# Lluny de la terra

No s'ha especificat cap font per a aquest text. Si us plau, especifiqueu l'edició de què es tracta, detallant autor, any i editorial, si s'escau, a la pàgina de discussió o a peu de pàgina. Segons , «Lluny de la terra (Ay baylets que jugueu ara - no jugueu, no jugueu pas, etc) porta el número 154 de les composicions rebudes a la secretaria dels Jocs Florals que optaven a I'Englantina (...)». D'on s'ha copiat aquesta poesia i de qui és?-Aleator 16:30, 17 abr 2023 (CEST)
LLUNY DE LA TERRA
 I
Catalans foren mos avis, mos pares son catalans, de Catalunya es la noya a qui porto voluntat, que si no fos catalana no li'n portaria pas. Vaig veure la llum del dia sota'ls pichs del Montserrat, y allí en ma pobra cabanya y a l'escalfor de ma llar passava ma jovenesa ab l'axada y lo magall, totxes eynes benvolgudes companyones de la pau que si be plorar me feyan no me feyan suar may. Un diumenge (¡ay, pel pobre tots son dies de treball!) a casa del senyor batlle l'agutzil me va cridar. Lo rey hi feya una rifa, rifa d'homes, jòch de sanch, en que sempre hi pert lo poble y'l rey s'endú sempre'l guany. Quan exí de la batllía ja no era home, era un esclau: mala sòrt me condempnava a servir al rey tres anys. Fadrinets y fadrinetes, ja podeu anar cantant que no hi hà vida tan trista com la vida del soldat.
   II
Un matí s'ohí a la plassa lo redoble d'un tabal: mos germanets la finestra obriren de bat a bat y vegeren tots joyosos lo carrer plè de soldats. En un recó de la cuyna, sens volguerse aconsolar la pobra de la velleta plorava morta d'esglay. — ¡Ay, fill meu de mes entranyes, que ja't venen a buscar! — ¡No ploreu, nó, mare meva, que ja tornaré aviat. — Me donà uns escapularis y'm digué: — Sias cristià: demunt del cor pòrtals sempre, y ells te lliurin de tot mal. — Lo pare's desfé la faxa, y del plech més amagat ne va treure un parell d'unses y me les posà a la mà, y ab veu tota tremolosa mormolà: — ¡Sías honrat! — Ja a la plassa de la vila m'esperavan mos companys, y'ns feren posar de rengle per durnos cap a ciutat com si liuguessen a fira aviràm ò bestiar. De tan tristos com nos veyan tothom nos girava'l cap: més qu'a servf'al rey, semblava que'ns portavan a penjar. Fadrinets y fadrinetes, ja podeu anar cantant que no hi hà vida tan trista com la vida del soldat.
 III
A la sortida del poble m'esperava tot plorant: may l'he vista tan bonica, ni l'he estimada tant may. No'ns diguerem cap paraula, ni'ns gosarem a mirar: l'adeu crudel que'ns donguerem fou una estreta de mans. Y mentres jo foll corria per atrapar als companys, ella se'n tornava al poble tot girantse a cada pas, tot axugantse les llàgrimes ab los plechs del devantal. L'he dexada poncelleta, ¡qui sab qui la cullirà! Potser lo que jo sembrava ho vindrà un altre a segar. Fadrinets y fadrinetes, ja podeu anar cantant que no hi hà vida tan trista com la vida del soldat.
 IV
N'he passat dues anyades y un'altra'n tinch de passar, sempre ab la motxilla a sobre, sempre ab lo fusell al bras. Catalunya, Catalunya, ¡que temps que't tinch d'anyorar! Allí tothom me volia y assí ni'm conexen pas; allí ohía caramelles y assí renechs y tabals; allí en lo camp de mos avis segava mon blat en pau, y ¡ay Deu meu! sense rancúnia assí tinch de vessar sanch, sanch ignocenta, sanch d'homes que may me feren cap dany. Vents flayrosos de ma terra, mon derrer prech escoltàu: quan sobre exos camps de lluyta la mort m'hi vinga a cercar, abans de ferme la caxa ò de tirarme a un barranch, portèumen una miqueta del ayre del Montserrat ab llàgrimes de mos pares y ab guspires de ma llar y ab cansons de ma promesa y ab besos de mos germans, y llavores, vents flayrosos, anèuli al rey a comptar que l'ayre sant de la patria a un mort ha ressucitat. Fadrinets y fadrinetes, ja podeu anar cantant que no hi hà vida tan trista com la vida del soldat.