# Represa i exercici de la consciència lingüística a l'Alguer (ss.XVIII-XX)/El canonge Antoni Miquel Urgias

I. EL CONTEXT HISTÒRIC I CULTURAL ABANS DE LA PRIMERA RENAIXENÇA
    I.1. Els fets històrics: del Regne de Sardenya al Regne d'Itàlia
    I.2. El context literari
II. LA PRIMERA RENAIXENÇA: L'ARCÀDIA
    II.1. Represa de la poesia culta d'expressió catalana
    II.2. El cicle de la Passió
    II.3. La temàtica bucòlica
    II.4. Un gènere tradicional per a l'Arcàdia: els goigs
III. LA CONSCIÈNCIA LINGÜÍSTICA
    III.1. Bartomeu Simon
       III.1.a. Activitat de recerca lingüística
       III.1.b. Activitat de correcció lingüística
    III.2. Un llistat de rimes inèdit
    III.3. El canonge Antoni Miquel Urgias
       II.3.a. El canonge Urgias i la llengua catalana
       III.3.b. Textos de literatura popular i tradicional
       III.3.c. Notícies antigues
IV. L'EXTREMA DECADÈNCIA LINGÜÍSTICA
    IV.1. El llegat erudit del canonge Urgias
    IV.2. La qüestió lingüística i l'ensenyament de la doctrina cristiana
    IV.3. Relacions catalanoalguereses abans d'Eduard Toda
V. EDUARD TODA I LA REPRESA DE LA CONSCIÈNCIA LINGÜÍSTICA
    V.1. Primer viatge de Toda a l'Alguer
    V.2. La Biblioteca catalana
       V.2.a. Formació de la Biblioteca Catalana
       V.2.b. La Biblioteca Catalana arriba a l'Alguer
       V.2.c. Documents catalans relatius a la Biblioteca Catalana
       V.2.d. Activació de la secció reservada a la Biblioteca Municipal
       V.2.e. El 'Fons Català' de la Biblioteca Municipal de l'Alguer
VI. LA PALMAVERA
    VI.1. L'epistolari de Rossend Serra
    VI.2. Ramon Clavellet i Joan Pais
    VI.3. Textos filològics de Joan Pais
       VI.3.a. Epistolari
       VI.3.b. La 'Gramàtica algueresa' (1899-1902)
       VI.3.c. Les gramàtiques catalanes a l'Alguer
       VI.3.d. Joan Pais i la polèmica sobre la llengua
       VI.3.e. Joan Pais i la gramàtica de Joan Palomba
    VI.4. El I Congrés Internacional de la Llengua Catalana
    VI.5. Joan Pais, la revista 'Catalonia' i darrers textos filològics
VII. LA 'FONOLOGIA' CATALANA DE JOAN DE GIORGIO VITELLI
VIII. DE LA GUERRA I LA DICTADURA AL RETROBAMENT
IX. PROPOSTA NORMATIVA DE DUES PLATAFORMES CÍVIQUES ALGUERESES
    IX.1. El Grup per a la Normativització de l'Alguerès
    IX.2. La Plataforma algueresa de cultura catalana
APÈNDIXS
APÈNDIX I: El ‘Fons Català' de la Biblioteca Municipal de l'Alguer
    APÈNDIX I.a: Bibliografia del ‘Fons Català'
    APÈNDIX I.b: Llibres del ‘Fons Català' desapareguts entre els anys 1888-1984
APÈNDIX II: Epistolari de Joan Pais (Selecció)
APÈNDIX III: La Fonologia de Joan De Giorgio Vitelli
APÈNDIX IV: El Grup per a la Normativització de l'Alguerès
    APÈNDIX IV.a: Proposta per a una normativització del català de l'Alguer (1992)
    APÈNDIX IV.b: Resposta de l'Institut d'Estudis Catalans
III.3. El canonge Antoni Miquel Urgias
Entre els anys 1816 i 1817 moren quatre dels principals poetes del període arcàdic de la literatura algueresa: Joan Andreu Màssala, Lluís Soffí, Mateu Lluís Simon i el seu pare Bartomeu. Deu anys més tard, amb el traspàs dels darrers escriptors d'aquell període, assistim al capdavall a un recanvi generacional definitiu: moren els dos darrers membres del noble llinatge dels Simon —que amb ells s'extingeix—, Joan Baptista (1827) i Domènec (1829); el bisbe Pere Bianco (1827), impulsor de diverses iniciatives culturals d'àmbit diocesà; Agustí Sire (1831), el poeta cronista dels principals esdeveniments dels darrers anys del segle xviii i primers del xix; i el canonge Antoni Miquel Urgias (pron. «Urges»), improvisament mort l'any 1826. Fora, doncs, del canonge Sire —la figura del qual, de fet, ja s'havia anat dissipant a partir del 1806, any de la seva última poesia de datació segura—, Urgias és el darrer representant de la generació arcàdica, actiu sobretot entre els anys 1818-1826. El caràcter de la seva obra, per tant, serà deutor més de l'esperit enciclopèdic de la Il·lustració que no pas de les tendències pre-romàntiques, que inútilment comencen a trucar a les portes de la ciutat.
III.3.a. El canonge Urgias i la llengua catalana
Antoni Miquel Urgias fou batejat a l'Alguer l'11 de març de l'any 1771. D'extracció social molt humil, no s'hauria pogut permetre els estudis mitjans si no hagués estat pel mecenatge del noble Bartomeu Simon. Sabem ben poc, d'altra banda, de la seva joventut. Pel que fa als aspectes que ara ens interessen, convé assenyalar que a la fi del segle xviii esdevingué el protagonista indiscutible de l'activitat editorial en català a l'Alguer. Gràcies a l'autògraf «Catalogo delle stampe, alcune proprie ed altre per commissione di amici», inclòs en un volum de Notizie antiche, sabem que el canonge va encarregar-se, el 1797, de l'edició de Le sei domeniche di S. Luigi Gonzaga, que recollien «gli atti di buon cristiano in linguaggio algherese». Pel que fa a aquest terme, cal tenir en compte que al volum quart de les seves «Memòries», Urgias havia de copiar-hi la «Nota di tutte le uve [...] delle vigne di Alghero», tot especificant que els noms hi eren expressats «in linguaggio catalano algherese». «Alguerès» i «català» seran per tant els dos termes amb què A.M. Urgias es referirà a la pròpia llengua, tal com confirma encara el següent passatge on queda demostrada de manera ben clara la seva consciència lingüística. Efectivament, tot aclarint quina és la parla pròpia de la seva ciutat, Urgias va escriure:
Il linguaggio Algherese è Catalano, perchè Alghero è una colonia di Catalani, i quali la ripopolarono nel 1353, essendo stata evacuata dai Genovesi.
Estretament relacionat amb la família Simon per un deute de gratitud, a partir de l'any 1799 Urgias va ser un dels principals animadors del Parnàs Alguerès, tertúlia d'expressió fonamentalment italiana que girava entorn del prestigi de Joan Francesc Simon, fill de Bartomeu. Un altre membre d'aquesta tertúlia fou el teòleg Anton Pasqual Rosa, autor d'un «Inno algherese pel tempo delle pubbliche missioni» que hem d'identificar amb la Invocació a los sants protectors dels exercicis espirituals l'edició de la qual, de l'any 1802, va córrer a càrrec d'Urgias. Pel que fa a aquestes tasques l'editor, cal tenir en compte encara que li devem el recull antològic intitulat Gli algheresi nell'arrivo del loro vescovo D. Pietro Bianco, que inclou dues poesies catalanes firmades pel canonge Agustí Sire i Josep De Arcaine.
Més o menys a partir de 1811, Urgias va començar a formar de manera sistemàtica una biblioteca que va anomenar «Miscellanee sarde»: un mínim de cent divuit volums on el canonge recollí obres en vers o en prosa que es publicaven o s'havien publicat a Sardenya. La seva activitat professional, abans d'esdevenir canonge el 1817, consistí en l'ensenyament de la llatinitat i de la gramàtica a l'escola reial de l'Alguer. Ocupen, per tant, un lloc destacat dins la seva producció els textos adreçats als seus alumnes, pensats per a l'ensenyament d'aquelles disciplines.
L'any 1818, el bisbe Bianco va encarregar-li la segona edició del Breve Compendi de la Doctrina Cristiana, on foren recollits els Actes del bon cristià, naturalment en català. A partir del 1821, en què fou nomenat arxiver de la catedral de l'Alguer, Urgias pogué dedicar-se de manera sistemàtica a la recol·lecció de dades antigues, que anaren omplint els seus manuscrits de «Memòries», començades el 1818.
III.3.b.Textos de literatura popular i tradicional en llengua catalana
El pregon interès per la història local i, sobretot, una certa consciència lingüística, una intensa passió literària, van dur el canonge alguerès a deixar constància, entre els seus papers, de tot un seguit de dades directament relacionades amb la literatura popular. Ja hem estudiat en altres llocs les transcripcions de textos literaris que devem a Antoni Miquel Urgias. Aquí, doncs, podem limitar-nos a recordar que, gràcies a l'esforç enciclopèdic del canonge, han arribat fins a nosaltres els principals textos del període arcàdic: una segona versió del dietari de Ramon Ursoni; dues còpies de l'Ectypa pestilentis status algheriae Sardiniae, que inclouen unes catalanes «Instruccions» contra la pesta; una còpia del Sermó del Descendiment de Jesucrist de la Creu; dues còpies del famós Cant de la Sibil·la, també conegut pel primer vers, «Al jorn del judici»; i tres goigs escrits en ocasió de la sequera de l'any 1817.
III.3.c.Notícies antigues
Entre els anys 1821 i 1826, en qualitat d'arxiver capitular i diocesà, Urgias va tenir ocasió de treballar de manera sistemàtica amb els documents de l'Arxiu de la cúria algueresa. A més de classificar els fons amb uns criteris que, essencialment, encara ara estructuren l'arxiu, el canonge va anar copiant, per al seu ús personal, algunes dades d'interès a les «Memòries» i altres manuscrits de «Notícies antigues». Aquests documents han estat la principal font d'informació per a una llarga sèrie d'estudis d'història local, des de l'arribada d'Eduard Toda a la ciutat fins als nostres dies. A nosaltres ara, de fet, no ens interessarien si no fos que hi endevinem un pregon interès envers el tema principal de la nostra recerca: la llengua catalana. És clar que, treballant amb documents antics, Urgias havia d'ensopegar necessàriament amb el català, propi de l'administració algueresa entre els segles xiv i xviii. Com Bartomeu Simon, també ell devia trobar més genuïna la llengua dels antics documents que no pas l'alguerès que anava deixant pas, cada vegada de manera més incisiva, als fenòmens lingüístics que actualment caracteritzen la varietat algueresa de la llengua catalana. Rere les seves notes, per tant, de vegades hi endevinem un cert interès filològic, a més de l'estrictament històric. No tindria sentit, per exemple, la còpia d'uns fragments de la vida de sant Salvador d'Horta si no fos que ens informen que el sant català s'expressava a Sardenya en la seva pròpia llengua:
O bé perquè recorden que el català havia estat la llengua habitual de la documentació algueresa, els incípits de la qual interessaven particularment el nostre canonge:
Gràcies a aquestes fórmules notarials, Urgias descobreix la tradicional devoció catalana envers la Mare de Déu de Montserrat. Interessat, prendrà nota d'alguns exemples:
El seu mètode enciclopèdic el durà a aprofundir la qüestió i, tot seguit, a difondre'n certs particulars a través del gènere epistolar, al qual era especialment afeccionat. Ara bé, la temàtica de les seves lletres normalment es refereix a les festes relacionades amb l'estada de prínceps a la ciutat o, de qualsevol manera, a manifestacions locals de caràcter polític o celebratiu. S'aproxima, però, al nostre terreny la següent «Risposta alla domanda: “Per qual motivo gli antichi stromenti pubblici d'Alghero si principiavano dai notai sotto l'invocazione di Maria Vergine di Monserrato?”»:
Naturalment, les còpies de documents relatius a la devoció religiosa són les que ens procuren més notícies sobre la cultura popular algueresa. Ja hem tingut en compte més amunt, tractant l'obra catalana de Bartomeu Simon, la còpia del dietari d'Ursoni que recorda les antigues processons a Vallverd. Urgias va transcriure ell també aquesta breu crònica dels anys 1631-1637, tot adjuntant una declaració notarial que certificava la fidelitat de la còpia.
Devem també al canonge alguerès una altra nota relacionada amb un miracle esdevingut en una d'aquelles processons que se celebraven en ocasió de greus sequeres:
La crònica original d'aquest miracle és d'expressió catalana. Tot girant els ulls cap al passat de la seva ciutat nadiua, Urgias no pot evitar de demostrar un pregon interès envers els noms antics dels carrers, de manera que transcriurà als seus quaderns personals fragments d'antigues actes que inevitablement el deixaran en mans de l'antiga cultura catalana. L'obra del nostre canonge, així, esdevé el precedent més antic de les actuals recerques de toponomàstica urbana a l'Alguer:
Per acabar, només volem afegir que l'any 1820 Urgias va difondre, principalment a Sàsser i a l'Alguer, un estudi manuscrit, redactat també en forma epistolar, sobre l'origen i ús de les campanes. A través d'aquest eruditíssim assaig, el canonge ens demostra que treballa ben inserit en un ambient intel·lectual que ha fet seu el lema que obre el text, pres de Sèneca: «Non è mai superfluo ciò che può giovare». Per a ell, doncs, no serà supèrflua la història de les campanes, tan eixuta per a nosaltres. La sensibilitat moderna ens porta a preferir un altre aspecte de l'assaig, el de l'ús de les campanes: el seu bateig, la presència de padrins, «come nella Spagna, ed in particolare nella Catalogna»; el record «delle così dette “tavole benedette”, in greco “semanteria” ovvero “chirosemantra”, da noi chiamate in catalano-algherese “matraques”». En definitiva, ens deixem portar més per l'aspecte etnogràfic i filològic que no pas per la lectura sàvia del fenomen que ens ocupa.
* ↑ Per a un estudi més aprofundit de la seva obra, remetem el lector al nostre treball De l'Arcàdia al cafè. Textos de literatura popular algueresa (1806-1825) (Barcelona 1999), 27-38.
* ↑ Biblioteca Municipal de Sàsser, ms. 4, Notizie antiche raccolte fedelmente dal canonico Antonio Michele Urgias di Alghero, vol. II, 1818, fols. 161-163: Catalogo delle stampe date alla luce dal canonico Antonio Michele Urgias, alcune proprie ed altre per commissione di amici.
* ↑ Biblioteca Municipal de Sàsser, ms. 5: Manoscritti e memorie per uso privato del Canonico Antonio Michele Urgias, pensionato da S. M. il Re di Sardegna, vol. IV, 1823, fols. 10-12.
* ↑ Antonio Michele URGIAS, Notizie giovevoli del tempo, della cosmografia e della geografia, compilate in forma di Dialogo ad uso de' giovani studenti di gramatica delle regie scuole di Alghero (Cagliari: Stamperia Reale, 1804), 35.
* ↑ Invucaçió a lus sants protectors dels exerciçis espirituals. Solita cantarse en lu temps de las publicas Missions (Cagliari: Emprenta Real, 1802); se'n conserva un exemplar a l'Arxiu Guillot de l'Alguer, doc. 707. Edicions: E. Toda, La poesía catalana á Sardenya cit., 43-44; F. Manunta, Cançons i líriques religioses de l'Alguer catalana cit., 63-66); J. Armangué, El Parnàs alguerès cit., Text 17.
* ↑ Gli algheresi nell'arrivo del loro vescovo D. Pietro Bianco (Cagliari: Stamperia Reale, 1806), Textos X-XI.
* ↑ Pel que fa als catecismes algueresos dels ss. xviii-xix, veg. Doctrina cristiana. I catechismi algheresi dei vescovi Arduino e Radicati, ed. Joan Armangué – Francesc Manunta (L'Alguer: La Celere, 1993).
* ↑ A partir d'ara ens referirem en nota als Manoscritti e memorie amb aquest títol genèric i la indicació del volum. Es tracta, però, dels manuscrits intitulats: Manoscritti e memorie del Canonico Antonio Michele Urgias del titolo della Speranza, vol. I, 1818 (Biblioteca Municipal de l'Alguer, ms. 53 A); Notizie antiche raccolte fedelmente dal Canonico Antonio Michele Urgias di Alghero, vol. II, 1818 (Biblioteca Municipal de Sàsser, ms. 4); Manoscritti e memorie, vol. III (Biblioteca Municipal de l'Alguer, ms. 53 G); Manoscritti e memorie per uso privato del Canonico Antonio Michele Urgias, pensionato da S. M. il Re di Sardegna, vol. IV, 1823; i Notizie varie, vol. V, 1825 (Biblioteca Municipal de Sàsser, mss. 5-6). La primera descripció acurada d'aquests manuscrits es troba dins Antonio Era, A proposito del canto della «Sibilla» in Alghero, «Ichnusa», núm. 22 (1958), 53-54 [= Alghero. Cara de roses, ed. Antonio Ballero De Candia (Cagliari 1961), 340-345].
* ↑ J. Armangué, De l'Arcàdia al cafè cit., passim.
* ↑ Quincti Tyberii Angelerii, Ectypa pestilentis status algheriae Sardiniae, ad Illum. D.D. Michaelem a Moncada, regni proregem (Calari: tipys haeredum Reuerendissimi quondam D.D. Nocolai Canelles Episcopi Bosanensis. Excudebat Franciscus Guarnerius, 1588). Se'n conserva un exemplar a la Biblioteca Municipal de l'Alguer.
* ↑ Instrvctions del mates avctor: Dades axi al principi com en got [sic] lo progres dela sobredita Pesta: als Magnifichs Señors Iurats del regiment dela Ciudat de Lalguer, lañy MDLXXXII. y MDLXXXIII., 93-109. Les versions manuscrites d'Urgias es conserven a la Biblioteca Municipal de l'Alguer, ms. 57/I; i Arxiu Capitular de l'Alguer, ms. 51.I.F.: Notizie antiche e moderne compilate e copiate nella maggior parte dal canonico Antonio Michele Urgias nel 1824, fols. 214-233. A la fi de la transcripció, podem llegir la següent nota: «Il sottoscritto ha copiato fedelmente tutte le predette pezze sì latine che catalano-algheresi da un libro manoscritto che si conserva in questo archivio civico; in fede del che, etc. Alghero, 1 gennajo 1818».
* ↑ El manuscrit és conservat a l'Arxiu Guillot de l'Alguer, doc. 702. El publicà F. Manunta, Cançons i líriques religioses de l'Alguer catalana (II, 1990: 187-214); veg. també un fragment d'aquest Sermó dins J. Armangué, De l'Arcàdia al cafè (1999a: Text 1).
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. I, fols. 162-169.
* ↑ Fora de breus anotacions a la documentació recollida i de la preparació d'índexs encara ara útils per a la localització de materials, trobem una intensa participació del canonge a dos dels volums custodiats a l'arxiu: ens referim a les Notizie antiche e moderne compilate e copiate nella maggior parte dal canonico Antonio Michele Urgias nel 1824 i a l'Indice generale delle cose più notabili che si contengono nei libri delle Giunte Capitolari, delle Notizie antiche, Urgias, Notandos e altri (53.I.F).
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. I, fols. 210-213: «Squarci della vita del B. Salvatore ab Horta».
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. IV, fols. 85v-86: «Varie notizie antiche prese da questo Archivio capitolare, con alcune riflessioni», núm. 56: «Pezza antica».
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. IV, fol. 78v, núm. 22: «Principio di un testamento».
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. IV, fol. 84, núm. 46: «Vergine di Polliri ed altre interessanti cose».
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. III, fols. 156-159.
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. IV, fol. 76-77, núm. 17: «La Madonna Santissima di Valverde in Alghero».
* ↑ Manoscritti e memorie, III, fol. 123: «Altre notizie prese dall'Archivio capitolare».
* ↑ La publicà Antoni Nughes, «El “miracle” del Sant Cristus del Privilegiat», L'Alguer, XII, núm. 66 (setembre-octubre 1999), 7-8).
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. IV, fol. 79v, núm. 25: «Strada della Speranza».
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. IV, fol. 84v, núm. 47: «Strada di Sant'Andrea».
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. IV, fols. 69v-71v, núms. 1-9. Text firmat el 21 de juny de 1825.
* ↑ Manoscritti e memorie, vol. IV, fol. 81v, núm. 36: «Strada di Santa Croce».