# Epístola als Pisons (trad. A. M. Fàbregas)

HORACIO
EPÍSTOLA Á LOS PISONES
TEXTO LATINO VERSIÓN DIRECTA DE M. VERDAGUER CALLÍS
Publicada por «La Academia Calasancia», con censura eclesiástica, en la tipografía L'Avenç: Rambla de Cataluña, 24.— Barcelona, 1910.
TRADUCCIÓN EN VERSO CATALÁN por ANTONIO M. FÁBREGAS
uní' al coll d'un corcer, y juntant membres de varis animals, anés vestintlos de plomas ben llampants y variades, fent acabar en peix de horrible cua lo que fou comensat hermosa dona; digueume, amichs, si al contemplar eix quadro fora possible contenir lo riure? Igual, Pisons, serà 'l llibre que ofrexi imatges repugnants de veures juntes com si fossen dictades pel desvari de malalt febrosench, de tal manera que unitat ni concert en lloch s'hi trobi. Poetes y pintors han tingut sempre llibertat d'idear sense cap treva; de grat la concedexo y la reclamo; mes no tant que l'anyell rebi besada de tigressa real, ni may se vejen llops y ovelles juntats, donchs no fan lliga, ni ab l'astuta serpent l'aucella tendre.
A magnífich comens moltes vegades hi seguexen cusits retalls de porpra: ja 'l bosch y l'ara de Diana 'ns mostran, ja 'l riuet que afanyós pel camp serpeja, o l'onada del Rhin, l'arch de bonansa; mes era aquest son lloch? tal volta pintas la llarga soca d'un xipré' ab mà mestra, y de res te serveix, donchs no recordes que qui 't paga tant sols vol que 'l retratis nàufrech perdut nadant sens esperansa. Per què si has comensat pulida copa donant voltes la roda surt un gerro? Unitat, senzillesa, may descuydes, qu'es regla aquesta que no té dispensa. III.Oh Pare, y joves de tal pare dignes! l'apariencia del acert enganya y en est engany hi cayem molts poetes: l'estil es fosch quan en ser breus s'estilen, feble y sens vida si 'ls detalls apuren; quan buscan lo sublim en inflats cauen, quan tenen por d'alsarse s'arrossegan; si en rica varietat lluhir s'afanyen, per més que sia ben senzill l'assumpto, poblats tindràs ab grans dufins los boscos, y l'onada del mar ab les panteres, que fugint d'un perill, si l'art no 'ls guía, prest los veuràs que van cayent a l'altre. IV.Aquell mal esculptor d'aquí a la vora del lloch ahont Emili esgrima ensenya los cabells y les ungles acertades de la estatua seràn que fa de bronzo; mes ses obres per res ningú li estima,
donchs lo tot a formar jamay acerta; hermosos ulls, cabells envidejables, y un nas ben estrafet que a tots fes riure voldría més tenir, que no mes obres a les seves en res se m'assemblessen. V.Escriptors, en les obres tingueu compte que sían al alcans de vostres forses; probeu, primer que tot, de les espatlles lo pes que pugan dur, que 'l que l'assumpto ab lo que pot sa facultat germana, jamay fecunditat té de mancarli, ni claretat, ni 'l bon acert, ni l'ordre. VI.Dona a l'ordre l'encant y fa son mèrit, l'atinada prudencia que aconsella ja di' una cosa, o bé dexar de dirla, guardantla per més tart y lloch més apte, guiant axí al poeta en tota l'obra fins a cumplir la prometensa feta. VII.Gran cuydado també les veus reclaman perque sían al lloch que 'ls hi pertoca; mèrit tindrà si pot trobà 'l poeta fer tornar nova la paraula usada posantla ab bon enginy y ab elegancia. Si noves coses al contar, l'obligan vàldres de veus dels vells jamay sentides, pot usar del permís si ho fa ab mesura; que ab lleugera mudada de font grega les reculli, veurà com s'acrediten demà mateix, los mots que avuy inventa. Lo que a Plauto y Cecili otorgà Roma, com a Vari y Virgili pot negarse? Y ja que Enni y Cató là parla patria
usant de noves veus han enriquida, per què a mí, si n'invento algunes poques, que les escriga 'm vol privar l'enveja? Sempre serà permès crear paraules ab tal que no desdigan de la llengua. Passa 'l temps, y com l'arbre pert les fulles per dar lloch a lluhir brotada nova, les veus moren també, en tant que d'altres mantenen bell esclat de primavera. Si l'home més potent y ses grans obres subjecte està a la mort, ja que a la terra nous ports obrint, al mar li donga entrada pera salvar les naus de les tempestes; ja que l'estèril llach que 'l rem llaurava sentí 'l pes de la rella per mantindre la vehina ciutat; o al riu que un dia negava sos sembrats nou camí fassa; tot morirà; y foren les paraules, les soles d'aqueix món que sa bellesa tindríen per etern? Cauràn sens dubte les que ara més volem, y de les mortes algunes reviuràn si l'us ho mana qu'es mestre del parlar, y jutge, y regla. VIII.Homer nos mostra 'l metro per escriure los fets dels reys y les funestes guerres; en versos desiguals sentida quexa s'expressava primer, y prest l'imita lo goig d'amor que sos desitjos logra; qui fou que comensà humil elegía los erudits ho han cercat debades; del vers yàmbich armà 'l despit a Arquíloch, y 'l teatro l'admet com a més fàcil,
més propi pel diàlech y més apte. Als deus, als hèroes, vencedor atleta, al corcer qu'en carrera 'l premi guanya, de Venus y de Baco 'ls plers, la Musa encomanà a la lira celebrarlos. IX.Seré poeta si 'l color y forma que cada obra 's mereix no sé donarli? Y per una vergonya mal entesa voldré més no saber qu'estudiarho? Vers heròich no fa pría ab la comedia, ni de Thyest lo sopar en versos fàcils pot ésser may narrat; que cada cosa en lo lloch pertocant tinga seguda. Emperò, de vegades alsa'l còmich lo crit, y ab gran enuig Chrémes declama, o be 'l tràgich commou ab veu planyenta, que no escauen paraules molt sonantes al qui ab lo jou d'un trist desterro 's troba, y miserables Tèlepho y Peleo per commoure als presents l'estil aplanan. No 'ls hi basta als poemes la bellesa, menester es també que 'ns interessin, que commogan los cors, y 'ns los dominin; axís com l'home riu ab los que riuen, plora també quan veu que l'altra plora; si vols que 'ls ulls m'aneguen penes teves, ensènyem en tos ulls com sabs plorarles. Llavores sí, que, Tèlepho y Peleo, sentiré en lo meu pit la vostra pena; mes si ta veu ab ton present no lligan, faràs dormir tant sols, o faràs riure. A rostre ayrat pertoca l'amenassa,
planyenta veu al trist, los mots xistosos al qu'està plè de goig, y les sensates paraules senten be ab aspecte grave. Naturalesa 'ns dona cor sensible per sentir tota especie de mudansa, lo goig ara inspirat, ara la rabia, ara ab la pena 'ns té postrats y tristos, y prest lo cor quan la passió l'atía com intèrprete fiel la passa al llabi. Noble o plebeu, ab rialles pagan sempre al que d'acort ab son estat no parla. X.May podràn assemblarse en lo llenguatge un déu ab un mortal, ab vells calmosos jove fogós, ab la matrona ilustre l' esclava diligent, qui comercía ab qui a tot hora lo seu camp conreua, ni 'l fill de Còlquida ab l'astut assiri, ni 'l d'Argos arrogant ab lo de Tebas. Ab sa fama concorda 'ls personatges, o be no 'ls contradiga lo que inventes. Actiu, fogós, irat, inexorable, sens més lley que la forsa de les armes Aquiles pintaràs, si es Medea implacable y cruel, Ino plorosa, traydor a Ixion vil, errant a Ιο, y a Orestes que les Furies perseguexen. Si ensajant en la escena nous assumptos a fingir t'atrevexes personatges, corn los has comensat seguexin sempre. Difícil presentar es com a propis los temes ja tractats, ab tot no dubtis que més val que a les taules nos ensenyis
de la Ilíada un quadro, que les noves invencions que tal volta pugas darnos de coses que ningú ha tocat encara. XI.Per més que sía del domini públich, ben teu faràs l'assumpto, si es que fuges tancarte sols en narració mesquina, ni traduhir paraula per paraula; ni l'afany d'imità 't fiqui en estreta vía d'ahont no pugas sens vergonya sortirne, o sens faltar ab lo poema. No fassas may com lo poeta cíclich que un dia comensà: «Les aventures vaig a cantar de Príam y la guerra famosa en tot lo món.» ¿Oh ventulari, què podràs dir de tal bocada digne? Les montanyes de part, neix una rata. Oh quan més acertat comensa l'altre que no disposa res sense cordura: «Canta, oh musa, aquell hèroe que de Troya ja presa la ciutat, per tants paissos anà estudiantne les costums diverses.» No preten de la llum treuren fumera, sinó del fum una claror brillanta, y 'ns darà maravelles que 'ns sorprengan: Antiphates, Ciclop, Scila y Caribdis. Per contar de Diomedes los viatges no comensa ab la mort de Meleagre, ni tampoch los dos ous de Leda esmenta quan vol narrar la destrucció de Troya. Sempre al final ab pas segur camina, al mitx dels fets transporta l'auditori dantlos per coneguts, de banda dexa
lo que no pot lluhir, y ab tanta gracia sab inventar y ab tant acert ajunta vritat y fingiment, qu'en tot lo poema acort harmoniós presenta sempre. XII.Escolta lo que jo, y ab mi lo públich volem de tu, escriptor; si vols que l'obra ab picament de mans sía rebuda, y mut l'espectador la escolte tota fins que s'alse 'l teló y lo cantor diga: «aplaudiu», les costums propies ten compte que son de cada edat, y fes que ab ella les aficions més naturals convingan. Content lo nen que a parlar clar comensa, si sent segur son peu, prest los jochs busca d'altres infants, tantost ab ells s'enfada com sens més fonament en amich torna, y a cada pas ses aficions cambía. L'altre més gran, ja lliure de tutela, cans y corcers desitjarà a tot'hora, y al camp de Mart lluhir les seves gales; tendre com cera a l'impressió del vici, no admet consells, ni 'l que convé preveure; pròdich, altiu, presumptuós, voluble, prest s'ha oblidat de lo que més amava. Passant los anys son diferents los gustos; l'home ja fet aspira a les riqueses, cerca 'ls amichs, y persegueix la gloria; y 's guarda molt de fer lo que algun día puga darli 'l treball de tornà' enrera. Mes quan ja es vell, tot es desconfiansa; desitja l'or y 'l tanca ab avaricia; es fret, impertinent, inert y 's quexa
de tot y de tothom: en esperansa veu sempre 'l temps pel que son cor suspira; a tot hora remembra sa infantesa; renya al jovent, y del present mal parla. Molts bens porten los anys en sa crescuda, de molts nos priva 'l temps en sa mimvada; perquè no fasses com lo vell al jove, ni al jove com l'infant, les circunstancies propies de cada edat tindràs en compte. XIII.A la escena una acció pot presentarse, o bé tant sols com succehit s'explica; si a l'ànima impressiona lo qu'escolta, molt més lo que ab ulls veu, que testimoni donen del cas que ja per ells aprenen; per ço es que 'ls fets que a la claror repugnen no 'ls pots may ensenyar; un actor digne que 'ls exposi faràs ab eloqüència. No veja may lo poble que Medea mata sos fills, ni que 'l malvat Atreo entranyes dels infants cuyni a sa vista, ni 's torne Progne aucell, ni serpent Cadmo; que tot lo que 'n presentis d'aquest modo, com tant repugna al cor, no ho podré creure. XIV.Tan sols cinch actes donaràs al drama si vols que 'l públich repetí 'l demani, XV.ni faràs, com los fets no ho exigescan, XVI.que baxi un deu del cel, ni parlin quatre si tres son prou per dur l'acció a bon terme. XVII.Del actor principal a la defensa lo chor ha de acudir sempre a tot'hora, y pel camí de la virtut sostíndrel. May mantindrà son cant dels entreactes
altre interès que 'l que l'acció reclami si vol dexar sa tasca ben complerta. Als bons afavoresca, y aconsellils com bon amich; al enutjat aplaqui; estime al que a faltar tinga temensa; la templansa en la taula alabi sempre, la justicia, les lleys, la pau ditxosa; fidel sía al secret, la veu axequi als deus per demanar que la fortuna retorne als bons, y dels soberchs s'aparti. Jamay com la de avuy la flauta antiga rival fou del clarí, ni may va veures guarnida de metall; senzilla, curta, de pochs forats, al chor acompanyava, y era prou per aquell anfiteatre tant poch concorregut, que tot lo públich podía ésser contat, y que sols l'honra, probitat, senzillesa, era sa gala. Mes quan Roma engrandí son territori per ses victories, quan los murs que un día cerclaven la ciutat foren més amples, quan als plers se llensaren de le festes bebent del vi per aplacar al Geni, al cant y al vers donaren més llicencia. ¿Quin criteri esperar del pobre rústich que, finit son treball, se confonía ab l'home de ciutat en l'ampla grada? ni del grosser que al ben criat s'aplega? Axί 'l flautista al art primer juntava lo moviment y 'l luxo, y per la escena rossegava 'l mantell ab que vestía; axis també la lira ab noves cordes
lluhía noves veus; y axí axecantse la dolsa elocució ab volada ferma com may havía fet tant atrevida, ja fos tant sols pel que convé previndre, ja per les coses a venir preveure, l'estil y 'l tò, tan plè fou de misteris, que semblavan respostes del oracle. XVIII.Aquell que 'l premi disputà en vers tràgich d'un boch a sos rivals, prest a la escena despullats presentà als silvestres Sàtyrs cuydant moure rialles, mes sens perdre la gravetat que la tragedia mana; donchs era forsa ab novetats mantindre lo gust del públich que del sacrifici tornava emborratxat, sens que servissen ni sols les lleys de fre per contenirlo. Mes convindrà posarlos de tal modo, y 'l cambi ab tal art fer de sèrio a broma, que may deurà parlar un vil llenguatge aquell déu que havem vist, o be aquell hèroe cobert fa poch tot ell ab l'or y porpra; ni tampoch per fugir d'un dir poch digne se 'l veja inflat alsarse sobre 'ls núvols. La tragedia es molt sèria, y li repugna baxar al vers jocós, per ço entre 'ls Sàtyrs deu mantindres tan digne com matrona que obligan a ballar en jorns de festa. XIX.Si jo tingués d'escriurels, no voldria tancarme sols, Pissons, als vulgars termes, ni les grosseres veus dels Sàtyrs propies; ni tant m'allunyaría d'estil tràgich que no fes diferencia en lo llenguatge
de Davo, o Pythias, que ab manyaguería un talent a Simon va fer saltarli, ο 'l vell Silen, mestre y company de Baco. XX.D'argument sossegat sàtyra faula voldría treure ab art, que tothom ferho crèures pogués, y ab tot al ensajarho suhessen molt al treballar sens èxit; tant l'ordre y bon enllàs ressaltar poden lo més trivial y conegut assumpto. XXI.M'apart qu'exits del bosch, jamay los Faunos expressarse podràn en versos tendres com faria 'l jovent de nostres plasses en lo foro educats, mes tampoch sigan indecents ni grossers en ses paraules, que ofendre pugan caballers, patricis, y gent acomodada, encar que 'l poble que anous compra y ciurons los aplaudeixi, donchs may ab gust s'escoltarà al poeta, ni rebria per premi la corona. XXII.Sílaba breu, seguida d'altra llarga forma 'l vers yàmbich, y es un peu tan ràpit que va lo nom de trímetro merèxer per més qu'en ell sis temps iguals s'hi sentin. Primer tot sol mostrà sa gallardía; després, més tart, perque hi trobés l'orella més gravetat, y més suau cadencia, volgué juntarse ab lo pesat espòndich, mes sens arribar may per ço a cedirli segon y quatre lloch que 's reservava. Ah ¡què pochs yàmbichs trobaràs si 'ls contes en los versos famosos d'Enni y Acci! XXIII.Aquell que sos treballs porta a la escena
d'espòndichs carregats, en vergonyosa culpa ha caygut, donchs mostra descuydada y a corre cuyta escrita la seva obra, o be del art les regles desconòxer. No tothom ab acert pot ésser jutge per fallar sobre'l vers y sa cadencia, y sobre eix punt ab los romans poetes havem sigut molt indulgents de sobres, Més serà axò motiu perquè'm separi de les regles, y escriga lo que'm sembli? No sería millor que convencentme de que tothom ha de notar mes faltes, no'm moga may de la segura vía esperant confiat me les perdonen? Al menys axís, si no guanyar aplausos, haig de lograr que'm tingan indulgencia. Si vosaltres, Pissons, voleu escriure, mireus en miralls grechs de nit y día; es vritat que aplaudíen nostres pares los versos y sal còmica de Plauto, mes per saber qu'en les lloanses eren massa indulgents, per no dir massa tontos, ab sols que sapiguem distingir basta un mot grosser, d'una enginyosa gracia, y ab l'orella o be'ls dits contar los versos. Inventada per Thespis la tragedia diuen va ser, y que portà en carretes pels pobles als farsants que la cantessen, ab solatge de vi brutes les cares. La careta més tart inventà Esquilo y la roba talar, sobre unes fustes axecà lo teatre, prest ensenya
de parlar als actors estil més digne y calsarse'l coturn. Ab gran aplauso seguí ben prompte la comedia antiga, sa llivertat degenerà en llicencia y per la lley va ser posada a rotllo; y'l chor, que'l dret d'injuriar va perdre, restà sens veu callant ab ignominia. Cap gènero quedà que no ensajassen nostres poetes, merexent lloansa l'haver sortit de les petjades gregues per posarse a tractar romans assumptos en comedies de toga o de pretexta. No menys que pel favor y per les armes glorïós fora'l Laci per les lletres si haguessen treballat ab més cuydado ses obres, corretgintles y llimantles. Vosaltres, descendents del gran Pompili, condempneu tot poema que dèu voltes no s'haja corretgit, fins a dexarlo a la darrera perfecció possible. Com Demòcrit opina qu'es lo geni més poderós que l'art mesquí, separa del Helicon a tots aquells poetes que tenen sencè'l cap: per ço no cuyden de tallarse les ungles y la barba; molts d'ells cerquen los llochs més solitaris, fugen dels banys, creyent trobar sens dubte l'estimació del públich, y merèxer nom de poeta, ab sols de que Licino no toque may sos caps, que tot l'elèbor de tres Anticiras juntat, no fora prou per curar. Y jo que de la bilis,
pobre de mi, quan vé la primavera cad'any me purgo! ¿Qui brillants poemes, si axò no fos, millors que jo escriuría? Emperò, may la fama de poeta tinch de comprar a preu que tant me costi. De pedra d'esmolar faré l'ofici, que si no talla, fa tallant al ferro. No escriuré res, y ensenyaré d'escriure: al poeta diré d'hont los recursos pot treure, sos devers, què pot servirli per ferlo com se dèu, y be educarlo; lo que'l bon gust permet, y lo que priva, hont porta'l bon acert, y hont l'ignorancia. XXIV.Bon judici es la font y'l gran principi d'hont naix de tot escrit lo mèrit sempre. De Sòcrates los llibres estudía que molts conexements han de donarte, y quan ja tingas ben après l'assumpto de ta ploma veuràs nàxer paraules. Aquell que ha comprès be lo que a la patria se dèu y als bons amichs, l'amor als pares, al hoste y als germans, los devers propis de un jutge o senador, o be en la guerra de un general, darà a cada persona lo caràcter més just que li convinga. Que de vida y costums prenga modelo y'ls pintarà ab la veritat deguda. De vegades un drama en que s'expressin caràcters naturals, costums ben justes, encara que no tinga l'artifici, ni gravetat, ni gracia, més al poble pot tindre entretingut, y més li agrada,
que'l vers harmoniós sense sustancia, XXV.Als grechs, que sols la gloria ambicionaven, la Musa'ls donà'l geni y l'harmonía; més los romans, ja de petits aprenen per fer cent parts del as complicats càlculs. Y que ho diga sinó lo fill d'Albino: —Si de cinch unses ne rebaxes una, digues, quant queda? cuita.—Un ters.—Magnifich. Sabràs guardar. Si un'altra n'afegexes a les cinch, quant tindràs?—La mitja lliura.— Y quan tots los esprits eix corch domini, y l'ansia del diner los cors embargui, podrèm esperansar que's fassen versos dignes d'ésser ungits d'oli de cedre, ni del xiprer guardats entre les taules? XXVI.Instruir o agradar vol lo poeta, o be de cop les dues coses juntes. Molt breu en los preceptes sempre síes perque l'ànima puga percibirlos ab més facilitat, y la memoria ab gran fidelitat puga servarlos, que tot lo que de més hi afegexis com de res no serveix, del pit se vessa. XXVII.Lo que's fingeix dèu ésser verossímil; que no pretenga may l'autor dramàtich s'haja de creure tot lo que li sembli, ni trega viu del ventre d'una Llamia lo nen que s'ha menjat. Los vells no reben les obres sense fondo ab bona cara, ni lo jovent lleuger poemes sèrios: per conseguir lo general aplauso lo útil juntarás ab lo agradable,
instruint y alegrant ensemps al públich. Exos los llibres son que la ganancia donan a Sòsis; exos los que passan a l'altre part del mar; y sols aquexos guanyen nom al autor y fama eterna. Hi haurà, no obstant, a mon judici faltes, que a tot'hora merexen indulgencia, donchs no sempre la corda harmoniosa dona'l sò desitjat de qui la polsa, y molts cops al buscar la nota grave la dóna prima; ni tampoch la fletxa del arch despresa, donarà al blanch sempre. Quan un poema grans belleses mostra no m'haig d'ofendre may per unes poques que tinga per descuyt, o que no puga haverles evitat nostra flaquesa. ¿Quin camí donchs seguir? ¿hont es la regla? Axís com no mereix perdó'l copista que sempre cau en la metexa falta haventsel avisat, y com fem burla del músich inexpert que s'equivoca a cada pas en la metexa corda; axís també, quan miro qu'ensopega molt sovint l'escriptor, me sembla veure al bon Querilo, que si alguna cosa diu ab acert, d'admiració'm fa riure; y mentres que al revés, m'enfado sempre quan algun cop Homer s'ens endormisca. Be pot ser perdonat en llarch poema qui de la sòn se dexe un poch sorpendre. Com la pintura, n'es la poesía; una t'agradarà de prop mirada,
y l'altre de més lluny; una la sombra se requereix, y l'altre llum demana, sens témer lo sever fallo del jutge; una't plaurà per la primera volta, y l'altre't plaurà més, quan més la mires. XXVIII.Hereu Pisson, encar que del teu pare les instruccions te duen per la vía del bon acert, y tens molt bon judici; escóltam, y recorda en ta memoria lo que't vull dir: veuràs varies carreres que poden tolerar la mitjanía. Jurisconsult, o be advocat pot darse mitjà no més, y encara que no siga tan docte com ho fou Casseli Auli, ni tinga la eloqüència de Messala, serà molt estimat; més al poeta que no es més que mitjà, ni'ls deus ni'ls homes, ni les columnes sols poden sofrirlo. Tal com no plau en regalada taula orquesta discordant, ni perfums rancis, ni'l cascall barrejat ab la mel sarda, donchs pot, sens res d'axò, ser ben servida; axís la poesía, que nascuda va ser tan sols per recrear los ànims, si no té perfecció, cau en baxesa. Qui en manejar las armas no es ben destre s'absté de pendre part als exercicis del camp de Mart, y aquell que a la pilota, o al disch, o al troch, no sab jugar, se queda assegut, perque d'ell no's riga'l públich; ¿y hi hà qui sens saberne vol fer versos? ¿Y per què no, si es ben nascut y lliure,
y en lο cens acredita que té renda fins per ser cavaller, si a tant aspira, y a més, irreprotxable en sa conducta? XXIX.Ja sé qu'es ton intent y ton criteri no dir ni escriure res que de Minerva siga en despit; més si algun día un'obra haguesses tu compost, pórtala a Meci, o al teu pare, o a mi, per la censura, y guàrdala nou anys al escriptori. Axís te serà fàcil corretgirla; paraula dada ja no torna enrera. Sagrat intèrprete dels deus, Orpheo, al hom salvatge horror a la matansa li va inspirar, y als aliments indignes: per ço va dirse qu'amansía als tigres, y al lleó rabiós ab sols la lira. Per ço també d'Amphió, lo que de Tebas axecà'ls murs, se deya que les pedres movía de son lloch, ab la dolsura del seu cantar, portantles hont volía. Allà en lo temps antich, la sabiesa, del privat interès, l'interès públich, del profà lo sagrat, s'encaminava a distingir; privar concubinatge, y marcar los devers del matrimoni; fundar ciutats, gravant les lleys en taules. Axí'ls poetes van guanyar la fama. Després l'insigne Homer va comparèxer, y Tirteo ab sos cants los cors anima ja decayguts, y a la victoria'ls llensa. Los oracles tornavan ses respostes en vers, y fou en vers que los preceptes
van darse de moral; ab l'harmonía dels versos, lo favor dels reys guanyaven, y consol y descans l'ànima hi troba quan del pes del treball se sent rendida. Axó't dich, perque may t'avergonyexis de polsarne la lira de les Muses, ni acompanyar lo cant del diví Apolo. Serà tant sols naturalesa, diuen, o be sols l'art lo que farà als poetes. Jo no crech siga l'art sens rica vena, ni'l geni sens cultiu; abdes demanen auxili l'una a l'altra y van unides. Aquell que vol primer tocar al terme pera guanyar lo premi en la carrera, al treball y al sofrir acostumarse tingué desde petit, ferse insensible al fret y la calor, com també abstindres del amor y del vi. També'l flautista que's presenta a tocar en los cants Pythichs baix un mestre sever tingué d'apendre. Avuy ja basta dir: jo faig bons versos. Malvinatge'l darrer! fóra vergonya quedarme enderrerit, y dí ab franquesa que no sé lo que may he après encara, XXX.Lo poeta que té moltes hisendes, y bons diners a guany, porta a sa casa un vol d'aduladors qu'ab l'esperansa hi van del interès que'n poden treure, com al sò de trompeta's volta'l nunci de marxants que los gèneros li comprin. Y si ademés la posició li basta per donarlos a tots convit esplèndit,
sortir per fiador de un calavera ja arruinat, o be dels plets funestos pot treure a n'algun d'ells, gran maravella serà per mi que distingirne puga lo fals amich del que de cor l'estima. No cridis may perque jutge tes obres al que estiga gojós d'alguna cosa que hajas dat o promès, donchs al sentirla té de dirte:—Molt be! brillant, magnífich!— Y a més perdrà'l color, veuràs saltarli les llàgrimes als ulls, d'entusiasme s'alsarà commogut de la cadira, y a cops de peus trontollarà la sala. Tal com les ploraneres qu'als enterros llogades van, que fan y diuen coses més extremades que'l que sent de veres, axís l'adulador quan elogía que'l que ho fa de vritat més extrems gasta. Diuen dels reys que quan saber volíen d'algú, si merexía confiansa, li feyen beure ví fins alegrarlo, y en est estat lo pit li sondejaven. Si tu fas versos, fes que no t'enganye qui'ls sentiments com la guineu disfressa. Si un autor a Quintili alguna obra portava a censurar, ab gran franquesa li deya:—Corretgeix aquest passatge, o be aquest altre.—Si li responía que no li era possible millorarho donchs ho havía probat molts cops debades, li manava esborrar, y a ne l'enclusa forjar de nou los mal tornejats versos;
si prefería son error defendre a ferho tot de nou, llavors callaba y no perdía en va més temps, dexantlo que sol y sens rival, seguís prendantse de sí meteix y de les seves obres. Quan es ben just y molt entès lo crítich, censurarà los versos que son fluxos, condempnarà los durs, y ratlla negre ab la ploma al revés als mal compostos farà tirar, retallarà'ls adornos que hi son de més, y los passatges foscos farà aclarir, les expresions ambigües cambiarà, o farà desaparèxer, notarà lo que tinga de mudarse serà un altre Aristarch, també inflexible, que no dirà com molts:«—¿Tinch d'enfadarlo al meu amich per una tontería?» Aquesta tontería ha de costarli penes molt grans, si d'ell axís te'n burles portantlo a ser del públích la rialla. Tal com se fuig del empestat de ronya, del ictèrich, del boig, o del llunàtich qu'es víctima del càstich de Diana; axís fuig lo prudent, tement tocarlo, del poeta insensat, al que seguexen, desprevinguts tan sols, o la canalla que d'ell fan burla y que sovint l'empayten. Si quan va caminant a la ventura, a soles recitant sos sublims versos, cau distret en un pou, o be una fossa, com aquell cassador que sols se fixa al merlot que segueix, per més qu'estiga
molt temps cridant:«—Companys, a mí, ajudeume!» ningú's pendrà la pena de salvarlo. Y si algú s'empenyés en darli auxili tirantli alguna corda perque surti, «—¿Què sabs tú, li diré, si tal vegada ho ha fet d'intent, y no vol que se'l salvi?» y ab tal motiu vos contaré la feta de la mort del poeta de Sicilia: volent Empèdocles dels deus la fama ab gran sanch freda al ardent Etna's tira. Que tinguen los poetes en bon'hora dret de matarse quan millor los semble, que'l que volgués a pesar seu salvarlo com si'l matés faría igual delicte. No'us penseu pas qu'es la primera volta qu'ho ha probat, ni encara que'l salvesseu no fora may per ço home de judici ni perdría'l desitx de mort famosa. No se sab per quin crim tindrà lo càstich que'l cel li envía de parir més versos; ¿ha profanat les cendres dels seus pares O la pedra arrencat qu'un llamp senyala? Lo qu'es cert es qu'es boig, y que s'allunya a doctes e ignorants que de ses obres van fugint, com del ós que de sa gavia los ferros ha romput; més si n'agafa algun per compte seu, ja no me'l dexa, l'assessina llegint, com sangonera que may dexa la pell que té arrapada fins y a tant que de sanch està sadolla.
________