OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cançons al vent/Tota la vida se me'n va en cançons

Tota la vida se me'n va en cançons...
En el matí primaveral tot canta: la font sonora i els ocells tranquils, i la donzella que de tot s'encanta i es gauba tota dels seus quinze abrils:
—Sento una gran follia de cantar; tota la vida se me'n va en cançons, que aquesta és l'hora de gaudir i amar i l'ànima és florida d'il·lusions.
»Tota la vida se me'n va en cançons com l'aigua clara d’una font que canta, i en el fluir de mes cançons, vibranta, l'ànima hi és, transparentada al fons.
»Com l'aigua clara d'una font que canta, del meus llavis, tot temps, brolla el cantar. I el cantar ve de dins: de l'abundanta, fresca deu del meu cor, alegre i sa.
»Dels meus llavis, tot temps, brolla el cantar; mon cant és ple d'amor i d'alegria. Com vol d'ocells en un etern volar, volen les notes de la gorja mia.
»Mon cant és ple d'amor i d'alegria; tota la vida se me'n va en cançons. Si l'aigua del meu cant s'estronca un dia... és que hauran mort les meves il·lusions!
# Cançons al vent/Cançó del núvol rosa

Cançó del núvol rosa
Color de rosa, un nuvolet per la blavor del cel divaga ara que el sol mor a pleret i la claror s’apaga.
¿Per què rumbeges, nuvolet, si no ets senyal de bona pluja i tota flor llangueix de set i en quietud s'enuja?
Ai nuvolet, ai nuvolet! Si ara mon ull tan bell t'esguarda prompte et fondràs —no sé l'indret— mentre decau la tarda.
Així talment, oh nuvolet, és la il·lusió d'ales de rosa, que es va perdent, poc a poquet, per qualsevulla cosa.
I fins l'Amor, oh nuvolet, a tu també es retira: quan nostra vida mor de set passa l'Amor i ens mira.
I li diem, oh nuvolet: —Sies senyal de pluja llarga! Mes riu l’Amor de nostra set, fuig, i la set s'allarga.
Mor la corranda... El nuvolet on és, que enlloc mon ull l'esguarda? El sol és post i un aire fred diu l'agonia de la tarda.
# El cant dispers/Veig una noia que porta una rosa a la mà

Veig una noia que porta una rosa a la mà
Veig una noia que porta una rosa a la mà. Talment diria que el dia se'm tora més clar. ¿De quina guisa més bella podies sorprendre'm, abril, que amb una rosa gemmada i una donzella gentil? Oh, estrofa viva, poema no dit ni rimat! Dius, en un mot, joventut, primavera i beutat. Ja res del dia no em pot justament enutjar: veig una noia que porta una rosa a la mà.
# La mare i l'infant i altres poemes/Tarda d'abril

Tarda d’abril
Tarda d'abril. Cau una pluja clara. Ara mateix mig reia el sol. Cau una pluja que no és pluja encara. Tarda d'abril. Plou i fa sol.
Ara, de sobte, per una clivella s'aboca el sol i riu de nou. I passa en aquest punt una donzella, en aquest punt que surt el sol i plou.
L'ànima i tot se m'ha tornat més clara. —A dintre meu plou i fa sol.— Quin benestar m'és pervingut suara, mig de la noia, mig del sol!
Carrer enllà s'ha perdut la donzella. Ara guaito el fullam incipient dels plàtans. Sobre el gris que el sol clivella riu cada fulla, tendra i lluent.
Ai, ara passa un home sense vista i res no veu, ni la noia ni el sol. Senyor, quina cosa més trista! Però fins ell sembla alegre, tot sol!
# Sonets/La poesia

La poesia
La font hi és a dins de la selva quieta per on anem, en cerca de l'ignorat camí: canta en la solitud son doll diamantí i es perd per entre l'herba tendrívola i discreta.
La font hi és a dins de la selva quieta, però sovint ens costa no poc trobar el camí, fins que, ja més a prop del doll diamantí, anem sentint son cant, petgem l'herba discreta.
Llavores sota l'aigua s'acopen nostres mans i la bevem; i a dintre se'ns converteix en cants... La font hi és a dins de la selva quieta:
mes cal, per a trobar-la, tenir obert l'esperit, perquè sa melodia no ens entra per l'oït. Qui així la descobreixi, aquell serà el poeta.
# Les absències/Absències

Absències
Absència de les coses que he deixat com filagarses de la meva vida. Enyor indefugible del passat que amb veus llunyanes vanament em crida.
Absència del que ha estat i absència, encara, de tot allò que mai no he posseït. Absència dels poemes que no he escrit i dels tocoms desconeguts fins ara.
Absència eterna del que no és per mi, del que mai no ha vingut ni pot venir; absència de les coses sense absència...
Absència —oh, pensament!— d’un altre jo que hagués vingut a viure ma existència, d'un jo distint, més benaurat, més bo!
# Cançons al vent/Ja les veremes són arribades

II
Ja les veremes són arribades com una ofrena de la Tardor. Com si oblidessin que despullades seran de tota llur esplendor, riuen les vinyes assoleiades amb l’estridència de llur verdor, prô els raïms tempten, amb les mirades, les mans avares del vrêmador. Ja les veremes són arribades com una ofrena de la Tardor.
Vibren pels aires cançons serenes sota els celatges blaus i serens on el sol fúlgid, que encén les venes, és com un Bacus de riure immens. Van per les comes i les carenes —elles com nimfes i ells com silens— les vrêmadores de formes plenes i els aspres rústecs d'ardències plens. Vibren pels aires cançons serenes sota els celatges blaus i serens.
Cap a les vinyes exuberantes on s'ofereixen fruits collidors se'n van alegres, amb llurs complantes, les vrêmadores i els vrêmadors. En llurs espatlles balandrejantes o sots la corba del braç airós porten els coves on, abundantes, cauran les vrêmes sota els falçós. Són a les vinyes exuberantes les vrêmadores i els vrêmadors.
Ja la verema s'és començada 1 els raïms cauen sense parar: l'esplet de tanta de raïmada fa més frenètic el feinejar. El ritme alegre d’una tornada
floreix encara per ça o enllà i té paraules una mirada i volen riures per l'aire clar. Ja la verema s'és començada i els raïms cauen sense parar.
Ara les vrêmes ja són finides. Resten les vinyes en solitud, talment com mares adolorides pels fills que uns altres se'ls han endut, i en la cruesa de llurs ferides hi ha una futura decrepitud. Ara les vrêmes ja són finides. Resten les vinyes en solitud, i al lluny ressonen, mig decandides, unes complantes de joventut.
# Sonets/Com un núvol

Com un núvol
En el blau infinit del cel radiant un petit núvol, lentament, fa via. ¿A on hauria son començ i quan el petit núvol que en l'espai fa via?
Sembla que es vulgui deturar un instant però de nou va prosseguint sa via; pel camí del ponent es va allunyant sens un lleu rastre de sa curta via.
Oh, petit núvol que has fendit el blau! El vent et mena per on bé li plau i obscurament la vida teva cessa
com un ensomni vaporós i alat, com nostra vida que s'emporta el Fat i és com un núvol que l'atzur travessa.
# Nous poemes/El meu poble

El meu poble
Jo tinc el meu poble com el té tothom. No cal pas que digui quin és el seu nom;
no cal que les seves virtuts altifiqui ni les seves gràcies una a una expliqui
—si una muntanyola li fa de capçal i besa ses plantes un riu immortal—,
perquè arreu hi ha viles i ciutats i pobles més grans, més formosos, més vells o més nobles,
i també podrien ser cantats com tu amb versos que fossin com un calc segur.
Quan dic el meu poble ja he dit ta lloança i perquè t'estimo sense comparança,
que enlloc sentiria ço que sento aquí on totes les coses em parlen de mi,
on totes les coses em són conegudes i m'evoquen hores dolçament viscudes,
quan no coneixia més amples confins que aquestes muntanyes d'alzines i pins.
(Això és el que dóna sentit a eixes coses.) La vida s'esfulla mateix que les roses
i el temps se n'emporta les fulles —els anys— com el vent s'emporta les roses dels tanys.
Si jo me n'anava per altres contrades, lluny d’aquestes velles parets venerades,
perdut el contacte amb el meu passat, era com un altre de mi separat
i el record amable del temps d'infantesa venia mig tèrbol i com de sorpresa.
Mes ara m'envolten les coses d'abans; el record s'aviva d'aquells temps llunyans
i com si debades passessin els dies, pròdigs d'enyorances i de melangies,
em sento altra volta petit com ahir, amb tantes de coses que em parlen de mi.
El passat, de sobte, fa una llum més clara i una gran dolcesa del meu cor s'empara.
Sóc entrat a casa pel mateix portal que em duu la fragància de la llar pairal
i així que arribava al peu de la porta talment deia: —Mare!—, com si no fos morta.
I la veig encara, somrienta, com m'enrotlla en sos braços, i sento mon nom
eixir dels seus llavis com una carícia que l'ànima emplena de suau letícia.
Després surto a veure l’eixida, que té el safareig, la parra i aquell magraner
on vint anys enrera, lleuger, m'enfilava per heure la fruita que el sol esberlava.
A fora, el paisatge és igual que ahir, igual la muntanya i el poblet veí
i la cinta blanca de la carretera i els arbres que pugen de la torrentera.
Tot, a dins i a fora, se'm torna igualment clara recordança d'aquell temps absent
—de tan clara, sembla que torni la vida; que el present, en comptes de passat, s'oblida—
i sols quan esguardo ja fets homes grans els que amb mi jugaren quan érem infants
—oh, jocs incansables, omplint de tabola els carrers i places, en sortir d'escola!—
sento que de sobte la il·lusió se'n va i em puny la recança del temps que passà.
Aquí, però, resta part de ma existència i el passat renova la meva presència.
¿Ouè hi fa, si en cap banda l'ànima interpreta, com aquí, les coses que el sentit penetra,
aquí on cada cosa se'm torna eloqüent i palpo ma vida dispersa en l’ambient?
# Antologia poètica (Joan Arús)/Poema de caçador

Poema de caçador
Feia tant temps, que ja oblidat l'havia; no em recordava d'ell ni d’aquell dia que anàrem junts de caça la passada tardor. Ara ell mateix me’n torna, però, la recordança, el gos que, al punt de veure’m, saltironant s’atansa i crida i m’afalaga, com a un vell companyó. Amb ulls de joia sembla que em digui: —Vas de caça! Bé prou que l’escopeta ho ensenya. Vinc amb tu!— I corre, decidit, al meu davant, segur d’on va la meva passa. L’amo, que ho veu, el crida: —Pelut!—, inútilment: ell només sent el bosc que el crida amb veu més forta i ara ha trobat, en mi, un company amatent a satisfer el deliri d'espai que se l'emporta. Ens allunyem del poble, lleugers i amb cor content.
És un matí d’octubre deliciós; el sol amb tèbia llum d’or fos el paisatge embolcalla. El gos sap el camí que cap al riu davalla i el marge embardissat on, a ple dia, sol jeure l’esquerp conill. Atravessant la llera, s’hi fica, l’escorcolla... però el conill no hi era! En surt per un petit corriol, decebut, el pelatge en desordre, i em mira condolgut. Entre el verd dels pollancres que el riu pregon voregen veig les primeres fulles que groguegen.
Som al bosc. La verdor dels pins i les alzines resta impassible al pas de la tardor. Hi ha bruguerars i estepes que es passen sense por i gatoses que punxen amb mil agulles fines. —Au, amic, ara sí que farem caça! Alerta! El conill que, de nits, tresca pel bosc en pau
ara s’està quiet, al jaç o dins el cau. Té l’orella molt fina; per no res es desperta; mes, per trobar-li el rastre, el teu nas és prou fi i cames tens per córrer-li a l’encalç i glapir fins que soni, de sobte, un tret sec i comenci a imposar-se altra volta, sobre el bosc, el silenci.
—Baixa a baix, Pelut, baixa! Sí que hi és! Busca bé! Al bell fons del torrent ja fa estona que busca. Pel tremolor que fan les bardisses, jo sé per on passa... De sobte, sento un crit; d’una brusca embranzida envesteix el conill que, rabent, cuadret, fuig pel marge oposat del torrent. De bursada, amb un tret dreturer, l’he tombat —el seu ventre blanqueja sobre l’herba d’un prat— i, amb un aire gentil, de victòria i de festa, l’amic gos me’l presenta, alzinada la testa.
Migdia. En un indret arrecerat, dessota d’un vell roure que plora fulles d’or malaltís, hi ha una font que sanglota vora un rústec pedrís. Mortes fulles cobreixen l’aigua del bassiol —quan fa vent deu gronxar-les com un líquid bressol— i en temps d’eixut, com ara, vénen aquí a abeurar-se el gaig i la perdiu, l’esquirol i la garsa. El gos, assedegat, s’hi abeura; l’escopeta jo deixo i em sadollo d’aquesta pau salvatge. M’hi sento com un rei solitari i poeta i el gos és, als meus peus, com el meu únic patge Damunt els meus genolls la dura testa posa i, panteixant encara, plàcidament reposa gaudint amb mi la pura dolçor d’aquests instants. El llom hirsut li amoixo amb amoroses mans i, entant que jo li parlo, com si em pogués comprendre, veig pujar dels seus ulls una amistat molt tendra que no he trobat pas sempre en els ulls dels humans.
# Les absències/Aquella mà

Aquella mà
Mon cor enyora aquella mà, perduda dins l'ombra del passat i de la mort; aquella mà que encara em fóra ajuda i, en mes angoixes, bàlsam i conhort.
Aquella mà divina de la mare, sol·lícita tothora i sapient, que tantes voltes, essent jo dorment, lliscà amorosa per la meva cara.
Inútilment la meva cercaria el tacte de la mà que em deixà un dia, tèbia encara del meu bes darrer...
Què hi fa, però, del temps que me'n separa? Dins el meu pensament és viva encara i, en hores tristes, a amoixar-me ve.
# Les absències/La germana

La germana
Oh, ma pobra germana! Ta infantesa fou dolça i clara i riallera ahir i el teu adveniment féu deixondir sospirs de joia, onades de tendresa.
Mes ara, ai las!, ta joventut malmesa és el branc esqueixat a mig florir; i passa el teu record per dintre mi deixant una ombra de cruel tristesa.
Víctima inerme d'un fatal conjur, vagues sense esma per un món absurd; ets com el nàufrag que l'oneig s'emporta.
I jo —aterrit, atònit, impotent— veig com t'afones dins l'inconscient i ja no sé si et ploro viva o morta.
# Les absències/La llar

La llar
Emoció de la paterna llar on va descloure's ma infantesa clara! Casal on sols revinc de tard en tard d'ençà del dia que hi finà la mare.
Tot hi és igual que antany. En lloc, però, dels hostes dispersats, ara l'habiten els records, que es desvetllen i s'agiten cada vegada que hi penetro jo.
I sempre em diuen les mateixes coses! Després, ja novament les portes closes, en foscos llits es tornen a adormir.
Si mai més no flairessin ma presència ja ningú no els podria deixondir car moririen de la meva absència.
# Noves cançons/Oració de la voluntat

Oració de la voluntat
Senyor, jo vull ma vida ben humana, amb tot allò que és llei d’humanitat, amb el contrast i la diversitat del foll neguit i de la joia blana.
Car me fóra enutjosa d’altra guisa, en la indolència que anorrea el cor, sens la rialla, ni l’esclat, ni el plor, com una cosa inanimada i grisa.
Vull ser més que la planta; més encara que el curs de l’aigua que no sap on va: deu-me la gràcia de sentir i pensar fins quan el dol em puny i m’aclapara.
Però, Senyor, jo no vull pas que sia, mon temps, d’un ritme únic governat: deu-me el contrast i la diversitat i no cap mena de monotonia.
No vull que sia com una esplanada que, de tan llisa, cansa de mirar: vull l’ànsia i la sorpresa de l’enllà i el dolç repòs al cap de la pujada.
No vull ma vida massa falaguera que una alegria no em vingués d’aquí i m’atuís amb un dolor sens fi l’adversitat d’una hora escadussera.
Deu-me més bé la joia inesperada que el desencant d’haver esperat en va. I, puix que un dia l’haig d’abandonar, feu que no em sembli massa benaurada
aquesta vida que és una esperança, més que no pas una realitat, perquè el deixar-la no em sigués recança i em sembli l’altra de major bondat.
# Sonets/Jo sóc talment un arbre...

Jo sóc talment un arbre...
Jo sóc talment un arbre nascut a prop del riu, entre l'atzur del cel i l'aigua escumejanta, i el cor és dins de l'arbre com un ocell joliu que en la branca més rítmica i més florida canta.
Alço la testa enlaire cap a l'atzur llunyà i enfonso les arrels dins de la terra humida; l'aigua dóna a mes branques la saba de la vida i l'aire mou amb gràcia mes fulles, al passar.
Jo sóc dos cops: en l’aire i en el mirall del riu; mos ulls guaiten un xic el blau del cel altiu i un altre xic el verd dels arbres i les prades;
i el cor posa en son càntic —ideal i real— la vaga melodia de l'aire immaterial i la cançó sonora de les aigües gemmades.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Qui no es trist de mos dictats no cur

I.
Qui no es trist de mos dictats no cur ó en algun temps que sia trist estat é lo qui es de mals apassionat per ferse trist no cerque lloch escur lija mos dits mostrant pensa torbada sens algun art exits d'hom fora seny, é la rahó qu'en tal dolor m'enpeny Amor ho sab quina es la causa estada.
Alguna part é mòlta es trobada de gran delit en la pensa del trist, é si les gents ab gran dolor m'han vist de gran delit m'arma fon companyada. Quant simplament Amor ab mi habita tal delit sent que no 'm cuyt ser al mòn, é com sos fets vull véure de pregon mescladament ab dolor me delita.
Prest vè lo temps que faré vida hermita per mills poder d'amor les festes colre. d'est viure estrany algú nos vulla dolre car per sa cort Amor me vol é 'm cita, é jo qui 'l am per si tan solament, no denegant lo dó que 'm pot donar á sa tristor me plau abandonar é per tots temps viure entristadament.
Traure no puch de mon enteniment que sia cert é mòlt pus bell partit sa tristor gran que tot altre delit
puix hi recáu delitos languiment. Alguna part de mon gran delit es aquella que tot home trist aporta que playent si lo plànyer lo confort mes que si d' èll tot lo mòn se dolgues.
Esser me cuyt per mòltes gents repres puix que tant llou viure en la vida trista mes jo que hi he sa gloria al ull ja vista desig sos mals puix delit l' es permes. No s' pot saber menys de la esperiença
lo gran delit qu' es en lo sols voler
d' aquell qui es amador verdader é ama si vehentse en tal volença.
Tornada.
Lir entre carts, Dèu vos don coneixença
com sò per vos á tot estrem posat
ab son poder Amor m' ha 'nderrocat
sens aquell sèu d' infinita potença.
# Butlletí de la Associació d'Excursions Catalana
## Articles

* Cels Gomis "Excursions per la provincia de Guadalajara" (juliol-agost de 1883) Butlletí de la Associació d'Excursions Catalana, n. 58-59, pàg. 157-162
* Cels Gomis "Excursions per la provincia de Guadalajara" (setembre de 1883) Butlletí de la Associació d'Excursions Catalana, n. 60, pàg. 196-198
# Cansoneta leu e plana

| I Cansoneta leu e plana, leugereta, ses ufana, farai, e de mon Marques del traichor de Mataplana, q'es d'engan farsitz e ples. A, Marques, Marques, Marques, d'engan etz farsitz e ples. II Marques, ben aion les peiras a Melgur depres Someiras, on perdetz de las dentz tres; no·i ten dan que las primeiras i son e non paron ges. A, Marques, Marques, Marques, d'engan etz farsitz e ples. III Del bratz no·us pretz una figa, que cabreilla par de biga e portatz lo mal estes; ops i auria ortiga qe·l nervi vos estendes. A, Marques, Marques, Marques, d'engan etz farsitz e ples. IV Marques, qui en vos se fia ni a amor ni paria; guardar se deu tota ves qon qe·z an: an de clar dia, de nuoitz ab vos non an ges. A, Marques, Marques, Marques, d'engan etz farsitz e ples. V Marques, ben es fols qui·s vana c'ab vos tenga meliana meins de brajas de cortves; et anc fills de crestiana pejor costuma non mes. A, Marques, Marques, Marques, d'engan etz farsitz e ples. | I Cançoneta lleu i plana, lleugereta, sense pretensions, jo faré del meu Marquès, del traïdor de Mataplana, que és d'engany farcit i ple. Ai, Marquès, Marquès, Marquès, d'engany sou farcit i ple. II Marquès, bé hagin les pedres, a Melgur, prop de Someires, on perdéreu tres de les dents; no tenen cap dany que les primeres encara continuen allò i no ho sembla gens. Ai, Marquès, Marquès, Marquès, d'engany sou farcit i ple. III Pel braç no us dono una figa, que sembla cabiró de biga i el porteu mal estès; es necessitaria ortiga que el nervi us estengués Ai, Marquès, Marquès, Marquès, d'engany sou farcit i ple. IV Marquès, qui en vós confia no té amor ni companyia; ha de guardar-se sempre en qualsevol ocasió: sigui de dia i de nit no vagi en vós de cap manera. Ai, Marquès, Marquès, Marquès, d'engany sou farcit i ple. V Marquès, és ben boig qui es vana de fer migdiada amb vós sense calces de cordovà; i mai fill de cristiana pitjor costum no ha permès. Ai, Marquès, Marquès, Marquès, d'engany sou farcit i ple. |
# Cançó del Comte Arnau

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Cançó del Comte Arnau pot tenir els següents significats:
* Lo compte Arnau, dins Cansons de la terra. Cants populars catalans col·leccionats per Francesch Pelay Briz y Candi Candi. Volum I. Llibreteria de E. Ferrando Roca, Estampa de El Porvernir, Barcelona, 1866. Inclou partitura i comentaris.
* El comte Arnau, poema de Joan Maragall i Gorina (Visions & Cants, ed. 1900).
* El Comte Arnau, poema de Joan Maragall i Gorina (Visions i Cants, ed. 1912).
* La cançó del comte l'Arnau, dins el poema L'Anima de Joan Maragall i Gorina (ed. 1906).
* El comte Arnau, dins 40 cançons populars catalanes. Primera sèrie. Biblioteca Popular de "L'Avenç", Barcelona, 1909. Inclou partitura.
# Llibre de Disputació de l'Ase

LLIBRE
DE
DISPUTACIÓ DE L'ASE
CONTRA
FRARE ENCELM TURMEDA
_________
ESSAIG DE RESTAURACIÓ DEL TEXT CATALÀ
per
LLUIS DEZTANY
BIBLIÒFIL
BARCELONA 1922
JUSTIFICACIÓ DEL TIRATGE
Han estat estampats d'aquest llibre quatre-cents un
exemplars: 1 sobre paper del Japó
100»»de fil «Catalunya»
300»»«ploma»
| Dedicatòria | pag. IX |
| Nota prologal | pag. IX |
| Llibre de disputació | » XI |
| Profecia de l'ase | » 1 |
| Profecia de l'ase | » 151 |
| Addenda | » 175 |
| Declaració de la profecia de l'ase | » 176 |
# La mare eterna

* La mare eterna, per Ignasi Iglésias Pujadas (1900)
* La mare eterna, per Ignasi Iglésias Pujadas (1902)