# Poesies en mallorquí popular/La Revetla de Sant Sebastiá

Flamades, flamades, per Sant Sebastiá, advocat de peste, Patró de Ciutat.
La llenya aparellan del barri els veynats y á devant ca-séua la van treginant.
Un castell componen de més de deu palms, ab fustes diverses de pí, teya, fatx, alsina y olivera; nogué y tot hi ha. Allá van les taules del any tirirany, arquilles antigues, llits entorsillats, y mobles de mèrit ja vells allá van. Allá també paran els cuadros passats maldement que tengan pintat un gros Sant, y cadires velles plenes de daurats; y perque aviat prenga hi posan devall paneres sens' ansa y estores d'espart. Tota quanta peste dins la casa hi ha dalt sostres ó porxos, de rates rohuegat, plê d'aranyes y arnes
que s'está corcant, vaja á la flamada que si res trobau que ho tocaren ètichs, ronyosos ó orats, el foch ben depressa tot ho cremará. Un lluquet encenen la hi posan su baix; ja prenen les boves els verduchs y els rams; ja esclafeix la teya, gran flama veitx ja tan alta que arriba als terrats més alts. Els veynats s'assèuen per lo séu voltant, y els joves fent rotlos comensan els balls. Flamades, flamades, de Sant Sebastiá, que el foch purifica els ayres mal sans.
Ja vé la comparsa de Mestre Tomás.
Ell y sos manobres solen fer cada any uns bons derrers dies ab concordia y pau. Aquesta vetlada van ben desfressats. Sabaters figuran de botiga gran, y tirapeu duen cadira y cabás, ab totes les eynes; y un bon devantal. En veure flamada tot dret s'en hi van y allá s'enrevoltan com si fos el trast de dins la botiga. Ja asseguts están. Ja atupan la sòla cantant y cridant. Ja el fil encerolan y ab l'elena ja dins la pell el passan y estirantlo van. Les atlotes féren quant obrin el bras, y elles son tan blayes
que fan un esclat de rialles grosses quant veuen el pas. Allo es un desveri. El Mestre entretant ab un punté monstruo els peus vol midar de la concurrencia que s'hi ha arreplegat. Un, vestit de dona, de Mestressa fa, y d'un cap a l'altre passetja un infant ab gorreta y faixa y bolquim de draps. Y els fadrins segueixen cantant y pegant colps demunt les formes aficanthi claus. Flamades, flamades, de Sant Sebastiá, que ab les seues flames encenen les sanchs.
Ja els sabaters deixan en terra el cabás
y les joves guapes treuen á ballar. Un que du guiterra rapantla ja está, y una pessa toca que no es d'en Mosart. Ja rodan, ja giran saltant, al compás d'els martells que pican demunt l'empedrat. Les faldetes tenen molts de parfalans, y vetes y randes y flochs de punt clar; que s'alsan y volan mentres van rodant prop de la flamada que caliu ja fa. ¡Alerta , atlotetes, no ous hi arrambeu tant que els tihons encesos solen sacorrar d'els vestits els baixos! ¡Alerta! Mirau que si qualque espira Vos toca la carn plorareu de veres.
Flamada ja fan el punt y les randes de la més malcap. Per llevá la flama ja hi cauen cent mans, ja hi pegan grapades, qualcú en terra cau. La gent s'alborota cridant: —¿Que es estat? —No res, no res, (diuen) quatre flochs cremats.— Tot es bulla y rialles, y Mestre Tomas que veu que la cosa comensa á anar mal, fa senya ab un siulo, y aquells menestrals aplegan y fujan. A cercar s'en van noves fogateres per altres costats. Flamades, flamades, de Sant Sebastiá, que els ayres netetjan y encenen les sanchs.
A millons d'espires capamunt pujant pareixen estrelles del cel estirat. Una espira es queda demunt un llenyam de la gran volada del casat veynat. Allá còva y troba esca per cremar, mentres que les joves segueixen ballant. Les velles ja becan, els nins fan badays, y un d'ells quant al ayre axeca el seu cap veu que la teulada flamada ja fa. Les cases se creman; crida aquell infant, y totes les rialles ja s'han acabat. Els homos s'enfilan á aturá aquell maitx, les dones porugues cauen en desmay. Qui fa calaguala.
Qui va á fer tocar foch á n'en Figuera. Qui cerca destrals. Qui aparella jarres. Qui estira els pouals. Qui crida:—Duys aygo, duys aygo aquí dalt.— Qui de la flamada el foch va escampant perque més no prenga. Ningú que's fa sap. Compareixen bombes, s'apaga el llenyam, y la fosca torna per tot á reynar, deixant dins les cases vestits esquinsats, molts de tests de jarra, basses y homitat, moltes teules trossos, y molts de forats; y al carré una taca de carbó y de fanch. Flamades, flamades, de Sant Sebastiá, que encenen les cases y encenen les sanchs.
¡Quin será aquell dia que per dins Ciutat no sereu d'usatge! ¡Ditxós qui ho veurá!