OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XVII

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/142 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/143 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/144 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/145 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/146 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/147 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/148 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/149 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/150
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXI

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/176 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/177 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/178 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/179 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/180 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/181 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/182 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/183 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/184
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XV

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/125 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/126 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/127 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/128 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/129 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/130 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/131 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/132
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXIV

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/203 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/204 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/205 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/206 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/207 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/208 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/209 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/210 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/211
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XX

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/168 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/169 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/170 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/171 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/172 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/173 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/174 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/175
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXII

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/185 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/186 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/187 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/188 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/189 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/190 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/191 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/192 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/193
# Cansons de la terra - Volum III/Los dallayres

LOS DALLAYRES.
Si n' eran dos dallayres—que 'n dallavan un prat, una polleta rossa petita y bonica los porta l' esmorsar. Petita ¿com va? Lo un dallayre dalla,—l' altre no pot dallar. —¿Que teniu lo dallayre—que no podéu dallar? —Mon mal es d' amoretas,—es mal de festejar. Una polleta rossa—que 'm fa morí' y penar. Jo vull dirho á son pare—si me la vol donar, y si no me la dona—jo la 'n faré robar pèls Miquelets d'Olesa—qu' altras n' han robat ja.— Ja trucan á la porta—«Ola, ola, ¿qué hi ha? —Los Miquelets d' Olesa—que 't venen á buscar. Arregla la robeta—y afanyat á baixar. —Ja baixo desseguida—que ho tinch tot arreglat, quatre vestits de seda,—quatre de tafetá, y vintinou camisas—de lo millor que hi ha.— Al baixant de la escala—encontra son germá. —¿Hont vas falsa traydora—que me l'has de pagar? —Calla, germá meu, calla,-que prou tens que callar.— Obran tantost la porta—y pres ja l' han posat. A vintinou d' Octubre—varen penjá 'l germá.
Aqueixa cansó, que no deixa de tenir alguna semblansa ab la de Pau Gibert que posém mes avall, es moderna y de las derrerías del segle passat. Las paraulas que la noya robada diu á son germá dònan á entendre qu' ell ha sigut la causa de tot lo qu' está passant á la donzella, y encara que no mes son dos versos los que 'l poeta destina al citat objecte, ab ells dos n' hi ha prou per endevinar, que probada sa culpa y prés, fou penjat pèl aymador en venjansa dels estorbs que á son casament havia posat. Es tot un drama contat ab pocas paraulas. Per la vaguetat y rapidesa en la forma, te mòlts punts de semblansa ab La Venjansa que publicárem en lo volum primer plana 223. D'aquest mateix cant n'hem rebuda un' altre versió, recullida pèl senyor Sitjar de La Bisbal y es la següent:
En lo plá de Girona—una minyona hi ha jo vull dirne al séu pare—si me la 'n vol doná'; y si no me la dòna—jo l' han faré robá'. pèls miquelets d' Aytona—la 'n faré aná' á cercá'. —Rosa, plegáu la roba,—qu' es hora de marxá'. —La roba n' es plegada—plegada n' es temps ha. Los guants y las manillas—tot amanit está. Donchs, apressem, Roseta,—que 'ns deuhen esperá'.— Al replá de l' escala—n' encontra 'l sèu germá. —Ahónt t' en vas, Roseta!—Rosa! hónt t' en vols aná'? —Calla, mon jermá, calla!—Bè t' en valdrá 'l callá'; N' han fetas forcas novas—no 'u hajas d' estrená!...— Fora 'l plá de Girona—ja se 'n posa á plorá'. -Per Dèu!.. per Déu, Roseta!..-¿qué'us n'acaba'l plorá'?..- —¿Ploréu al vostre pare,—O bè al vostre germá? —¡Ày! jo no ploro al pare,—tampoch al mèu germá: ploro la trista mare,—¡quin desconsol tindrá! Sols tenia una filla—y aqueixa la 'n deixá! L' hora n' es arribada, ¿qui t' en consolará!..
# Cansons de la terra - Volum III/La filla del rey

LA FILLA DEL REY.
Si n' hi ha set segadors que baixan de la Segarra, ne portan los didals d' or, las falsons sobredauradas. Seguéula arran, seguéula arran que la palla va cara, seguéula arran. Y la filla del bon Rey de un d' aquells s' enamorava; ja l' ha enviat á buscar per un criat del seu pare.— —Diguéuli que hi aniré al vespre ó la matinada. —Segador, bon segador, vols segá' un camp de cibada? —Si per cert, linda senyora, segons hont la té sembrada. A sota de un taronjer, un poch mes avall de casa.  · · · · · · · · · · ·
—Segador, bon segador, vols segarla un altra anyada? —Si per cert, linda senyora, si aquest any es ben pagada.— S' en fica la ma á la bossa cent unsas li ha donadas, li 'n dona un pom de clavells per memoria y recordansa. Tot lo camí 'ls ha olorat, los doblas se li doblavan.
Per desgracia eixa versió no es sancera, gracias á haverhi de la mateixa una inmoral y repugnanta parodia que n' es la que se 's feta mes popular y ha més casi en oblit aquella.
# Cansons de la terra - Volum III/La prometensa

LA PROMETENSA.
Ay, las noyas de la vila—y també las del rabal, totas son matineretas—á rentarse 'l davantal. Tot es mal Maria Agneta, tot es mal si no us casáu. Mentres que'l davantal rentan—va passá' un jove galant. —Aqui prou me hi estaria—¿vos donzellas res no' m dau? —Si voléu la cordonera—ó 'l cintó del davantal? —Jo no vull la cordonera—ni 'l cintó del davantal, si no las pometas blancas—qu' en lo vostre pit portáu. —Las pomas son verdosetas,—lo jove, 'us farian mal, tornéu la nit de San Pere,—ó be la nit de san Joan, las pomas serán maduras—mevas y vostras serán.
que 'm vull aquesta roseta—que 'n portéu aqui davant. —Tornéu la nit de San Pere—ó lo matí de San Joan, las rosas serán floridas—per vos ó un altre serán.
# Cansons de la terra - Volum III/La filla perduda

LA FILLA PERDUDA.
—Ay, mare, anéu á missa ¡Ay, visca l' amor! ay, mare, anéu á missa ¡ay, visca l' amor! que jo couré 'l diné ¡visca la rosa! ¡visca la rosa! que jo couré 'l diné ¡visca la rosa en lo rosé'!
Sa mare se 'n va missa,—ella no hi vol ané, quan ne torna de missa—Agneta no hi trobé. Pregunta las vehinas—si l' han vista passé. —Perqui n' ha passat una—ab un bell capité: ne venia de l' aiga—qu' en lo torrent hi he.— · · · · · · · · · · · · · · · ·
Ninas qu' anèu á l' aiga—no triguen á torné. N' hi es anada una—set anys hi estigué. Al cap de los set anys—la bella ja torné. A casa de sa Meyra—ella hi aná á sopé. · · · · · · · · · · · · · · · ·
A fora l' hosteria—un cavaller hi he, ja pregunta á l' hostesa—si 'l voldria allotjé. Li posa bona taula,—li dona bon sopé, mentres ell ne sopava—la hostesa suspiré. —¿Que suspira l' hostesa?—¿Qué te que suspiré? —N' he perduda una filla.—Vosté si sembla be. —Que 'm daria la hostesa—que jo la buscarè? —Cent lliuras tinch en bossa—totas las hi dare. Y altras cent y cinquanta—si poncelleta n' he. —Aquí la te la filla—la filla que perdè.
L' hostesa ja se 'l mira—y se 'l torna á mirè. —Perque 'm mira l' hostesa?—perque'm mira vosté? —He perdut una filla—consemblanta á vosté. —Que'n pagaria hostesa—de poderla trobé? —Cent escuts pagaria—de poderla trobè. Y altres cent ne daria—que poncella tornè.
Tan pura y tan poncella—com ho es la del rosè. —Vina la meva filla—qu' un abrás te darè.
D' aquesta cansó n' hi ha gran nombre de variants que 's cantan ab diferentas tonadas, quelqunas mes melanconicas, mes cap tan airosa con las que nosaltres d'entre totas hem escullit per la nostra versió. No deixan de tindre molta analogía ab esta cansó, la provensal que comensa aixís: qu' a 'no tant beio filho jonino, lisqueto, belo coumo lou jour, n' en sount tres capitanis tous tres li fan la cour etc. Y la italiana. La fia del vilan i dissu ch' l' e tant bela, bianca e rossa come 'na fiu. U j' e trei capitan-ni ch' i van á fej l' amû. Al pu bel di lor trei U l' ha menaja an Fransa Luntan dan so pais, etc.
De las dos tonadas que d' esta cansó publiquem, la primera es la mes popular: la segona no deixa de ser notable per lo seu carácter mes aviat francés que catalá.
# Cansons de la terra - Volum III/La ploma de perdiu

LA PLOMA DE PERDIU.
Si n' eran tres donzelletas, totas tres brodavan seda
       Lumber—digudí—digudó—digudeta,
       lumber—digudí—digudeta—dó.
totas tres brodavan seda, l' una blanca, l' altra negra, l' altra la broda bermella. Lo fill del rey se paseja. —Vólsmen dar un brí de seda? —¿Que 'n vols fer del brí de seda? —Vull ferne una llassadeta. —¿Perque vols la llassadeta? —Per cassá' una perdiuheta. —¿Perqué vols la perdiuheta? —Per trencarlhi una plometa. —¿Que vols fer de la plometa? —Vull escriure una carteta? —¿Que 'n vols fer de la carteta? —Enviarla á la amoreta. —Que 'n vols fer de la amoreta. —Vull ferlhi una abrasadeta.
# La llengua catalana

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La llengua catalana pot tenir els següents significats:
* Elogi de la llengua catalana, sonet de Francesc Vicent Garcia i Torres.
* La Llenga Catalana: Estudi històrich, d'Ernest Moliné i Brasés (ed. 1911).
* La Llengua catalana. Discurs presidencial llegit en la sessió pública celebrada en l'Ateneu Barcelonés lo 30 de novembre de 1895, d'Àngel Guimerà (ed. 1896).
* La llengua catalana á Sardenya, de Manuel Milà i Fontanals (ed.1890).
* La llengua catalana, de Roch Binoba, article a Lo Xanguet (1865).
# La infanta

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La infanta pot tenir els següents significats:
# La jove Tarentina

La jove Taren tina
Ploreu, ploreu vosaltres, dolços ocells sagrats; ploreu, bells alcions de Tetis estimats! Ja no viu ara Mirto, la jove Tarentina! Un vaixell la portava devers la Camerina on l'himeneu, els càntics i la flauta sonant devien conduir-la als braços de l'amant. Sota clau vigilant, dins el cedre guardada té sa roba de noces per aquesta diada, i l'or amb què sos braços havien d'ésser ornats i els perfums que ungirien els seus cabells daurats. Mes, sola a dalt la proa, invocant les esteles, el vent impetuós que gonflava les veles la pren de cop: pasmada i lluny dels tripulants, crida i es perd dessota les ones bategants.
Ara és al fons del mar, la jove Tarentina! Son bell cos rau perdut dins l'entranya marina! Tetis, els ulls en plor, de la voracitat dels monstres l'ha servada, deixant-la en un baumat. Però ben tost les belles Nereides, comanades per ella, la solleven damunt de les onades, la porten a la platja i en aquest monument, a la vora del Zèfir, la deixen blanament. Després, de lluny estant, han cridat llurs companyes i les nimfes del bosc, les fonts i les muntanyes, i totes, afligides i colpejant-se el pit, davant del seu taüt així han repetit: «Ja no aniràs a casa del teu amant, ai las! La roba d'himeneu rumbejar no podràs. L'or no ha pogut cenyir-te dels braços el tresor ni els perfums han ungit ta cabellera d'or.»
# La llegenda del cabrer

La llegenda del cabrer
Com per' ells a l'hostal hostatge no hi havia Maria i Sant Josep avui s'han recollit dins una pobra establa per a passar la nit, i allà Jesús és nat de la Verge Maria.
A penes és nascut, que els pastors de l'entorn, que guarden llurs ramats en nits sense temperi, uns àngels lluminosos revelen el misteri. I molts són en camí que encar no apunta el jorn.
Porten al dolç Infant —jagut damunt la palla entre l'ase i el bou, que bleixen dolçament— anyells, formatge, llet i mel aurifluent: tots els humils presents del pobre que treballa.
I diu l'últim vingut: —-Só pobre. No tinc més que el flabiol de canya penjat a ma cintura. El faig sonar de nits, quan mon ramat pastura, i ara hi faria un cant, si el bon Jesús volgués.—
Maria diu que sí, joiosa dins son vel... Mes, entren aleshores tres reis dins l'establia per a adorar Jesús. Són d'Orient. La via els ha signat, per entre la nit, un blanc estel.
Constel·la l'or fulgent son mantell blau, sagnant, sagnant, blau i fulgent com el cel a l'aurora. Cadascun d'ells, postrat davant Jesús, l'adora; i ofrenen or, encens i mirra al Déu Infant.
Embadalit, com tots, d'aquella gent tan rica, immòbil, el cabrer roman en un racó. La Verge diu: —,-No sou pas massa lluny, pastor, per veure bé l'Infant, tocant vostra musica?—
I ell, mig confós, avança per entre les mirades: amb timidesa, als llavis s'acosta el flabiol, i, com si encara estés entre les cabres, sol, ardidament, de sobte, ses galtes són inflades.
Veient tan sols l'Infant entre la gent que el volta, els ulls brillants de joia, toca amb intens vigor, posant en la complanta vibrant tot el fervor, talment com si fos sol sota la immensa volta.
I tot el món l'escolta, meravelladament. Els Reis, atents, escolten el cant que es magnifica; i quan es fon dins l'aire la rústega musica Jesús, obrint els braços, somriu divinament.
# La llengua catalana (Roch Binoba)

Temps fá y no poch per cert, que bullia dins mi lo desitj de defensar ab ma pobre ploma, á la fins ara olvidada llengua catalana.
Los jochs florals, los certamens literaris, las reunions que per resucitar á esta morta viva, tenen poetas entusiastas, y tot cuand 's fá en dit concepte, es loable si 's vol, perqué enclou en si una idea gran y rejeneradora: pero tot aixó lluny de conduirnos al logro de nostras aspiracions, 'ns en aparta, promou discordias, forma bandos y 'l resultat fora una disputa interminable, de la cual la verdadera victima seria la preciosa llengua que 's tracta de resucitar.
¿A que vé? A que treu nas? ni quina solució 'ns pot dá, cuant de cuestió es purament cientifica y requereix tractarla ab la importancia de que es digna?
Yo, menos frivol, que tots 'ls que fins ara s' han acalorat defensantla y combatentla m' hi reconcentrat en mi mateix, hi estudiat de nit y dia per espay de trenta tres anys consecutius, y despres de averiguacions, comprobacions de datos, y tot lo que pertany á dit objecte, 'm trovo en lo cas de podé probar que la nostre llengua es la mes rica, la mes fluida, y la mes estensa de totas suposat que totas las altres son extretas enterament de la nostre.
Crech que tothom convindrá en que verdaderament aquet es 'l major servey que 's podia fer á la llengua catalana, cuand ab ell 's pot dir á tots 'ls que sen burlaban, «Si no fosim nosaltres no foreu vosaltres, las vostras llenguas son fillas de la nostre, humilleuvos y parleu catalá, que 's la llengua que llejitimament y per dret ha de parlar tothom per forsa.
Aixó sentat poso aqui alguns exemples, no tots 'ls que podria, pero si lo suficient pera probar que la nostre es la mare de totas las llenguas, conegudas hasta 'l dia.
| INGLES. | ITALIA. |
| Infants órfans. — Tinch son. — Tarit tarot. — Estich ab sinc jermandats. — Bescuits. | Mustaxoni. — Muxoni. — Carquinyoli. — Picotí. — Nyiguinyogui. — Escapulari. — Xitxaretlo. |
| ALEMANY. | POLACH. |
| ¿Saben si 's taca si 's mulla? — Elastichs blaus. — Gutim bert. — Ocas grassas. — Brasas grossas. | Qui li piqui que s' ho rasqui. — Cent sachs xich. — mira que no s' osqui. — Ves que s' esvesqui. |
| RUS. | GRECH. |
| D' un buf vá quedá pitof. — Menja arrop. | Uix. — Vols cocu Quico? — 'L llogá pis m' empalaga. |
| FRANCES. | VISCAÍ. |
| Xaval. — Calés. — Rulè. | Un nyinyo guenyo. |
| ARABE. | PORTUGUES. |
| A la Babalá. — Bufá no fa fí | ¿Son á sarau? |
Crech que deixo enterament probat lo que proposat m' habia, y que cuand la academia nombrada al efecte adopti, 'l llenguatge universal, pendrá la llengua catalana com á unica aproposit, y se 'm dará á mi una corona de cualsevol cosa, en premi dels esforsos que yo hi fet á favor de la literatura de ma pátria.
Roch Binoba

## Notes

* ↑ Nota del transcriptor: L'any 1865 Albert Llanas tenia 23 anys
# Copla de Fenollar a Corella

Un altre sent Pau - no sou vos, Monsenyer, ohint vos contemple - de quells ralladors, quand vos sermonau - nos pot goig atenyer, alegras lo Temple - sens vostres favors tot hom sentristeix - dohirvos en trona de vostre silenci - lo poble 's content: la fama vos creix - sens be que resona dun altri Terenci - nous loa la gent.
# Convocatòria del Parlament de Catalunya (22-07-1410)

En Guerau Alamany de Cervelló, cavaller gobernador general de Cathalunya. Als honrats é amats los consellers é prohomens de la ciutat de Barchinona, saluts é dileccio. Ben sabets lestament en que al present per mort del molt alt senyor en Marti rey Darago de loable recordacio, son los regnes é terres de la dita corona real Darago, è quant es necessari als cathalans tenir Parlament general per socorrer á les urgents necessitats iminents al principat de Cathalunya especialment per la mort del dit senyor é per posar lo dit principat en degut estament ab consell dels prelats é persones ecclesistiques, barons, cavallers et homens de paratge, é sindichs de universitats, de ciutats et viles reyals del dit principat: perque affectuosament vos pregam et ab la present vos requerim é amonestam que per tenir lo dit parlament axi com es de gran necessitat, constituats de vosaltres certs sindichs et procuradors qui per aqueixa ciutat sien á XXXI dies del prop vinent mes dagost en la vila de Muntblanch, la qual á tenir lo dit parlament havem assignada ab poder bastant de consellar, provehir é ajudar en totes les dites necessitats é especialment si necessari será sobre la forma é manera ques deu tenir per lo dit principat en semps ab los altres regnes é terres de la dita corona en tractar é ordenar de la successió dels dits regnes é terres de la dita corona Darago, la qual successió lo dit senyor rey en Marti en la sua fi volch é ordona esser dada á aquell qui per justicia pertangues. E per ço com la on ha multitud de gents ha persones de diverses enteniments per la qual diversitat moltes de vegades se segueixen escandels, é sabets quant seria nohible en aquest temps: per ço aparia sia á vosaltres semblara bo que los qui vendran al dit parlament sien pochs en nombre é que per mils demostrar benignitat, fraternitat, caritat, unitat é amor vera venguen en la pus simpla et honesta manera que poram: é aço no dilatets si la perdició del dit principat posat en extrema necessitat desijats esquivar: é en aquests affers et tots altres hajats á memoria la gran feeltat á naturalesa que vostres predecessors et vosaltres havets tots temps hauda en conservació é creximent de la dita corona reyal. Dada en Barchinona á XXII dies de juliol en lany de la nativitat de nostre Senyor mil quatrecents deu. - Gubernator.
# Coratge meu, a pendre sforç molt tart

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Coratge meu, a pendre sforç molt tart pot tenir els següents significats:
* Coratje méu á pendre esforç mòlt tart, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Coratje meu / apendre sforç molt tart, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Coratge meu, a pendre sforç molt tart, no piadós de tots los qui·t sostenen: l'arma y lo cos a departir-se vénen; per tu ser flach, lo cos de viur·és fart; mos ulls no són lliberts fer son offici, mon pas és tolt, ma lengua no·m profita; e d'açò la Vergonya·s delita, com só plaguat de tan vergonyós vici.
Paor me sent, gran suor me comença; surtint, mon cor lo pits me cuyda rompre; no·m trob esforç per Vergonya corrompre, ésser no pot ma Sperança Por vença. No puch mostrar lo secret de ma pensa, e vanament he por de la resposta; lo meu duptar major dupte m'acosta, ffemenill gest ardiment me defenssa.
Alguns han dit que Vergonya no·s troba, mas yo·n pusch fer d'aquella testimoni: de vista, no; semblan és al dimoni: part de mos senys e parlar me derroba; dón·a sentir de si alguns forts actes, segons de molts havem hoÿdes gestes, crehent los tals qui descolen les festes; senyor és meu, Amor ferma·ls contractes.
E si posqués l'obediença tolrre -que per son colp la mi·amor jau morta; car no parent, l·és altr·amor estorta, no ssé quin déu dampnat sant me fa colrre-, yo hagra sforç de metre tost en obra lo que no gos mostrar, una parença; ab gran esforç Vergonya·m fa temença, e sí c·ardiment un poch en mi no sobra.
En tots aquells on gran amor no penja, son giny no pot de Vergonya, ne força; a mi he pochs a son voler nos força, nostre voler nostres enemichs venja. Aquest voler Desig i Amor sostenen, causa d'aquests sou vós, a qui s'esguarden; creure no pusch vostres sentiments tarden en descobrir los mals que per vós vénen.
Tornada
O foll.Amor, aquells dolors sostenen que cerquen fi l'a on fi no pot ésser; de llur treball no·s mostra res en ésser, e són aquests los qui de vós s'encenen.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data