran Carlemany, mon pare, dels arabs me deslliurà, i del cel vida em donà de Meritxell la gran Mare.
Princesa nasquí i pubilla entre dos nacions, neutral; sols resto l'única filla de l'imperi Carlemany.
Creient i lliure onze segles, creient i lliure vull ser siguin els furs mos tutors i mos Prínceps defensors, i mos Prínceps defensors!
# Idil·lis i elegies/A Lebrun

XXXII. A Lebrun
......................................................... ...Jo vull que els meus escrits, fills de ma jovenesa, sien còdex d’amor, de plaer, de tendresa; que de Venus dispersin les sagetes arreu; que per sempre hi perdurin mon ànima i ma veu; que enmig de seda i plomes una beutat novella, esperant el mortal que fa la joia d’ella, es gaubi amb mes cançons i saboregi, entant, les ardentes besades que prompte es donaran; que a amar-se follament mes cançons els excitin; que s’endrecin mos versos i que junts els recitin, i que, lassos d’amor, el foc dels meus pinzells inflami encara dintre llurs cors plaers novells. Que en son llit, al matí, llegint-me vehement, del claustre auster allunyi la verge el pensament, i amb tremolosa mà, si passos ha sentit, que em colgui entre els llençols, ben a prop del seu pit. Que un jovencell, d’ignota ferida corpassat, digui, en llegir mos versos d’amor i voluptat: —Eix amorós poeta sembla parlar per mi: quan va pintar son cor al meu degué llegir.—
# Idil·lis i elegies/Abel

VIII. Abel
Si qualque jorn encara, al teu desig fidel, 0 esclau d'un esperit vagabund i rebel, vull, admirant dels nostres herois l'estol brillant, als ritmes ampulosos acomodar mon cant, als sons voluptosos ma veu acostumada, fuig indòcil i malda per no ser domenyada i la mà, dins el versos durament treballats, persegueix amb esforç insegures beutats. Però quan, fadigat del treball sense guany, em dono novament al meu dilecte afany; quan a Camila canto, escolta'm, allavors: per ella els versos neixen tots sols i sense esforç. Per ella tot són versos. Brollen profusament de l'aigua que davalla del riu, sonorament; dels ocells que modulen alegrement llurs cants, i dels plecs més recòndits de les flors odorants. Son pit és com el fruit suau que la mà toca; com un capoll que l'alba desclou, somriu sa boca; la mel que al rusc l'abella s'afanya de portar no és pas per mi tan dolça com el seu dolç besar. Per ella tot són versos, i brollen sense pena, dolços com els seus mots i com la seva alena. Un gest d'ella només, o un sol mot, diuen tant que bé caldria un llibre per dir-ne tot l'encant. Si amb un somrís manyac el seu esguard m'atrau, mos versos li prodiguen un somrís més suau; si la cobreix la gasa o el lli, càndid i fi, cenyint-la amb lleu abraç, de la gasa i el lli jo en faig una cançó lleugera i fonedissa; si amb un luxe pompós i estudiat s'artisa en mos versos luxosos la seva alta beutat arrabassa de Juno l'egrègia majestat. Jo canto sa pell blanca i el seu cabell nital; sos braços i ses mans d'ivori virginal. Però quan, sense vel i amb el cabell espars, magnífica, sadolla ma febre i mos esguards, em fa cantar llavores, amorosa Menada,
de les lluites de Pafos una llarga Iliada; i si, dels meus propòsits el vol s'és acalat, no per això la lira d'Homer han refusat, sinó que, despullant-la de les cordes guerreres, les meves mans hi deixen les cordes menys severes que cantaren Helena, les gaies roberies i l'astruga Corciris, amiga de follies.
Mes cançons a Camil·la han estat atraients. Feliç aquell qui té les Muses complaents, car elles li recapten i obtenen el favor de la beutat novella que l'ha ferit d'amor. Ahir, entre mos braços, sos llavis de rosella murmuraven uns versos dels molts que he fet per ella, i sa boca, a l'instant que l'anava a jaquir, —Tos versos —féu—, són dolços, deixa-me'ls repetir! Oh, Abel, com a Camil·la Virgili hagués cantat si ella amb sa dolça veu així li hagués parlat! No hauria pas cercat el llor dalt l'Helicó ni el glavi audaç d'Enees hauria occit Didó.
# Idil·lis i elegies/Ahir, quan vaig deixar-te, sadoll dels teus encants

XXXV
Ahir, quan vaig deixar-te, sadoll dels teus encants, o D’ .r.., vers mi, amb armes a les mans, venia una corrua d’infants de totes parts que empunyaven antorxes, i cadenes, i dards. Fins al pregon de l'ànima llurs dards m’han penetrat; el foc de llurs antorxes mon pit ha lacerat; m’han pres en llurs cadenes; i, amb una veu irada: —Amaràs a D’ ,r..?— m’han dit a la vegada cridant: —L’amaràs sempre?— Chor august i sublim, oh petits déus!, bé prou ho sabeu si l’estim! No us calen pas ni dards, ni antorxes, ni fermalls, com si volgués fugir-vos; no us calen tants treballs: sa beutat sola es basta. Mon cor és sens defensa contra sos ulls; el seu encís ja no el puc vèncer. Oh, D’ .r..! M’abruso! Deixa’m lliure un instant! Allunya del meu pit aquest foc devorant! Abans de suportar aquests cruels combats cent cops preferiria, damunt els Alps glaçats, ésser una àrida pedra, o dins la mar pregona un roc batut pels vents indòmits i per l’ona. Oh, terra, oh, mar! Jo cremo! Un més pausat verí sabé venjar el Centaure i Alcides consumir. Com fuig, rabent, la cérvola ferida, i en son flanc s’emporta el plom mortífer, regalimant de sang, talment dins el meu cor, errant a l’aventura, jo duc aquesta dona com una feridura. Oh, Marne, Apol·lon, Sena! Lluny és de vostres vores; mos ulls ja no la hi troben avui, com altres hores. Però, si a somniar vinc sota aquests ombratges sorgeix el seu espectre, i em volta, i em segueix per dintre el bosc, i alhora m’atrau i em repel·leix. Si dels meus tristos murs vull fer-me’n un asil, ai, que contra l’amor no hi ha cap lloc tranquil! Si amb els escrits, els llibres, les esferes i l’art per espantar l’amor vull fer-me un baluard, les muses i les arts, així que ve l’amor, fugen de les muralles amb un sobtat terror.
Planyívol, sostingut el meu front per la mà, pensant només que en ella, mos jorns passen en va. Si escric, son nom tan sols ma ploma repeteix; si prenc per a distreure’m qualque llibre, sorgeix encara una altra volta son nom; vaig girant fulls i el veig en cada ratlla fins a cegar mos ulls. Amb ella parla sempre mon cor, i l’envisatja: Oh, D’ .r.., D’ .r..! Sempre sa bella imatge dansant dins mon cervell, m'assetja amb foll delit; de dies m’inquieta, m'aturmenta de nit. Adéu, èxits inútils, fretura de saber, muses i belles arts, ahir mon sol deler! Avui un altre objecte s’enduu mon pensament: D’ .r.. l’omple sempre; vosaltres, ni un moment. I no poder saber si també mon record, lluny meu, son pensament emplena i el seu cor!
# Idil·lis i elegies/A Abel

V. A Abel
Abel, dolç confident dels meus joves secrets, guaita: ja el maig ens brinda de nou sos benifets. Vine a l'ombra i escolta mon amor novençana; vine: la primavera son amor m'encomana. Entant que el fred imperi de l'hivern ha durat tu saps si a l'aquiló ma lira s'ha juntat. Ma Musa sobre els gebres no vol menar son pas; tremola, de tan fina, només de veure el glaç; vora la llar de foc, dins son casal reclosa, ou el bruel dels vents i de cantar no gosa. Mes, tan bon punt els aires s'omplen d'ocells jolius; quan al rient murmuri dels boscos i dels rius la roba d'himeneu es posa la campada, als seus capricis, sense temor, abandonada, ella reneix i els sons retroba de sa veu; i fa com la cigala que va volant arreu de l'una a l'altra fronda, cantant ubriagada, d'un xic de flor nodrida i d'un xic de rosada, i, dels bells jorns d'estiu profeta harmoniós, al cant del terrassà mescla son cant joiós... Així, trescant per tot sota novells ombratges, el Zèfir cantaré, les nimfes i els boscatges; les flors innumerables que l'abril ha desclòs i mes amors novelles, més belles que les flors.
# L'ànima en pena

Tornarà lo mes de Maig, regalada primavera; cantarà lo rossinyol, el tord i la cadernera: les herbetes floriran i els arbres posaran tendre, i jo, pobreta de mi, n'estic, ai! pena que pena.
# L'ull de bou

Una matinada fresca, matinet me'n llevi jo,
i trec el cap en finestra,
sentí cantâ un oriol.
Ai, tots els ocellets canten
perquè la perdiu ho vol.
Jo que agafi l'escopeta
i surti donant el vol;
no en trobi caça ninguna,
sinó un petit ull-de-bou.
Li tiri una escopetada
i le'n fai caure an el sol,
l'agafi per les alasses
per carregar-me'l al coll;
com és tan gran bestiassa
no l'en puc moure del sol,
vai a buscar la carreta
i també el parell de bous.
La mare em diu troç de cossi,
i el pare cap de mussol.
Anâ a buscar la carreta
per arrocegar l'ull-de-bou!   Férem una gran festassa,
hi convidàrem tot-hom;
d'entre el cap i les alasses
ne soparen vint-i-nou.
# L'àngel i els pastors

1. –Pastorets de la muntanya que viviu amb gran recel, amb gran recel, desperteu, veniu de pressa, que n’és nat el Rei del cel. (bis) Cap al migdia canta i refila; toca, Pasqual, repica el timbal: rampataplam, rampataplam! Que en són festes d’alegria, Pasqües Santes de Nadal!
2. –Què és aquest soroll que sento aquesta hora en el corral, en el corral? Espereu’s, que si jo baixo, sabreu qui és en Pasqual.
3. –Ai, Pasqual, no t’hi enfadis, car jo sóc l’àngel del cel, l’àngel del cel, que aquí vinc a anunciar-vos que ja és nat el Rei del cel.