OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La mort

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La mort pot tenir els següents significats:

## Vegeu també

* A la mort de Nise, poema de Francesc Fontanella i Garraver.
* En la mort d'un jove, poema de Joan Maragall.
* La mort de la núvia, títol de diferentes cançons populars.
* La mort de la missenyora, títol d'una altra cançó popular.
* La mort i l'enamorat, títol d'una altra cançó popular.
* Missenyora la Mort, poema de Joan Salvat-Papasseit.
# La mort de la missenyora

— Aon vas, tu, caballeru?
aon vas, tan dematí?
— A veure la missenyora.
Mes ai!,
que diuen que està al morî. —
Mes ai de mi!
— Vostra senyora n'és morta,
jo hi era quan va finir;
tres-centes monges hi havía
a ajudar-la a ben morir.
El dia del seu enterro
sant Ofici varen dir;
ne cremaven tres-cents ciris,
tot l'altar feien lluir.
Les campanes d'aquell poble
tot ho feien retrunyir;
enterraren missenyora
allà al peu del monestir. —
Ell se'n corre i no reposa;
ja és al peu del monestir.
ja se n'arrenca l'espasa
i la sepultura obrí.
— Alça't, alça't, missenyora,
que ton marit és aquí.
— Com m'alçaré, caballeru,
si sola no em puc tenir?
Casa't, casa't, caballeru,
i no quedis pas per mi;
i si Déu te'n dóna filles
posa'ls-hi el nom de mi,
i fè'ls-hi dir el pare-nostre
al vespre i al dematí.
# Perpetuínes/⁂

— A qui estimes més, — li deia, —
a mi o a Nostro Senyô? —
I, al notar sa confusió,
de goig i de pler somreia.
Ella m deia: — Tu ets ningú!
A Nostro Senyor! — I, al veure
que jo la volia creure,
me deia a l'orella: — A tu!
# Phaedri Fabularum/Llibre II

Prologus. I. Iuvencus Leo et Praedator. II. Anus Diligens Iuvenem, Item Puella. III. Aesopus ad Quendam de Successu Improborum. IV. Aquila Feles et Aper. V. Tib. Caesar ad Atriensem. VI. Aquila et Cornix. VII. Muli Duo et Latrones. VIII. Cervus ad Boves. IX. Auctor.
# Perpetuínes/Pobreta

Segut aprop del teu llit
vaig passar tota la nit,
tenint en ton coixí l cap,
mirant-te de fit a fit.
Si vaig plorar, ningú ho sab!
Era ficció l teu repòs:
quan ton alè fadigós
de tos llavis s'escapava,
tot el teu cos tremolava
i tremolava l meu cos.
Quan de l'auba la clarô
vegí entrar pel finestró,
vaig alçar-me, vas sentir-me,
i mig somniant vas dir-me:
— Ten vas! No m fas un petó? —
Ton cap mes mans agafaren
per sota la cabellera,
i mos llavis se posaren
en ton front, groc com la cera,
i en fred suor s'inondaren.
# Perquè la nit arribi

    Visqué enmig de tempesta i lluita.
    La seva ànima tant desitjava
    allò que l’orgullosa mort pot dur,
    que no podia suportar
    els béns corrents del món,
    ans visqué com el rei
    que empaca el dia de noces
    amb penons i estendards,
    trompetes i timbales
    i l’escandalós canó,
    per fer-ne fora el temps,
    perquè la nit arribi.
# Phaedri Fabularum/Llibre I

I. Lupus et agnus. II. Ranae regem petierunt. III. Graculus superbus et pavo. IV. Canis per fluvium carnem ferens. V. Vacca et capella, ovis et leo. VI. Ranae ad solem. VII. Vulpes ad personam tragicam. VIII. Lupus et gruis. IX. Passer ad leporem consiliator. X. Lupus et vulpis iudice simio. XI. Asinus et leo venantes. XII. Cervus ad fontem. XIII. Vulpis et corvus. XIV. Ex sutore medicus. XV. Asinus ad senem pastorem. XVI. Ovis, cervus et lupus. XVII. Ovis, canis et lupus. XVIII. Mulier parturiens. XIX. Canis parturiens. XX. Canes familici. XXI. Leo senex, aper, taurus et asinus. XXII. Mustela et homo. XXIII. Canis fidelis. XXIV. Rana rupta et bos. XXV. Canes et corcodilli. XXVI. Vulpis et ciconia. XXVII. Canis et thesaurus et vulturius. XXVIII. Vulpis et aquila. XXIX. Asinus irridens aprum. XXX. Ranae metuentes taurorum praelia. XXXI. Miluus et columbae.
# Perpetuínes/Tres faules

I
Esbufegant i cansada
la locomotora deia:
— ¿Com es que essent jo la força,
l'enginy debil me subjecta?
¿Com es que haig d'esser esclava
i anar ont els ralls me menen?
No só forta? Vui ser lliure! —
I, fugint del camí recte,
volgué córrer vers els camps,
i mig s'enfonsà en la terra;
i ella, que esclava corria,
al ser lliure quedà presa.   La força sola no es lliure
i es suicida la llicencia.
II
Dels seus lentes caigué un vidre
buscant un botanic herbes,
i damunt d'una formiga
quedà l vidre al caure a terra.
Les formigues que passaven
s'aturaven am sorpresa
veient a una germana
de tant rara corpulencia;
i la petita formiga
dessota del vidre presa,
convertides en gegantes
les altres formigues veia.
Al mirar-ho, reia un savi
de la por d'elles i d'ella...
Vestida am vidre d'augment
quanta i quanta gent passeja!
En l'immensitat del buid,
i lluny, molt lluny de la terra,
reflectant la llum del sol,
trist caminava un cometa.
Per nostre món sospirava
que entre la foscuria veia.
— ¿Com ho faré per què ls homes
puguin saber ma existencia,
i m'apuntin en llurs llibres,
i em creguin ésser profeta
de mort de reis, i de fam,
i de pestes i de guerres? —
Prompte vegé sos desitjós
i sa ambició satisfeta.
Per davant de nostre sol
passà, i una taca negra
va ser son cos, projectant-se
en la lluminosa esfera,
r el cometa al punt notaren
els astrolegs de la terra.
Mostrar-se tant sols fent taques
no sols ho fan els cometes.
# Phaedri Fabularum

Llibre I
Llibre II
Llibre III
Llibre IV
Llibre V
# Visions & Cants

VISIONS
CANTS
| INDEX | |
| | Pags. |
| VISIONS | |
| El mal caçador | 7 |
| Joan Garí | 11 |
| El comte Arnau | 14 |
| L'estimada de Don Jaume | 27 |
| La fi den Serrallonga | 31 |
| INTERMEZZO | |
| A la Mare de Déu de Montserrat | 41 |
| La cançó de Sant Ramon | 43 |
| En la mort d'un jove | 45 |
| Els Reis | 46 |
| Sol solet | 47 |
| Dimecres de Cendra | 48 |
| Lo Diví en el Dijous Sant | 49 |
| L'aufabrega | 50 |
| A montanya | 52 |
| Després de la tempestat | 53 |
| La nit de la Purissima | 54 |
| L'ànima de les flors | 55 |
| La Dòna hermosa | 56 |
| L'esposa parla | 57 |
| | Pags. |
| CANTS | |
| La sardana | 61 |
| El cant de la Senyera | 65 |
| Cant dels joves | 67 |
| Cant de Maig, cant d'alegria | 69 |
| Cant de Novembre | 71 |
| Els tres cants de la guerra: | |
| Els adéus | 73 |
| Oda a Espanya | 75 |
| Cant del retorn | 78 |
# Victor Hugo en català/¿Perqué?

Si no tens rés pera dirme, ¿perqué vens sempre prop méu? ¿perqué eix sonris dirigirme que 'm fa sufrir dolor greu? si no tens res pera dirme, ¿perqué vens sempre prop meu?
Si no tens res que contarme ¿perqué m' estrenys la má aixís? si 'ls somnis no vols confiarme que 't fan ditxosa y felís; si no tens res que contarme ¿perqué m' estrenys la má aixís?
Si es ton anhel que 'm retire ¿perqué prop méu sols passar? jo no 't veig que no delire: tú 'm fas gosar y penar. Si es ton anhel que 'm retire ¿perqué prop méu sols passar?
# Vindràs...

Vindràs
Vindràs quan les abelles per les mates en flor brunzen, i el sol clivella les terres de tan fort.
Vindràs rient, oberta la teva boca roja, mateix que les magranes, la teva boca boja.
I li diràs que l'ames, que l'ames fa molt temps; però li negaràs els llavis, tot rient.
I el jorn que tu voldràs donar-los-hi, llavors, febrosa i tremolosa, t'adonaràs que és mort.
# Virolay

VIROLAY.
Rosa d'Abril, Morena de la serra, de Montserrat Estel, il·luminau la catalana terra; guiáunos cap al cel.
Ab serra d'or los Angelets serraren eixos turons per fervos un palau: Reyna del cel que 'ls Serafins baixaren, daunos abrich dins vostre mantell blau.
Alba naixent d'estrellas coronada,
Ciutat de Dèu que somiá David, á vostres peus la lluna s'es posada, lo sol sos raigs vos dona per vestit.
Dels catalans sempre seréu Princesa, dels espanyols Estrella d'Orient,
siau pels bons pilar de fortalesa, pels pecadors lo port de salvament.
Donau consol á qui la patria anyora sens veure may los cims de Montserrat; en terra y mar oiu á qui'us implora, tornau á Dèu los cors que l'han deixat.
Mística Font de l'aygua de la vida, rajau del cel al cor de mon país; dons y virtuts deixauli per florida; feune, si us plau, lo vostre paradís.
Ditxosos ulls, María, los que us vejan, ditxós lo cor que s'obre á vostra llum; Rosal del cel que 'ls Serafins voltejan, á ma oració donau vostre perfum.
Cedre gentil del Líbano corona, Arbre d'encens, Palmera de Sion, lo fruyt sagrat que vostre amor nos dona es Jesucrist, lo Redemptor del mon.
Ab vostre nom comensa nostra historia, y es Montserrat lo nostre Sinaí:
sian per tots l'escala de la Gloria eixos penyals coberts de romaní.
Rosa d'Abril, Morena de la serra, de Montserrat Estel, il·luminau la catalana terra; guiáunos cap al cel.
# Virolet Sant Pere

Virolet Sant Pere, virolet Sant Pau, la caputxa us queia, la caputxa us cau; cap aquí, de pressa, cap allà, si us plau. Els gats ja miolen i fan marramau. Virolet Sant Pere, virolet Sant Pau, la caputxa us queia, la caputxa us cau; les ratetes pugen dintre del seu cau. Per molts anys la festa puguem fer en pau.
# Visions & Cants/A la Mare de Déu de Montserrat

A la Mare de Déu de Montserrat
Ben d'a la vora — volia veure-us, oh Verge negra — del blanc vestit! Al vostre estrado — avui pujava, i us he guaitat de fit a fit la dolça cara, — que m'ha deixat — tot enternit.   Més lluny us miro — quan a la tarda canten els monjos — i els escolans, i eixint del temple — m'hi giro encara, i encara us miro — més lluny que abans. A vostra casa — m'aficïono i us hi entro a veure — sempre que hi passo, com els aimants.   Surto de cara — a les vostres penyes i en cada una — veig un ensaig de vostra imatge... Sou gracïosa, — penya entre penyes: reina us en faig. Cerco entre elles — els camins vostres — i me n'hi vaig.
Els camins vostres — són plens de boira: per los esquinsos — guaita l cel blau... No més hi trobo — rebolls i mates que humils floreixen — en mig la pau, i aquelles bolves, — que n diuen angels i que s'hi assemblen — per lo silenci — del vol suau.   Com me cor-prenen — els singles vostres! Com m'esvaeixen — vostres abims! Les aus que hi volen — són aus xiquetes, les fonts que hi neixen — són regalims; entre la boira — són cims de gloria — els vostres cims.
Tot jo m'encanto, — no sé l que m passa: les vostres penyes — m'han encisat. · · · · · · · · · · · · · · · · · · ·
Més, quan me giro — de cara enfòra, l'esprit me fuig de Montserrat.
# Visions & Cants/Cant de Maig, cant d'alegria

CANT DE MAIG
Cantem l'entrada del temps clar am clara veu i rialles clares.    Tornem-nos ben cantaires, que ara és el temps — de fer ressonar    alegrament els aires.
Passen nuvols corrent i somrient, regalant aigua i raig de sol lluent damunt les roses vermelles, ja totes badades. Sobre ls plans reverdits hi corre l vent i es mouen els blats verts i les gentades cridant coses alegres i furioses... Costes avall degoten les neus fóses.
Sadollem la mirada de verdor enfonzant-la en el tou dels grans herbatges;
sadollem les orelles de remor enamorant-les dels bells crits selvatges; i sadollem el pit d'aire del cel per cantar l'alegria de la terra,    tant si n surt un mistic bèl    com si n surt un crit de guerra.
Tornem's soldats lluents i ben armats, o tornem's serafins d'ales de plata... Correm alegrament a tots costats,    correm, que l Maig esclata.
Riem, riem entre les flors i el vent    l'emmajada alegria; plantem arbres de Maig desaforadament    davant la porta d'or de cada aimia.
Prompte ls arbres de Maig s'assecaran...    la llenya sols destorba: la tirarem al foc de Sant Joan    i saltarem per sobre.
# La viudeta

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La viudeta pot tenir els següents significats:
* La Viudeta, cançó part de Segona serie de cançons populars catalanes.
* La viudeta, per Josep Pin i Soler (1897)
# La vida de les galeres

La vida de les galeres n'és molt llarga de contar; set anys fa que vaig en elles, i altres set que hi tinc d'anar.
Al cap de la catorzena
llicencia en vui demanar;
la demano al senyor Comte,
no me l'ha volguda dar; la demano a la Comtessa,
promptament me la va dar.
Tanta és la meua alegría,
que amb dos hores passo el mar
Quan ne só a mitja carrera,
ja n'encontro el meu germà.
— Ai germà, lo meu germà,
la meua mare, què fa?
— Don Lluís, la nostra mare
ja no hi veu de tant plorar. —
Al sê a la porta de casa
la mare en vai encontrar.
— Ai mare, la meua mare,
la meua muller, què fa?
— Don Lluís, la teua esposa
se n'ha tornat a casar,
s'ha casat a llunyes terres
amb un noble capità.
— Mare, baixeu la guitarra,
la que solía tocar,
que la vui anầ a rondar-la,
a veure si em coneixerà —
Arribo a la porta de casa,
al pedrís me'n vai sentar
— Dama, feste a la finestra,
si vols veure ocell cantar.
— Aquí no hi ha ocell que cante, ni sirena de la mar;
sinó que era don Lluís,
don Lluís de Montellâ.
— Si aquell n'era don Lluís
prompte le'n faré matar.
— Si tu mates don Lluís
amb mi ja pots començar,
perquè n'era amor primera,
que costa molt d'oblidar. —
Al punt de la mitja nit
don Lluís mort ja n'està.
A la punta de l'albada
la dama ja va finar.
L'un l'enterren al solç de l'esglesia,
l'altre al peu del campanar.
De l'un va eixir-ne un xipré
i de l'altre un olivar.
L'un créixer i l'altre créixer
tots dos se van ajuntar,
perquè les amors primeres
ne costen molt d'oblidar.
# La venjansa de la Tana

* Singlots poétichs, per Frederic Soler i Hubert i Valentí Almirall i Llozer (1867): La venjansa de la Tana (1867)
* La venjansa de la Tana, per Frederic Soler i Hubert (1891): La venjansa de la Tana (1891)
# La xata merenguera

       La xata merenguera
       (huit, nou i deu)
       Com que és tan fina
       (trico, trico, tra)
       Com que és tan fina
       (lairó, lairó, lairó, lairó, lairó)
       Es pinta els colores
       (huit, nou i deu)
       Amb gasolina
       (trico, trico, tra)
       Amb gasolina
       (lairó, lairó, lairó, lairó, lairó)
       Sa mare li cridava
       (huit, nou i deu)
       Renta't les galtes
       (trico, trico, tra)
       Renta't les galtes
       (lairó, lairó, lairó, lairó, lairó)
       Que ara vindrà Joanet
       (huit, nou i deu)
       A festejar-te
       (trico, trico, tra)
       A festejar-te
       (lairó, lairó, lairó, lairó, lairó).

## Enllaços externs

* Paco Muñoz La xata melindrera, YouTube. Cançó del joc interpretada per Paco Muñoz
# La venjança

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La venjança pot tenir els següents significats:
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Retorn á la poesia

Com lo soldat que aprés qu' en cent batallas Lo elm ha romput y ha despuntat la llansa, Penja en lo mur lo inútil elm, las mallas Y ab ellas de nous triunfos la esperansa;
Axi jo regullós d' en apres trobas Cantar mon Deu, ma patria trista y bella, En l' arpa no trovant tonadas novas, L' arpa penjí y ma esperansa ab ella.
Perqué no ferho donchs quant per estranya Quasi ningú ma llengua comprenia? ¿A qué cantar quant ja ninguna entranya Al trist to de mos versos s'enternia?
Davan enuig los cants que á Deu cantava Als cors qu' en son amor no estan encesos, Y 'ls càntichs que á ma patria consagrava Perque eran llemosins no eran compresos.
A las ninas cantava, mes las ninas Frets trovavan mos rims com neu gelada, Y poch á poch mon cor queya en ruinas Y eran perduts mos cants com la rosada.
En lloch troví consols, en lloch coronas, En lloch lo amor que tants prop meu sentian. Consols, gloria y amors, com papallonas, Fins de baix de la ma sempre 'm fugian.
Llavors deixí mos cants... ¡Ay! ignorava Que ton cor ascoltás ma gayta trista: Una estrella en lo cel per' mi brillava Mes no lo havia descobert ma vista.
Disculpa ma ignorancia, ó ma nineta, Pus á saher que grat t' era escoltárme, Per tu hauria seguit essent poëta, Mes que degués com fatuo l' mon xiularme.
¿Qué me importan los homens, qué la gloria? Tenir qui ou mos cantars, aço me importa. La sort no envejo, no, del qui á la historia Ab un nom gran un cor destrossat porta.
Escoltam tu, y jo tornaré á mas cobles; Ou tu mos cants, y reviurá ma vena. Y tindré inspiracions mes grans y nobles, Y 'l front de foch, de goig l'ánima plena.
Per tu despenjaré l' arpa olvidada, Com lo soldat de nou la llansa aferra, Y per' honrar lo nom de sa estimada Gustós per ella ab sanch rega la terra.
Mos cántichs llemosins per tu, ó ma bella, Comensaré de nou, pus grats te foren, Y tos ulls mes brillants que cap estrella Vulla Deu que si plor’ ells també ploren.
Per tu altre volta de ma patria en l' ara Un nou pessich d'encens vindré á cremarne; Per tu un himne al Senyor alsaré encara, Per tu á las ninas tornaré á cantarne.
Com galant que ofereix á sa promesa Un ramillet de flors de amor en prova, Del encens de mos cants, dolsa princesa, A tos peus posaré una copa nova.
Y si del geni un jorn brillás la marca En mon front que ara 'l dol de arrugas llaura, Y Dante hagués per nom, Tasso ó Petrarca, Tu 't dirias Beatris, Lleonor ó Laura!
Mars de 1843.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Tristesa de una nina

¿Qué veu en lo cel la hermosa nina Qu' en ell clava lo esguart de plors humits Qué en la llum de la lluna cristallina Pus mes fort al mirarla bat son pit?
¿Qué veu en eixas boyras matisadas Que van y venen sense may parar, Com banderas de pau que desplegadas Dos exêrcits units fan onejar?
Jo la he vist escullir, com fan las bellas, Las flors mes dignes de son front riënt, Y ara en lloch de adornar son front ab ellas, Distreta las desfulla y llansa al vent.
Jo la he vist en los balls rebent alegre Lo encens que á las hermosas crema amor; Ara si, hi va , se veu en son ull negre Que com abans no arriba ja á son cor.
¿Qué passa donchs en ell? ¿Será que anyore, Ángel hermós lo cel de hont ha vingut? Perla llansada al mar ¿será que plore Lo núvol pur de hont un matí ha caygut?
¿Qué diuhen á son cor las vaporosas Boyras brillants, que 'l mon mira indolent? ¿Qué diuhen á son cor las nits hermosas Que mitj vesteix la lluna ab vels de argent?
¿Qué diuhen á son cor que axi l' encantan? Tant dolsos son llurs rims purs, divinals, Que distraurel no poden los que cantan En llurs arpas de plata los mortals?
Abans no obstant lo cel y las estrellas, Y la lluna y las boyras de color No menos que ara ho sont també eran bellas, Y parlavan no menos á son cor.
Si ellas no han sufert donchs mudansa alguna ¿Perqué al mirarlas bat mes fort son pit? Si contemplava ab goig ahi la lluna, ¿Perque ab tristor la mira aqueixa nit?
Lo cambi está en son cor... son cor de nina Ha vist en somnis son gentil galant, Y com li doná amor forma divina, Lluny del mon en lo cel lo va buscant.
Per ço tan pensativa está la hermosa; Per ço ou distreta dels mortals la veu. Oh, ditxós qui pot dir: « Es ma amorosa!» Benhaje qui dir pot: «So 'l somni seu!»
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Un cor de filla

Lassa! mal víeu quí pert son jauzimen. . Guillems Figuera.— L' autr' ier cayalgaba.....
Recolsada está Maria Sobre verts coxins de Persia En lo palau de un rey moro Que vol fer d' ella sa reyna,
Entr' eunuchs que á genollons L' adoran y la serveixan, Y entre dos reynas esclavas Tan gentils, si be que negras,
Que hauria fet d' ellas l' Assia Per sas pagodas dos deas, Mes lo moro es orgullós Y dos esclavas fiu d' ellas.
Las reynas li pentinavan La daurada cabellera, Y li cenyian lo front Ab brillants cordons de perlas:
Mes la verge plora mes Quant mes la enjoyan las reynas : Cada perla ab que l' adornan Sos ulls ab nous perlas regan. • « Tornam , rey moro, á mon pare Y á ma mare qu' es tan vella. La mare que pert sa filla De nit y jorn no sossega.
« Tornam, ¡ay! á mas montanyas De boyras y neus cubertas, A mos dolsos cants de aucells, De nina á mos jochs y festas,
Pus mes estim’ ser pastora De cabridets y de ovellas, Qu' esposa ab corona d' or De qui de mon Deu renega.»
—«¡Ay moro, lo cruël moro» Precís es que sia de pedra Ton cor, pus no 's derreteix Als plors de eixa nasarena!»—
«; Oh qui pogués ser aucell Per posarse en la finestra, Y en la casa de mos pares Fer niu, com una oreneta!
«Jo daria eixos palaus Y eixas brillants diademas Per ser la fulla que 'l vent Sobre sas alas passeja,
« Pera posarme en lo pit De mon pare ó ma mareta, 0 amagarme entre las cintas De sa blanca cabellera.
« Jo daria per ser núvol Eixos blaus turbants de seda, Pera servir á mos pares De dosser quant per mi pregan
« A la Verge pura, al peu De la olvidada capella Qu' enramaba tots los jorns Ab novas flors y poncellas,
« Y per ser un raig de lluna Jo donaria eixas perlas, Pera posarme de nit En la daurada finestra,
« Hont sentats tristos mos pares A la llum de las estrellas, A tots los núvols que passan Preguntan per llur filleta.»
«¡Ay moro, lo cruël moro, Precis es que sia de pedra Ton cor, pus no 's derreteix Als plors d' eixa nasarena.»
Axi plorava Maria Y suspiravan las reynas, Que con ella tenen pares Y per ells ploran com ella.
Mes de las reynas los pares, Mágichs de gran sabiesa, A llurs fillas ensenyaren A llegir en las estrellas,
Y à entendrer los dolsos cants Dels moxons quant en la selva O ploran, ¡ay! de tristor, O cantan de amor ó pregan.
Las reynas son compasivas, Y sens' que 'ls eunuchs ho vejan , Clavan una agulla d' or En lo coll de la nineta.
L' agulla es un rich present De un sabi mágich de Persia, Y converteix en aucell De plomas d'or y vermellas
Al qui la porta en lo coll Clavada com la nineta. La nineta llansá un crit Y de un vol á finestra
Se posá, y de allí cantant Se despedí de las reynas. Las reynas son compasivas Y axi al nou aucell li dehyan.
—« Aucell de las alas d' or Y de las plomas vermellas, De l' arcova de tos pares Yes á cantar á la reixa.
« Ves ab tos cants á distráurer De son cor la tristor negra , Y Alá te guard’ d’ espervers, De cassadors y de fletxas.»
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Sa mirada. A. E. Ll.

¿Perqué abaixas tos ulls, bermosa mia, Tos ulls fets per l' amor, ¿Si al posarlos en mí bat de alegría Sas alas lo meu cor?
¿Si com s' esponja del aucell la plomi Als raigs del sol ardent, Axi 's dilata aquell, ó ma coloma, Quant ta mirada sent?
Perquè abaixas tos ulls quant per las ninas Dels meus mon cor amant Guayta ton cor, com guayta entre cortinas L' amada á son galant?
Si ab mes goig en los teus mos ulls se posan Que 'l papalló en las flors; Si mes que aqueix en llurs perfums, ells gosan Dels teus en los ardors;
¿Perquè privarme de aqueix gust, ma bella? ¿Perquè eix esguart diví Pels altres molt mes dols que 'l de una estrella Tan cruël ¡ay! per' mí!
¿Quina flor á l' abella has vist que amague Son botó de mel plé? ¿Quina mare has vist may que 'l llum apague Quant gosa ab ell son bé?
Oh! jo vull qu'en tos ulls mon cor s'ensengue, Com papalló en la llum! Jo vull que per tos ulls en ton cor prengue Lo foch que 'l meu consum!
Jo vull en ta tendríssima mirada Tot ton amor llegir! Jo vull, pus tinch ton cor, ó ma estimada, Tot lo qu' ell sent sentir!
Jo vull... mes no: no 'm mires si devias Del pudor esqueixar Lo cast vel, pus llavors ¡ay! no tindrias Ton cor ab que abrigar.
Si per' mirarme á mí de tas pestanyas Borrar era precís Eixos raigs de modestia ab los quals banyas Ton amorós sonrís:
Si llavors no tinguesses, com tens ara, Eix dulsissim esguart de ángel del cel, Segueix de tas miradas sent avara..... Jo vull que 'm semble quant te mir' la cara Que m'estima una verge de Rafel.