# A Déu siau, vós, mon delit

A Déu siau, vós, mon delit, car tot mon bé és ya fallit  tant quant al món. Yo·m recort bé del que ya fon, e lo plaer m'acorda hon  l'aconseguí. Mas ya no·l sent com lo sentí, e poch temps ha que yo·n perdí  lo sentiment. Per bé que no l'hagués present, sentia un saboriment  molt delitant, que m'aparia fos davant aquell delit, no pas semblant,  mas propri ell. ara no sent sabor d'aquell, perqué lo temps és ya molt vell  qu·és l'àbit ras; e ya no·s pot fer que tornàs haver delit e que usàs  del que usí; e tostemps par lo temps a mi, tant que no sent més qu·un fadrí.  Mesell me trob: en sofirença no só Job, ans volria tirar l'estrob,  essent dispost: car si algun delit m'acost, de fet aquell me lunye tost,  un altre·n vull, car mon sentiment no l'acull a rebre'l, axí com fer sull,  d'on pas avant, e tots los delits vaig cercant, prenent algú, altre leixant  d'aquells primers. Reconeguts, no·m són plaers, ans los trob tots per lo revers  quant los pratich. Ells són aquells, en cert ho dich, mas yo qui·ls reb, açò us publich  que altre só en lo sentir, no·n la rahó; e del temps he perdut sahó,  e tot jorn pert, e vench en un delit desert. Un altre·n cerch, ab ull despert  per ell trobar, tal com lo solia tastar; mas a mi no·l veig acostar  sí com dabans, cercant com me fes sos engans, temps allargant; mas yo veig vans  mos pensaments. De mi no·m cal esperiments; no·m poden més portar los vents  en algun port, per qué la mort no·m pot fer tort: si·m pren en camí dret o tort,  per ella·m tinch. En passar temps la vida princh, e aquella a mi no retinch  per altre bé, car de ma obra a mi no·n ve algun delit, e açò sab bé  mon pensament, que àls no porta en esment, sinó de mi avorriment  e menysprear. L'entendre no·m pot delitar, puix res a mi no pot donar  que del món fos, e yo no·m trobe virtuós ne d'entendre tan abundós  que·m delitàs en qué la veritat trobàs e obres de virtut obràs,  on és tot bé; car benaventurança·s té sobr·aquests pilars, e no sé  que·s tinga·n àls. Alguns só axí tots carnals, crehents qu·en delits corporals  açò està; altres, qu·en les honors serà. L'avar diners ajustarà,  essent tant foll; crehent que·l diner tot mal toll, sens mils menjar e jaure moll  los vol haver, e null senyal se pot haver que li vinga per lo diner;  e viu content a son semblant, mes famolent té l'apetit contínuament;  e viu penat, car per null temps veurà·cabat son foll voler. E fos bastat  a nombr·aquell! Sent e no sab la dolor d'ell, per qu·és la causa dins sa pell,  e no en l'or. Qual és l'avar sens esta·orror? Del qu·imagina ser senyor  no·s menys qu·esclau D'aquestes fins parlar no·m plau, car savis molts crech sapiau  que u han dit tot. De vanaglòria fóra glot, furtant sentència o mot  d'aquells primers. Poques natures de plaers són que no y mesclen desplaers:  ço sab cascú; mas qui menja carts no és dejú, e qui no pren conduyt algú  mor-se de fam. Yo só aquell, e de mi·m clam, puis per ma colpa·n part no am  res d'aquest món; e ço és que pus me confon: com mes penses no tenen hon  hajen camí, car mal e bo, com lo perdí, altre mellor yo no·n prenguí  per hon anàs. Entreforçat me trobe, llas, no vaig avant ne torn atràs,  camí perdut. En part, forçat hi só vengut, car per edat y só vengut  e per seny poch, car ouix me viu a l'enderroch, yo degra cambiar lo joch,  mudant delit, lo qual haguí prop de complit; mas per dues parts m'és fugit,  segons sabreu: la una que l'entendre meu lo defalt coneix, e l·és greu  com l'à vist tart; l'altra, qu·m trobe ya vellart, e no·m valdria giny ne art  que fos amat. D'açò·m trob tan entrenyorat que m'ha del món tot apartat,  si bé·n ell visch, e yo de tot son bé·m desisch, puix que no·s trob en mi lo visch  on Amor cau. Aquell que fa del rey esclau e d'esclau rey de fet torna u,  perqué fer sab, no y ha res que tost no acab: si pren lo cors, és pres lo cap  del pus sabent. Ses ungles contra mi, o dent, no han poder, e só'n content,  puix me trob tal; car si·m fos l'edat cominal yo pendria·n bé lo seu mal,  e ya fon fet. Puis és axí que·m trob sostret dels béns que natura promet,  yo m'abandon ab tal dolor, que no sé hon haja reffugi·n part del món  en qué·m repòs. Ya lo procés me trobe clos, e la sentència tinch al dós,  remey no y ha; ya l'anafil diu: "Ta, ta, ta: aquest és qui del món se'n va  e fuig a Déu!" No só·n la terra al parer meu, menys en lo cel, segons veheu:  yo só·ntre dos. ¡O quin estat tant graciós, que l'om estiga sospitós  del loch hont és! Quant en lo món Déu a l'hom mes y els animals, secret promés  dar fi e bé. Quant animal, hom sa fi té, d'on és content, e no y cal fe:  rahó y ateny. Sa pròpria fi à cascú seny en l'obra sua, qui l'empeny  en delit gran; per qué és cert que·ls hòmens han alguna fi per la qual van  al fi darrer, car si la part son bé requer, lo tot la deu molt mils haver,  dubtar no y cal. Açò atteny tot animal, e par que y basta·l vejetal  de menys valor. Tot ço que sent fuig a dolor e v·a delit per sa dolçor,  no pensant d'ell; mas de la obra hix aquell, lo qual és gran, poch, leig o bell,  l'obra semblant. E donchs no·s vaja·lgu clamant, si ha dolor del qu·és obrant,  puix que mal fa; car de mal fer tal guardó ha, e lo ben fet cascú pagà  més del degut. Tal delit no é yo perdut, car per saber l'é conegut,  mas no sentit; car si l'hagués aconseguit, yamés l'aguera derrinclit,  ne ell a mi; e yamés hom l'asaborí que no·l seguís tot lo camí,  mentres visqués. ¿Qui és aquell, que·s desisqués del senyor, qui tant bé li fes,  per un dolent? E de tal só estat servent . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . mas tal com fon, fuy mig content, no pensant que·l deffalliment  dins en mi fos; mas que per ser malventurós, e no per ser prou ginyós  tal fi m'és fuyt. D'un arbre bort volguí bon fruyt, e trobar aygua·n vexell buyt  per mi fartar. Mas almenys podia gustar y en lo començ mi contentar  en molta part, no pas en tot; e no y val art que·l bé honest romang·a part  e l'om trob fi. És ver que yo m'adelití e tot altre delit prenguí  e veus que·m dolch, e tant com puch ma dolor colch, que res d'aquella yo no tolch,  ans la complach. E sé qu·és leig com no amach la gran tristor que·m fa ser flach,  vehent quin só, e lo món de bella saó e mi en disposició  que l'he jaquir, Qui pot tal dolor sofferir? Que·m sembl·ahir poguí sentir  los béns abdós, ço és l'útil e·l delitós, dels quals assats fuy abundós,  a mon semblant. L'útil per si no·m fon davant: jamés diners fuy desijant,  mas per haver lo que al delit fon menester, hon despenguí tot món saber  e part dels béns. Mas a present me són turments aquells semblants que han les gents  d'on se veu clar . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  puix que bé és molt ha durat e só'n représ com no·legesch fi hont metés  propòsit ferm, e no pot ser que no·m referm, puix no tinch cor e cap enferm  d'aquell bé falç. Si res amprench, no pot ser àls sinó ver bé, porgat de mals,  fi del desig. Enans sentí molt gran fastig; no·n lo començ, mas en lo mig  sentí afany. Yo é perdut sens algun guany; yo só que hisch de un calt bany,  e·n hun romanch. Als delits la porta yo tanch, e com los sent, contínuu planch  per lur contrast, car mi recorda del fin past; mes ya no sent res lo meu tast,  segons quin só. L'enteniment, son companyó, vehent açò, mostra's felló  e l'ha jaquit, y ab lo voler és ahunit per fer tal obra d'on delit  puguen haver; mas no encòntran lo carrer; en general saben qué fer  e no fan res, perqué·n saber tal bé no·s pres ne·s pot haver per ser entés,  mas per l'obrar; car sens virtuts no·s pot gustar, la qual naix del continuar  actes de bé. Virtuts ab gran delit se té; sinó ensemps, no les hagué  home algú. Ací fall lo juhí comú; si no és poch, ho sap cascú  qu·ensemps estan. Saber se pot, mas no u sentran los qui mals fets praticaran . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . perdonen-me los qui mal fan  que·n tal cas són. Altres ne sé, de qu·és ple·l món: sabents lo bé qué és e hon  és assegut, ço és en l'obra de virtut; mas en l'obrar no han vengut,  per qué·n començ la dolor la voluntat venç. Ço fa que yo res no començ,  e tots som tals: no pas los bons ne·ls de tot mals; mas los que hom diu cominals  axí·ls avé. Ells han propòsit de fer bé, mas no han l'àbit, ço per qué  s'ateny delit. Los bons han lur camí complit havent lur intent conseguit  e són contents; los malvats són cas·inpotents d'esmenar lurs deffalliments,  d'on han dolor. Lo pus mal hom té mal pijor, e lo més bo delit major,  no u cal provar. Açò no·ntén lo popular: entre mil bé poden comptar  lo qui se'n trau. És molt que ferm açò cregau: que la dolor delit tornau,  bon àbit fet. Ladonchs se mostra ser perfet, com la raó ha tot constret  lo sensual. Yo sé lo bé, mas faç lo mal; perqué l'entench en general,  no·n singular, lo mal é volgut praticar: sabut e sentit é molt clar  y el bé·n confús. No per bon seny é perdut l'ús, mas per lo temps m'és dat reffús:  estich axí que·n nulla part yo·m veig camí; mes obres no guarden ull fi,  viu só e mort. Los delits passats me recort; açò·m roman qui·m fa report  d'algun pensar: no res qu·m puixa delitar, car en res no puch aturar  lo pensament; e qui no·ntén, no és volent, e valgra'm més mal eligent  qu·estar torbat, no havent res delliberat per lo juhí la voluntat,  d'on romanch va, que·n fi alguna cor no·m va. És lo pejor estat qu·està  l'om en tal cas. No sé al món que hom trobàs semblant de mi e que·l cercàs  en los dos móns: yo só despullat d'aquests dons que vells e jóvens e minyons  han per dret lur. Cascú té fi per ell adur en aquell loch hont li procur  l'apetit seu; en nulla part me porta·l meu, car ço que·m plach, ara m'és greu,  e res no veig de tot quant fas no sia leig. Mas no u am tant que yo u pledeig:  forçat o vull; car ço que alta tost a l'ull yo u enterromp, puix no y acull  lo que fer dech. Fulles e flors vull d'un fust sech, e no vull dir que bé u conech;  en part ignor bé si mereix un agre plor; açò fa un virtuós cor,  mas yo·m reprench car mon penssament no estench, e, ginyant, aquell no estrench  en algun fi, ço és en Déu, puix vol a mi, leixant lo món pobre y mesquí,  puix ell no·m vol. No·m fa procés que fer no sol. Yo li perdó, passant mon dol  ab cor no clar, car no puch ab mi acabar ab cor sancer de perdonar,  e mal no·m fa. Quant regonech açò com va, la dolor que dins mi està  me tol poder que no ús de mon poch saber; com passa ço, noy és mester  dir-ho pus larch. La passió nos fa embarch, que ço qu·és dolç nos par amarch  e pel revés; nostre juhí pren menys ho més segons lo voler serà stés  en bé o mal. Encara fa lo que menys val: que fa la cosa ser no tal  com és en ver, aquella que ab lo saber conegués, ans que·l gran voler  vos carregàs. Perquè no·s pot fer hom obràs ab passió, que no·s torbàs  nostre juhí; aytant és flach, més que mesquí, d'aquell qui és semblant a mi  e d'altres molts!