# Jochs Florals de Barcelona en 1860/Las barras de sanch

NUMERO 8.
LAS BARRAS DE SANCH.
LAS BARRAS DE SANCH. _________
«La escuadra 'l mar cubrirá Portanne lo mèu pendó, Y ni un sol peix saltará Si en la espatlla no dú ja Nostras barras de Aragó.» (Roger de Lauria.)
Trist estava lo bon Compte En Wifredo lo pelós, Que al venjar la mort del pare Aclamá lo poble un jorn. No eran prou per' alegrarlo De sos catalans lo amor, Lo recort de sa venjansa Los torneigs y diversions.
Y es que 'l bon Compte Wifredo, En Wifredo lo pelòs, Era un Compte feudatari Del francés emperador, Y es que sens empresa estava Son escut, son escut d' or. Entre sómnis sempre veya Triunfant lo sèu pendó, Entre somnis sempre 's veya Manant llibre un poble nou. Mes després cuant despertava D' eixos somnis de ambició, Trist estava lo bon Compte En Wifredo lo pelós, Qu' era Compte feudatari Sens empresa en lo escut d' or. Era aquell un noble Compte, Era tot un campeó, Lo adorava en Catalunya Com á pare tot lo mòn, Y apesar de tot estava Trist Wifredo lo pelós, Qu' era Compte feudatari Sens empresa en lo escut d'or.
Lo noble palau torbava Un alegre moviment De veus y de soroll de armas, De soldats y d' escuders. Murmurava inquiet lo poble: Que aquell dematí vingué Portador d' importants novas De la còrt del Rey francés, Al palau del noble Compte Un belicós mensatger. Lo villá, deixant sas feynas, Contemplava ab embelés Dels Otgers y dels Moncadas Reunirse 'ls nobles nets, Que al palau se dirijian Del bon Compte al llamament. Mentrestant en son estrado Molls los ulls, lo cor inquiet, L'amorosa Winidilda, La comptesa d'ulls de cel, Esglayada contemplava Tant ruido y moviment. Lo ayre esquinsa un crit de guerra Que cruel li porta 'l vent,
Llansa un crit, mès en lo estrado Lo bon Compte ja apareix Ab la espasa á la cintura Y vestint sòn fort arnés. —Oh! Wifredo, mon Wifredo, Diu la pobre ab un gemèch; No m'estimas, puig te allunyas, Mon Wifredo, qué t' he fet? —Winidilda 'l Rey me crida, Y 'l vassall se deu al Rey; Mon poble demana gloria, Y gloria li donaré. Adios, hermosa mèva, Deix que al front te done un bès. Ja m' esperan los mèus nobles, Ja murmuran impacients. —Que 't dará lo rey de Fransa Que no 't done lo amor mèu? —Un escut per' mas banderas, Un trono per' los tèus nets.
Terrible, viva Dèu! fòu la batalla. Saltavan los arnesos trossejats, Llansavan mil espurnas las espasas Y escumajavan los caballs cansats.
Los ays y lo alarit de la barreja, La plana convertida en gorch de sanch, Dels combatents aumentan la feresa, La rabia y los desitgs de guerreijar. Per segona vegada batallavan Contra Cárlos lo Calvo los normants, Y si valentas eran llurs maynadas No coneixian pas la por los franchs. Y los elms esberlats per las espasas A las puntas dels darts obrian pas, Y ronchs bramits los combatents llansavan Cansadas ja llurs mans de tant matar. Y buscantse, cridantse ab sanya fera, Volian tots llur rabia saciar, Desitxosos d' emportarsen la victoria, Desitxosos d' omplir lo pla de sanch. Y cuant era mes duptosa Y terrible la batalla, Cuant l' hoscat arnés de malla Ja saltava trossejat, Buscant lo risch ab bravesa, Llaugers com una ventada, Lo brau Compte y sa maynada Decidiren lo combat. Al sentir sa forta empenta Los normants, y 'l crit de guerra Que portá de serra en serra
En sas alas prest lo vent, Recularen com ovellas Per las feras esglayadas, Ab llurs filas ja delmadas Per la catalana gent. «Ja son nostres! Guerra, guerra! Ja son nostres los normants! ¡Victoria per lo bon Compte! ¡Guerra, guerra, catalans!» Y saltant ab forsa estranya Com fantástichs caballers, Li donaren la victoria Al emperador francés. Terrible, viva Dèu, fou la batalla! Saltavan los arnesos trossejats, Llansavan mil espurnas las espasas Y escumajavan los caballs cansats.
Dins d'una tenda de fornida tela Un guerrer gemegava sobre un llit, Un dòll de sanch de son costat rajava, Mès son geméch semblava un ronch bramit. Hi havia en un racó una teya encesa Y tremolava fumejant son flam: Lo ferit enujat la contemplava
Lo soròll al sentir del vehí camp. Tristos y quiets la tenda rodejavan Sens gosar á parlar cent campeons, Homes valents que por no coneixian Y ab traballs aguantavan ja llur plor. De improvís se obra la tenda Y afanós, trist, esglayat, Un guerrer que cent segueixen Al ferit corre á abrassar. —«Senyor! lo ferit exclama, No meresch tanta bondat.» —«Wifredo, 't dech ma corona, Com t' ho poch jamay pagar?» —«Mon Comptat es feudatari..... —«Llibre de ton feudo 't fas.» —«Mon escut es sens empresa..... Lo bon Rey l' aná á agafar, Y posant en la ferida Del bon Wifredo la ma: —«Los valents, digué, que regan Llurs escuts ab roja sanch, Sols ab sanch deuhen pintarlos: Sanguinós lo tèu será.» Y ab sos dits lo bon Monarca Cuatre barras dibuixá. —«Wifredo, digué, eixas barras, Per escut te dono jo:
Cuant tornes á Catalunya, Serán ellas ton pendó. Cuant d' allí á Fransa vingueres Guanyares ab los tèus fets, Un blassó per' tas banderas. Un trono per' los tèus nets.»