# Curial y Guelfa/Llibre I

* Observacions preliminars
* Llibre I
* Llibre II
* Llibre III
* Notes i errates
I.
2.
3.
4.
5.
6.
7.
8.
9.
10.
14.
15.
16.
17.
18.
19.
20.
23.
24.
Segueren axi mateix molts Comtes e grans Barons e dames, damiselles en gran nombre, e aqui jugaren fort alegrement amoltes maneres de jochs segons que en tals festes enles grans corts sacostuma; apres deles quals com fos ya gran part dela nit passada tota la gent sen ana, mas lo Duch no lexa aquella nit Curial exir del seu palau, ans en la cambra on Laquesis dormir solia, molt ricament aparellada, ordona que dormis. Ne encara Melchior de Pando hach poder de parlar una sola paraula ab Curial, tant lo veya circuyt de dones e donzelles que ala cambra lo acompanyaren, perque ab molt gran desplaer, empero ben acompanyat, ala sua casa sentorna. Entrat adonchs Curial en la cambra e feta collacio, la Duquessa dix:—Curial, vets açi lo llit de Laquesis, dormits be e guardats vos que no somiets algun mal. Curial respos:—Senyora, aquest llit bem pens que sia plasent, no empero crech que sia de dormir ne de reposar; perque la Duquessa entenent les paraules de Curial, tota rient, pres comiat ensems ab les altres dones sen ana. Romas adonchs Curial solament ab los seus cambrers, e puys ques viu descarregat de la gent quel infestaua, pres se esment dela cambra de Laquesis la qual viu molt ricament aparellada de totes aquelles coses que ab una senyora tal se pertanyian. E entre les altres coses hauia en aquesta cambra un altar a una part ab un retaule de mossenyor Sant March molt finament acabat. E tantost que ell viu Sant March en figura de leo si recorda de la Guelfa, e subitament oblidats los ulls de Laquessis se tengue per culpable e ficant los genolls deuant laltar ab veu baxa dix:—A catiu de mi e on son yo? Quin vent es estat aquell quim ha transportat de una terra en altre? O desauenturat, o home de poch seny, e que he fet e qual penitencia sera bastant a purgar tan gran crim com es aquest que he comes? A cor desleal e que has pensat? A ulls falsos e traidors e perque yo nous arranque ara de la mia faç, per tal que altre volta nom furtets a aquella de qui son? E mesclant ab aquestes paraules sospirs e sanglots infinits, recordant se dela gran falta que ala Guelfa hauia feta en mirar Laquesis ab ulls desijosos, hauia desig de planyer se greument, mas dubtant quel sentissen los qui eren en la cambra no gosaua parlar, perque lleuant se del altar sen ana al llit, lo qual era molt ricament cubert dun cubertor tot blanch, de domas forrat de herminis brodat dulls e de llaços dor, segons era la roba de Laquesis. Daquest mateix domas eren les cortines en aquesta matexa forma brodats, perque Curial mirant aquest llit se comença a marauellar molt, no solament de la bellesa de Laquesis, mas encara de la sua abtesa, aiustant a aço que ell no creya que pus abta donzella ne pus bella hagues en lo mon. E mentre ell axi pensaua, oblidats los sospirs alargant los ulls viu una recambra que aqui era e entra dins, en la qual Laquesis sacostumaua ligar e metre apunt, molt ben empaliada de draps de raaç, en la qual hauia un altre llit molt bell e molt ricos sobre el qual troba totes les joyes de Laquesis, ço es, frontals de perles, arracades, collars, pitrals, esquerpes, cadenes, cintures, manilles, fermalls, anells e molts altres joyells dor ab pedres e perles de inextimable preu. E entre les altres coses plague li molt, un fermall assats gran en lo qual hauie perles molt grosses e diamants molt richs, en mig del qual hauia un leo ab los ulls de dos rubins fins, e era nafrat en los pits, de la qual nafra li exia un cartell ab letres qui deyen:—Cuer desirouts na null sojorn. La vista empero daquest leo no hague tanta virtut com la del retaule, car noli pogue reduir amemoria la Guelfa, ans alargant los ulls e mirant los joyells tots de un en un, deya entre si mateix: certes no conuenen coses menys precioses a tan noble e tan bella senyora com aquesta es. E mentre miraua aquestos joyells la nit sen anaua sens Curial hauer ne sentiment, perque los cambrers seus li digueren:—Curial, ans de gran stona sera alba; e axi Curial tantost se despulla, es mes al llit, e anuides hi fonch que ell sadormi, axi fort com si fos litargich, en lo qual dormir somiant li vench la visio seguent:
25.
26.
29.
30.
E dites aquestes paraules, pres comiat e girant les spatlles sen ana. La Guelfa oynt aço, demanant la Abadessa, e manant ales altres que li fessen loch, dix:—Senyora, yo muyr. E tantost los hulls entelats e tota la color perduda, inclinant lo cap sobre lo muscle de la Abadessa, caygue; la qual crida grans crits. Les monges que della se eren partides tornaren tantost, e si se esforçauen ab diuerses maneres de arguments reuocar los seus spirits qui sen anauen. Vanament empero se treballauen; la Guelfa certes, en aquest cas era molt pus prop de morta que de viua. Empero, com molt hagues estat, retorna un poch e fet un sospir, totes les dones cridaren:— A Senyora, per Deus merce esforçats vos un poch! A Senyor, Sant March, aiudats li que huy es lo vostre sant dia! Empero com molt fos la Guelfa treballada axi dela dolor com del deiuni, adormis un poch. No hach gayre dormit, que ella viu en sompni dues raboses qui dauant molta gent volien matar una dona nua, e que la gent staua tota sobre si que no li aiudauen. Empero com la dona se tengues per morta, venien dos leons molt braus e forts, e senyaladament lo un, e feyen fugir les raboses de que la dona era deliure e li donauen les sues robes e la vestien. Ladonchs mossen Sant March, aparexia ala dona e li deya:—Hagues bona sperança. Curial mantenia justicia e ha haut lo millor de la batalla, e ja es fora dela plaça. E axi la vissio e lo sompni sen anaren. La Guelfa, despertant, se esclari un poch la sua cara, e dix que menjar volia. Ladonchs les monges ab la maior cuyta del mon lin donaren, e li demanaren com se sentia. Respos:—Molt millor que dabans, e en ma fe crech que son guarida. Estant en aço lo Marques vench, car les monges hauien trames per ell, e troba la sua sor que meniaua, de que ell hach plaer molt gran, car amaua la molt. E Labadessa dix:—Senyor, desque partis daci es cuytada morir; empero ara ja esta be Deus merce, e parlant de moltes coses. E lo Marques torna adir:—A la ora dara ja es feta la batalla dels cauallers. La Guelfa no respos ne dix cosa alguna, e lo Marques replica:—Certes yo voldria quem costas una gran joya, e que yo en aquest punt sabes com es stada finada aquesta batalla, car en ma fe gran dubtem fa, car yo he entes que los altres son cauallers forts e molt valents; e be que Curial sia assats e molt valent e forts, empero no ses vist tantes vegades en liça com los altres. Labadessa, qui callar no podia, dix:—Senyor, yo he oyt dir que Curial porta en les sues armes un leo; ara sapiats que aquesta nit passada, yo somii que dos leons matauen dues raboses, e en ma fe recordant aquest somni he pensat que Curial e son companyo son los leons e los altres les raboses qui demanan barateria, e axi que son vençuts e non sperem altre noua. La Guelfa girant lo cap vers la Abadessa, viu que lo somni concordaua ab lo que ella hauia fet, e tengues per dit en tot cas que Curial ere vencedor. E dix:—Senyor germa, tants son vuy los homens qui per enveia e en altre manera lleuen infamies ales dones, que nols poria hom comptar; e si aquests injustament acusauen aquella senyora, nom sperets sino bona noua, car Deus es just e no permet que longament stiga la verga del pecador sobre la sort del just, per ço que lo just no stena les mans a coses illicites; e axi lexats los estar, voldria yo esser ben guarida e sis vol vencessen los leons del somni de Labadessa. Replica Labadessa:—Ara yous jur per Deu que los leons han vençut certament. Respos la Guelfa:—Perque ho voldriets, e en ma fe yo crech que no ha degu aci que no volgues per amor de Curial, empero molt mes per amor dela Duquessa, que si en altre manera venia lo fet seria cremada. Per Deu, dix Labadessa, ella no sera cremada en aquest cas, que los leons han vençut; ala porfidia dela qual la Guelfa ris un poch e sis feren totes les altres. E com molt haguessen parlat, lo Marques parti e al seu palau sen ana. La Guelfa era algun poch confortada, e dix a Labadessa:—En ma fe plaer he haut de vostre somni; tambe he somniat aquest poch que he dormit axo mateix; aiustant a aço tot lo fet de la dona nua, la qual pensaua que fos la Duquessa acusada, e apres li dix ço que Sant March li hauia dit. Perque Labadessa dix:—Sus, senyora, leuats del lit e vengan totes les monges e façam processio e cantem Te Deum Laudamus, que Curial tot es nostre e es stat vencedor certament, e mossen Sant March, qui es leo, li ha aiudat. Perque la Guelfa se lleua tantost e axi com si mal degu no hagues, ana tan leugerament que no hauia obs que la tenguessen. E feta processio e gracies a Nostre Senyor Deu, torna cascuna a son loch. Moria la Guelfa de desig de parlar de Curial e axi fetes desar les altres monges e ella ab la Abadessa romasa sola, comença entrar en les noues. E jatsia ella sabes molt, no sabe tant empero que pogues cobrir la sua amor que portaua a Curial; en tant que Labadessa conegue que gran afeccio li hauia. E si dix:—Senyora, yous prech per aquell Deu queus pot trametre bon nouell deles coses que mes amats en aquest mon, quem digats veritat duna cosa queus demanare. La Guelfa respos que li plahia. Ab tant Labadessa dix:—Senyora, per totes vostres paraules, he conegut vos esser algun poch enamorada de Curial; perqueus torn a suplicar quem digats si es ver. La Guelfa respos:—Abadessa amiga mia, yo a vos no cobriria ne pusch cobrir cosa alguna que a altra persona hagues a descobrir, e si parlare ab vos obertament e siats certa que nom fall conexença, que si yo no se ne pusch cobrir les mies passions, mal les cobrirets vos o altre aqui yo ho recomanas, sabent que nous hi va tant. Empero lo desig que he de parlar daquest fet, e la auinentesa que he de vos me força que yous diga ço que si seny hagues deguera celar; pero aquesta pena haurets de mi si les paraules que yous dire vos ixen de la boca: que la lengua ab que haurets parlat vos fare arrancar. E daqui auant vos responch que yo no se que es amor, ne may nol viu quem recort, ne se qui es; be he oyt dir que amor es alguna cosa, empero yo no veig que sia res, sino furor encesa, e passio agradable. Es ver que yo vull be a Curial, e si aço vol dir amor, amor sia, car yo no ho se; sino tant que he plaer de oyr dell, e desig que fos lo millor e maior del mon, e voldria que estigues prop mi, e de mi nulls temps se partis. Ara sabets tot mon fet. Labadessa replica:—Senyora, si be les monges estan apartades, empero alguna volta son requestes per alguns homens que han pochs negocis, e yo en mon jouent he hoyda aquesta liço mes de quatre vegades. Es cert que amor no es sino una gran e ampla afeccio que hom ha ala cosa que li plau, la qual engendra desig de complaurel en totes coses, e aquesta amor dura mentre la persona o la cosa li plau, car despuys noy ha gens damor. Empero dich vos que hauets molt errat en tenir mo tant temps secret, car gran aleujament es de la pena hauer a qui diga hom les sues passions. E daqui auant, abdues comunicauen tots los fets e legien les letres totes que hauia haudes, e dals no parlauen e eren ja tan amigues, que Labadessa sens alguna reuerencia li parlaua. Axi stigueren alguns dies, fins que Deus volgue que la Guelfa hach letra de Melchior, com la batalla era stada feta, recomtant li per menut totes les coses segons les hauia sabudes, de que la Guelfa e Labadessa hagueren plaer molt gran, empero callaren. No passaren gayres dies que un gentil home, lo qual lo Marques tenia en companyia de Curial, e lo qual hauia vistes totes les coses fins al donatiu que Lemperador li feu, vench e recompta al Marques tots los fets com eren passats, del dia que eren partits de Monferrat fins al jorn que ell parti de Curial, de que lo Marques salegra molt. E de fet sen ana al monastir, e troba la Guelfa ja guarida e en bon punt, e Landrea, sa muller, que ab ella staua. E tantost lo Marques feu recomtar al gentil home tots los fets per menut segons hauets oyt atras, de que la Guelfa hach molt gran alegria, mas non feya mencio. Mas certes Labadessa no sabia regir lo seu goig, ans lo mostraua tan fort, que aço era marauella. Recomtat hauia ja lo gentil home tots los fets; mas com recomtas la oferta quel Duch de Bauiera hauia fet a Curial de la sua filla e dela sua terra, tot hom ne fonch marauellat e estech quasi entre si mateix. Mas certes la Guelfa no ho pres en festa, ans mira Labadessa en la cara e fonch prop de perdre la color. Mas Labadessa cuyta, dient:— E ell que respos, acceptala?—Respos lo gentil home:—No en aquell cas; car en aquest punt plega Melchior de Pando, es presenta dauant ell e li dona una letra. E Curial prenent la letra no respos al Duch, e daqui auant continua ço que lo Duch hauia dit, e axi mateix tot ço que era stat fet fins al altre jorn quel Emperador li hach trames lo donatiu, de que tots hagueren plaer molt gran e sperauen saber per altres missatgers los altres fets ques seguiren. E axi parlant molt daquest fet, lo Marques e sa muller sen anaren a sopar, tots temps parlant de Curial, car no sen podien fartar. Mas com Labadessa e la Guelfa romanguessen, fetes les altres apartar, la Guelfa comença a dir:—¡A mare mia, morta son! Certes jo no veure lo jorn seguent. ¡A mal home, e per aqui te yo fet! Certes Laquesis no mauia merescut que yo fes aquest caualler pera que ellal sen portas. ¡A vida, e per que estas pus ab mi! Desemparam, yo ten prech, e no oia yo la altre dolor que esper apres de aquesta que huy he oyda. ¡A Laquesis germana mia, e per quet altist de ço del meu, e de tan luny mas robada la mia vida! Yo desauenturada, tramis socors ala tua sor, la qual speraua esser cremada, e tu per guardo has morta ami. ¡Ay que per fer be tots temps hagui mal! ¡Ay Cloto, e perque nom tornes ço quet he prestat, ço es lo meu Curial! No tenia pus precios joyell quet tramete. Aquest ha valgut atu contral foch quet haguera cremada, e tu has lom furtat e donat ala tua sor. Bon mercat li has fet de ço que not costaua res. ¡A Medea noble e valerosa, arat vull be quet sabist toldre dauant la falsa Creusa, sabent encendre lo foch que la crema, mas yo per apagar lo foch daltri he ences lo meu, en lo qual morre certament. ¿Mas perque desige yo mal pera Laquesis; qual es la donzella que sentiment hage que de Curial nos altas, veent lo en lo punt que yol he mes?—Deya la Guelfa aquestes paraules plorant tots temps, de que Labadessa sobrada de compassio tota se planyia. E dix ala Guelfa:—Senyora, no llamentets axi, car segons que yo entengui, lo Duch es ver que li proferi la sua filla, mas Curial no la volgue aceptar.—Mare mia, dix la Guelfa, ¿e pensats vos que Laquesis no hage hulls, e no veia en Curial ço que yo hi he vist; e mes auant, daltre part, qual orat seria que tan noble e tan auantaios partit rebujas com hauer Laquesis per muller, la qual ab si aporta tot lo ducat de son pare? ¡Ay mesquina yo, replica la Guelfa, e hagues li Laquesis fet lo principi que yo li he fet e fos seu! Labadessa li dix:—Senyora, en ma fe yo no pusch creure per partit del mon, que Curial done loch atal cosa: e mes, que posat que Curial sia bon caualler, al Duch no fallira qui li diga que Curial no es pera fer matrimoni ab sa filla, e yo no crech que sia ver que lay donen. E axi confortats vos, que tost ne sabrem altre noua; e cas que veritat fos ço que no pot esser, pensats que Curial haura a memoria los beneficis que de vos ha reebuts, e no reynara en ell tanta ingratitut; e axi senyora sopem, que en ma fe jur que noy ha res de veritat. La Guelfa malament se mes ala taula e pijor sopa, tots temps pensant ço que poria esser.
31.
32.
33.
34.
35.
36.
37.
38.
39.
40.
42.
43.
44.
45.
46.
47.