OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tradicions religiosas de Catalunya/Lo pare Salvador

A Horta, bonich poblet del entorn de Barcelona, hi havia en lo temps antich, un convent nomenat de Sant Francesch, y per sas almoynas y benifets los frares que l' habitavan se tenian guanyada la voluntat de tots los pobles vehins. Entre aquells un n' hi havia qu' era el que mes admiravan y volian fins los mateixos frares. Se deya aquest bon religiòs, Salvador. Era humil, era bo, era un d' eixos homes que Deu envia de tant en tant com exemple de virtut y de bon cor. Feya las captas pèl convent. Aixis era que un cop cada setmana al menys anava á Barcelona á recullir lo que li davan algunas casas piadosas.
Un dia passejant per vora la mar, cosa que á ell molt li agradava, fou vist de uns quants pescadors. Tot just aquestos, que ja 'l coneixian, lo vegeren; l' enrotllaren y ab molta amor y respecte li varen dir.
—Pare Salvador, pare Salvador, preguéu á Deu que 'ns doni bona pesca: si aixó logrém vostre será lo peix mes gros que traurém de l' aigua.
—Anéu, bona gent—los responguè 'l frare.—Deu vos ajudará.
Los pescadors alegres emprengueren sa tasca y cantant cansons que 'l cor gaudeixen y 'l travall alleugeran, mar en dins, issant velas, llansaren las barcas.
Llavors pare Salvador aná á la ciutat á fer la capta.
De pesca ne voleu pels pescadors! Admirats quedavan tots ells y de goig parlar no podian al veure com Deu los havia tan manifestament protegit. Hi haguè moment en que, arribaren á tindre por, al veure peixos en tanta abundancia y tant grossos dins de la barca y aquesta ab prou feyna caminant ab aiga fins arrant de bordo.
Cap al tart lo pare Salvador compareguè de nou á la platja y 'ls pescadors folls d' alegría eixiren á son encontre portant y ensenyantli una tunyina que no era gens petita.
—Miréu, pare Salvador, havem tingut molt bona pesca y, tal com os ho hem promes, vos portem la tunyina mes grossa—digueren ells.
—Be, be, fills meus,—va respondre lo pare,—jo me n' alegro molt y vos ne dono tantas mercés.
Y fent acceptaciò del peix que dos mariners li duyan, se tombá per anarsen.
Encara no havia girat las espatllas, los pescadors alsaren un crit de sorpresa y esglay: tots los peixos que hi havia dins de las barcas, saltant y botent, tornavan á la mar salada.
—Pare Salvador, pare Salvador,—llavors cridaren desesperats los pescadors,—miréu, tots los peixosnos fujen. Pobres de nosaltres! Ah! es que 'us havem enganyat! Perdonéunos! Feu que 'ls pugam agafar novament y no 'us mentirem com ho havem fet ara tot just donantvos un peix que no era 'l mes gros.
Lo frare se va tombar y diguè.
—Agaféulos.
Los pescadors tornaren á sas barcas y 'ls peixos varen deixarse pendre sens esquivar las mallas y enginys ab que se 'ls perseguía.
Lo peix mes gros, aquesta vegada, fou per lo pare Salvador.
* ↑ Aquesta y moltas altras tradicions se contan del mateix pare Salvador, entre ellas n' hi ha un' altre digne de ser recullida que, si be te certa semblansa ab la de Sant Eloy, no deixa de ser per só bonica, sino pél enginy, per la senzillesa que tota ella respira. Es la que segueix á la present.
* ↑ La iglesia celebra la festa d' aquest Beato lo dia 18 de Mars.
# En una casa nova

EN UNA CASA NOVA
  Alçant aquestes parets heu pres entre sos caires lo que era abans de tots: l'espai, l'ambient, la llum: mai més lliure un aucell travessarà aquests aires ni una llar errabonda hi aixecarà 'l seu fum.
Ja es teu, amo, això. Sia! I per molts anys l'esposa hi regni coronada del riure d'un infant, i es tanqui aquesta porta deixant la pau inclosa, i s'obri com uns braços als tristos que hi vindràn.
I vosaltres, fillada, teniu ja un niu ben vostre. Si anèu pel món un dia, sabrèu lo que això val: recordarèu el batre la pluja en aquest sostre i com es dolça l'ombra del porxo paternal. Juny 1910
# Enllà (1906)

JOAN MARAGALL
E N L L À
POESIES
BARCELONA
Tip. «L'Avenç», Ronda de l'Universitat, 20
1906
| | Pàgs. |
| Els ametllers | 5 |
| Vistes al mar | 7 |
| Les montanyes | 10 |
| Retorn | 13 |
| Represa | 17 |
| Glosa | 18 |
| Del Montseny | 24 |
| Del Montjuic | 27 |
| L'Anima | 33 |
| La cançó del comte l'Arnau | 35 |
| Escolium | 51 |
# Enllà (1906)/Del Montseny

Aquell encantament de cap al tard
     (allà en els plans més alts,
     al peu dels cims augustes
     del colô esmortuit de l'hora-baixa)
     me reprèn i em redona
     la tristesa feconda.
     Ai! Altes soletats, que n sou de dolces
     amb els herbatges verds
     on canta l'esquellot de la ramada,
     i el bosc silenciós
     i la masia laça!...
     Després ja hi anirem a la masia;
     més, ara ls cims davant descolorint-se,
     i al costat l'amic febrós
     que en la gran quietut de l'hora-baixa
     me parla am la veu velada
     per una febra divina.
Passa un'aliga al cel
     que sembla que am son vol l'espai s'aixampla,
     i tot resta més buit i més quiet
     quan s'ha perdut enllà. La fosca avança.
     A davant i al peu dels cims
     hi ha una casa abandonada;
     entra la fosca per la porta oberta
     i sols troba l silenci
     arrupit pels recons de les estades,
     i al bell mig del corral,
     i al peu de les escales,
     fins en la llar del foc
     Déu méu!, allí l silenci.
     En la llar, ont he vist tantes vegades
     enfeinada ajupir-se
     am gran humilitat, més no sens gracia,
     la bona dòna, que l marit la mira      fent saltâ en els genolls al nen d'ulls grossos,
     encantats en el foc que ls ilumina,
     mentres el calderó ronca en les flames!
     En la llar la tenebra i el silenci!
     Déu meu! Anem, anem a la masia:
     encara hi serem a temps
     pel retorn de les ramades
que belen am cent bels:
     les esquenes ondulen, i per sobre
     regna l bailet, que ns dirà l nom de totes,
     adornant cada nom ab forta rialla.
     Aquella veu grave i sonora
     del nin de les montanyes!
     Anem a la masia:
     encar serem a temps que la donzella
     canti a la porta al darrer raig del dia
     que fa vermell son llavi...
# Enllà

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Enllà pot tenir els següents significats:
* Enllà, de Joan Maragall (1906).
* Enllà, de Joan Maragall (1912).

## Vegeu també

* Mes enllá, de Teodor Llorente (1885).
# Enllà (1906)/Els ametllers

FULLS DE DIETARI
23 Janer:
    Avui per la primera i dolça volta
    m'ha sorprès la blancor dels ametllers
    treient el cap per sobre dels racers
    de l'hort blanc de les monges caputxines:
    semblaven esfereits
    de sentir-se tant florits
    tots sols entre les boirines.
6 Febrer:
    Avui semblaven valents
    i semblava que cantaven
    afrontant a tots els vents
    i a les neus que ls vents portaven.
    Sota les neus imminents
    cantaven de l'alegria
    d'haver florit ignocents
    abans de l'hora i del dia:
    desde l fons dels jorns vinents,
    plorant, la Primavera ls beneía.
15 Febrer:
    Avui ha caigut neu damunt les flors
    i damunt de les coses primerenques:
    un matí de blancor que l sol ha fos.
    A mig-dia poncelles vermellenques
    han tret el cap florit entre la neu
    i han resplendit en mig de la blancura:
    els ametllers han dat gracies a Déu
    agitant llur rosada vestidura.
# Enllà (1906)/Del Montjuic

EN LA TOMBA NOVA D'EN VERDAGUER
     Vui dir-vos el moment de gran bellesa:
     a dalt de la montanya
     de mala nomenada...
     però a davant del mar,      alçaren al poeta
     adormit ja per sempre
     en la caixa de morts,
     pera posar-lo en un sepulcre nou.        La caixa fou alçada
     damunt de la gentada:
     els ulls s'estemordien
     tement-se un horror gros...
     La caixa era corcada,
     més s'alçà curullada
     de ginesta i altres flors.
Oh! Quina meravella
     en l'hora tant bella de posta del sol,
     per damunt de la gentada
     veure aquella caixa alçada,
     i al poeta en flors en ella
     com un nin dintre l breçol.
     Oh Montjuic, montanya afortunada!
     Dessota de ta mala anomenada
     hi hem deixat, am grans plors,
     el cos del poeta que sobrix en flors.        La tomba es la roca viva:      les eures s'hi enfilaran,
     i al dessobre de les eures
     els aucells hi cantaran.      Cada matinada      hi caurà rosada;
     cada demati,      cançons a desdir;
     ditxós el poeta que les pot sentir
     dins la fresca ubaga!
     El sol i la lluna
hi aniran passant,
     el sol i la lluna, i el mar al davant.
     Dorm, poeta, dorm, que ls aucells ja canten:
     tu, que aimaves tant y tant
     els bells cants, seras feliç
     i faras aquell somrís...
     Per la gracia del somrís,
     has entrat en paradís.
# Enllà (1906)/Vistes al mar

De la nit per lo pregon, entre cants i llum extranya, baixaven de la montanya
al Dolor com rei del món.
Nit del Divendres Sant Caldetes, 1901
I Vora la mar eternament inquieta
floreix immobil la pomera blanca,
i el presseguer vermell, que riu i brilla
prop la mar inquieta aquietadora.
II Degué sê un dia així que l bon Jesús
caminà sobre l mar: el cel i l'aigua
serien, com avui, llisos i blaus...
I la Visió anà rapida a l'encontre
dels encantats deixebles en la barca.   III
El cel ben serè
toma l mar més blau,
d'un blau que enamora
al mig-diaclar:
entre ls pins mel miro... Dues coses hi ha
que l mirar-les juntes
me fa l cor més gran:
la verdor dels pins,
la blavor del mar.
IV
El vent se desferma
i tot el mar canta.
Mar brava, mar verda, mar escumejanta!
L'onada s'adreça,
callant s'ageganta,
l'escuma enlluerna,
el sol l'abrillanta, l'onada s'esberla
i cau ressonanta.
Mar brava, mar verda, mar escumejanta!
V Una a una, com verges a la dança,
entren lliscant les barques en el mar;
s'obra la vela com una ala al sol,
i per camins que no més elles veuen
s'allunyen mar endintre...
Oh cel blau ! Oh mar blau, platja deserta,
groga de sol! D'aprop el mar te canta,
mentres tu esperes el retorn magnific,
a sol ponent, de la primera barca,
que sortirà del mar tota olorosa.
# Molt he tardat en descobrir ma falta

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Molt he tardat en descobrir ma falta pot tenir els següents significats:
* Mòlt he tardat en descobrir ma falta, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Molt he tardat / en descubrir ma falta, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Molt he tardat en descobrir ma falta, per joventut que·m negà speriment. En hun cas nou l'om és mal conexent, e ja pus fort havent rahó malalta per gran esforç de folla voluntat; car tant com és la voluntat moguda, hom deu haver del seny major ajuda si virtuós deu ésser nomenat.
Qui son camí verdader ha erat per anar lla hon vol sojorn haver, és-li forçat que prengua mal sender e may venir a son loch desijat. Tal cas m'à pres, volent-me contentar mon ferm voler per altre tal amant: no ha trobat lo seu propii senblant, car son esguart és verament amar.
L'enteniment en qui·l juhý no·s clar, fforçadament ha pendr·opinions; voluntat mou sufístiques rahons, ffent-les valer e per bastants passar. Sí com florí qui bona color ha e no val res, coneguda sa ley, n'à pres a mi qu·en pensa muntí rey, ffahent rahons quals veritat desfà.
E si pas mal, bon dret ho consentrà, puys és dit foll cell qui serveix senyor qui no pot fer content bon servidor e per null temps negun dret juhý fa; e més, que mal administrador és: al cavador dóna loguer de metge; e los lochs plans fa durar l'estret setge, e fort castell en tera tost l'à mes.
Pren-me'n axí com al grosser pagés que bon sement en mala terra met; ultracuydat, pens·aver bon splet d'aquell terreny qui buyda los graners. Assats ha seny qui no ha sentiment per encerquar e trobar la rahó, e pren esment de mal del conpanyó; per cas passat jutja lo seu present.
Seguint l'estil que natura consent e ço que·l seny en veure clar abasta, negre forment no dóna blancha pasta, ne l'ase ranch és animal corrent; tampoch serà que nulla dona senta ne veja prim lo fin secret d'Amor, si per amar no sofir gran dolor y en sentiment triada·n millers trenta.
Tornada
Plena de seny, si algú mi esmenta, tots los hoents dien que só mellor, pus flach e fort e callant amador, ma voluntat faent d'amor serventa.
Font: Blog personal DMRQ, sine data
# Mnasili i Cloe

Mnasili i Cloe
Flors, boscatge sonor, canyes que mou l'oreig, rimant amb el de l'aigua son frèvol parloteig; no fóra el bell Mnasili sota d'aquests ombratges? Car ell mantes vegades visita aquests paratges... Sovint escolto; i l'aire que mou vostre brancam em porta a les oïdes la veu del qui jo am.
Onda que al lluny camines, nàiade transparent que aquest redol balsàmic cenyeixes blanament, condueix-hi a Cloe, l'amor dels meus esguards. D'ella sovint em sobten, per ci, rastres espars, sovint ma boca besa, pel viarany ombriu, l'herba i les flors que mostren el seu trepig esquiu.
Oh, si ell pogués saber quin amorós instint em fa estimar aquest bosc i m'hi duu tan sovint. No sé per què, amb un dolç somriure favorable, mai no he provat de fer que em trobi més amable.
Oh, si per enardir-me, qualque déu, compadit, li deia que el seu nom fa panteixar mon pit! ¿Per què no he procurat, amb veu tendra i sonora,
Ah! Jo l’he vist, és ell. Jo vull parlar-li, oh, déus! Guardeu-vos de torbar-vos, boca meva, ulls meus.
El fullatge ha tremit. Qualque túnica lleu... És ella! Oh, no em traïu, esguards, al davant seu!
Què! Mnasili és aquí! Sola i errant, mon pas, cercant aquí la fresca, no t'hi sabia pas.
Arran d'aquestes aigües que el brancatge corona, jo fugia del sol sense esperar persona.
# Mireu allà dalt

Mireu allà dalt en els estels que hi ha: és un gros animal que en bicicleta va. És un elefant
i doncs que us penseu! Té una cua al darrera
i una trompa al davant.
# Missenyora la Mort

Missenyora la mort ha volgut visitar-me dins les quatre parets de ma cambra tancada. Vestia-la una túnica vermella, i sense soroll d'ossos s'arrossegava impúdica en son pler.
Missenyora la Mort tenia els ulls d'instant. L'instant que pot occir-me i pot enamorar-me: perquè sóc delitós de calenta fretura. Son rostre fit al meu. Però jo ja l'esguardava perquè s'avergonyís de ses passions, car m'era el patiment per ma obra d'esperit.
Missenyora la Mort m'ha fet una ganyota de menyspreu, i mercè d'esvair-se de les quatre parets.
* Aquesta obra es troba en el domini públic en aquells països en els quals els drets de copyright són vigents fins 80 anys després de la defunció de l'autor. (Més informació...)
* Les traduccions d'aquest tipus d'obres poden no estar en el domini públic.
# L'avi

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
L'avi pot tenir els següents significats:
* L'avi, poema de Jaume Novellas i de Molins (Pel camí antich de la Sala...).
* L'avi, poema d'Emili Guanyavents i Jané (Al raig escàs que el sol d'hivern envía...).

## Vegeu també

* La rondalla de l'avi, de Francesc Badenes i Dalmau.
* Cuentos del avi, obra de Serafí Pitarra.
# L'enramada

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
L'enramada pot tenir els següents significats:
# L'enuig de Sant Josep

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
L'enuig de Sant Josep pot tenir els següents significats:
# L'avar - Acte Segon

(Mestre Simon fuig i l'Aleix s'amaga.)
# L'emigrant

Dolça Catalunya, pàtria del meu cor, quan de tu s'allunya d'enyorança es mor.
* I
Hermosa vall, bressol de ma infantesa, blanc Pirineu marges i rius, ermita al cels suspesa, per sempre adéu! Arpes del bosc, pinsans i caderneres, cantau, cantau, Jo dic plorant a boscos i riberes: adéu-siau!
* II
¿On trobaré tos sanitosos climes, ton cel daurat? mes ai, mes ai! ¿on trobaré tes cimes, bell Montserrat? Enlloc veuré, ciutat de Barcelona, ta hermosa Seu, ni eixos turons, joiells de la corona que et posà Déu.
* III
Adéu, germans; adéu-siau, mon pare, no us veuré més! oh! si al fossar on jau ma dolça mare, jo el llit tingués! Oh mariners, el vent que me'n desterra que em fa sofrir! Estic malalt, mes ai! tornau-me a terra que hi vull morir!
# Molts hòmens hoig clamar-se de Fortuna

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Molts hòmens hoig clamar-se de Fortuna pot tenir els següents significats:
* Molts homens oig clamarse de fortuna, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Molts homens hoig / clamarse de fortuna, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Molts hòmens hoig clamar-se de Fortuna e malahir aquells per sos actes, volents ab ley fer amigables pactes donant-los bé, e que tostems fos una; no recordant sa pròpria natura qu·és l'alt baxar e lo baix muntar alt; e qui d'açò se dóna gran desalt, lexe los béns portants ab si fretura.
A Déu no plach haver del món tal cura que no y jaquís de terribles afanys: pèrdues són en nombre més que·ls guanys, n·esguart del ver lo senys és oradura; e l'om girat al mundanal saber ýdoles creu, donant-hy plena fe: en béns mundans creu ésser complit bé, volent morir solament per haver.
S·algú pogués de Fortuna tener ab hun fort clau sa roda quant és sus, ffóra-li bo anar amunt e jus soferint mals, per trobar tal mester; mas los metalls no han tanta vigor que tan gran pes ab lur força retinguen, ne ginys no fan que d'alt en baix no vinguen los qui seuran en la falssa honor.
Per negun temps perdrà Fortuna·ardor de fer lochs plans de les timpes e munt, e quant del tot son desijat és junt e no pot fer pus ab sa gran furor, torna reffer desabitada casa qu·en poch espay havia feta buyda, e l'om desert, qu·enrequir jamés cuyda, umple graners, olis e vins embasa.
En son costat no deu portar espasa: com a foll hom deu franch arbitre perdre qui no creu cert que Fortuna pot perdre los béns movents e los sients arrasa; mas l'om del món per Fortuna mirat ab lo esguart de riallosa cara, la part del plor no ha vista encara; creu que sos ginys l'an de béns prosperat.
Tornada
Lir entre carts, propi só comparat a Tantalús per contínuu desig; no sé per qué tots dies hi affig puys que m'és prop compte deseperat.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Mon pare no té nas

Versió 1:
Mon pare no té nas, mon pare no té nas, ma mare és xata, i un germanet que tinc, i un germanet que tinc, el nas li falta.
Versió 2:
Ton pare no té nas, ton pare no té nas, ta mare és xata, i el més petits de tots, i el més petits de tots, nas de patata.

## Referències

* ↑ Casanova Herrero, Emili; de Gruyter, Walter. «Actas del XXVI Congreso Internacional de Lingüística y de Filología Románicas» p. 41, 2013. [Consulta: 13 març 2016].
* ↑ «Estudis altafullencs, Volúmenes 8-9» p. 146. Centre d'Estudis d'Altafulla, 1984. [Consulta: 13 març 2016].
# Monolechs y quadros

EMILI VILANOVA
MONOLECHS
Y
QUADROS
BARCELONA Ilustració Catalana 1906
# Paternal

PATERNAL
Tornant del Liceo en la nit del 7 de Novembre de 1893
Furient va esclatant l'odi per la terra, regalen sang les coll-torçades testes, y cal anâ a les festes am pit ben esforçat, com a la guerra.
A cada esclat mortal—la gent trèmola's gira: la crudeltat qu'avanca,—la por que s'enretira, se van partint el món... Mirant al fill que mama,—a la mare que sospira, el pare arruga'l front.
Prò l'infant ignoscent, que deixa, satisfet, la vuidada mamella, se mira an ell,—se mira an ella, i riu bàrbarament.
# Penadiment inútil

PENADIMENT INÚTIL
De mòn poble vaig anármen
per venírmen á ciutat;
mal m'hi trobo, y per' tornármen
ara 'm falta voluntat.   Ser pagés ja no sabría,
y ser ciutadá no sè:
á pagés m'hi anyoraría,
y aquí m'hi anyoro també.   Aquí remor sempiterna
cuyda axordar mòn esprit;
allá la quietut eterna
me faria está' en neguit.   Es tan gran ma desventura,
tan incurable es ma sort,
que si acás tè alguna cura,
temo que será la mort.
# Per la corona poètica de la Beata Catalina

PER LA CORONA POÈTICA
dedicada á la benavanturada verge mallorquina CATALINA TOMAS en les festes de son tercer centenar.
Cativat pe'l recort sant
De la Verge mallorquina, Per Valldemossa trescant
Anava, ple del encant
D'aquella terra divina.
De les serres per l'altura
Moria la llum del sol,
Cobrava 'l cel mes blancura,
Y dins la verda espessura
Jo caminava tot sol.
L'oratjol mitx adormit Movia l'ala lleugera, Y la fonteta, ab delit, Cantava cansons de nit Á les flors de la vorera.
Poch á poch s'era amagada Del tot la claror del dia; Y dins l'ombra perfumada Sentí l'ánima callada Volar confusa harmonia.
¡Cantem! La nit obri Son vel estrellat, La nit que tal gloria Nos dona cad'any. Alsau més aromes, Oh flors de la vall, Fassers de les hortes, Les paumes vinclau! Espolsa tes rames, Oh vell olivar! Adorin y besin Les ones del mar La terra escullida, D'hont pura brostá Floreta santa De lliri blanch.
Poncella la véyam Fer feyna resant; Sens pare ni mare La véyam plorar. Pobreta, descalsa, Trescava la vall; Rosari no'n duya (Que tot li mancá); Mes ella, ab floretes Ó fulles del camp, Les Ave-Maries Anava contant. Llavors amoroses Les veus de la vall, Tan bé com sabiam, Li déyam tot baix: Salve, floreta De lliri blanch!
Torments ¡ay! per ella L'infern apromtá, Visions espantoses Y negres alarbs. Allá dins les penyes D'horrible barranch, Dimonis llansaren Son còs virginal; Mes si ella clamava, Venian los Sants:
Aquí Sant Antoni Li dava la má, Y ángels y verges, Son front axugant, ¡Oh flor, li déyan, De lliri blanch!
Un día ab tristesa, De dins los penyals, Partir la mirárem Camí de Ciutat. Allá assegudeta Ja estava plorant, Demunt una roca, Vorera de mar: Convents ahon tocava Trobava tancats! Sonaren campanes Quant ella plorà... Les místiques portes S'obriren de bat: Entrau, floreta De lliri blanch!
Convent de la Santa Que més estimá, Ditxós que guanyares La gloria del camp.
Dins tu, cada dia Mes net y mes sant, Son cor encantava L'espòs virginal. Torments y miracles, Dolcíssims desmays, Y llágrimes pures, Y ardors celestials Sa vida acabavan, Y l'hora arribà... Flor ja cullida De lliri blanch!
¡Oh Verge, qu' habitas Vergers eternals, La vall ahont plorares No oblidis jamay! Inclina á la terra Tos ulls de bondat, Veurás l'Illa hermosa, La perla del mar, Qu' humil te consagra, Al peu dels altars, Los cors que suspiran Ton nom venerat... La vall ahont nasqueres No oblidis jamay, Floreta nostra De lliri blanch!
Volém! La nit passa... Prest l'hora caurá. Volém ab l'oratge Que faig á n'els plans. Adeu, á-revèure, Dolcíssima vall. Son còs incorrupte Volam á besar... ¡Oh aroma dolcíssim D'essencia inmortal, Perfum de l'Esposa Del mistich cantar! ¡Oh còs qu' embalsama La virginitat...! ¡Oh flor perpètua De lliri blanch!
1874.