# Lo gayter del Llobregat (1858) - A ma cabanya

.....entre dans la mêlée Dut ta muse en sortir de blessures criblée. J. Reboul.— Poesías.
Com lo pobre soldat que ve á sa tenda A penjar sa armadura destrossada Y á curars' sa ferida gangrenada Lluny del bruyt del combat: Com lo marí que al port al atracarne De la volta del temple ve á penjarne La nau que oferí á Deu per si 's salvava Durant la tempestat;
Jo axi, pobre soldat que de l' arena Sortí ab lo cor nafrat ab cruel ferida; Mariner qu' en lo mar de aquesta vida Mil perills correguí, Vinch á penjar ma lira en ma cabanya Y á cantar á mon Deu y á las hermosas, Com lo trist aucellet en la montanya Lluny del brugit de aqui.
Lluny del brugit del mon que al pobre poeta Ve á exigir un consol en s' amargura, Com al torrent un poch de s'aygua pura Lo viandant sedent, Y que 'l xiula després y que lo insulta, Com tira 'l viandant una fangada, Després de haber sa bocarefrescada, A l' aygua del torrent.
Trist del cantor que sols punteja l' arpa Y als mortals aconsola, perque pensa Trovar en ells en dolsa recompensa Agrahiment y amor; Que arrancaránli 'ls homens fulla á fulla Sa corona de flors y poesia, Y entelaran son front que relluia Del geni ab la claror,
Y al buscar en son, cor il-lusions novas, Y al buscar en sa lira novas trovas
Qu' era buscar en la cisterna aixuta, Un vas de aygua entendrá; Y qu' es lo pobre poeta aquí en la terra Com la llum que posada en una serra, Per' dar llum á la vall y á la planura Se consum comprendrá.
Dolsa cabanya! tas verdosas portas Obra á eix cantor que sas il-lusions mortas Torna á olvidar aqui, y á descansarne De sa fatiga greu. Prou entre 'ls homens he cansat ma lira, Que ab corona d' escarni 'l mon premia A qui parla de amor, pel cel suspira, U os canta á Vos, mon Deu.
Que 'l vent que alli 's respira tot ho seca, Y son perduts los òants que alli s'exhalan, Com la rosada qu' en la arena seca S'empapa del desert; Com los encens qu' en núvols se avaporan Del encenser que crema en una altura; Com lo cant dels moxens en la espessura Qu' entre 'ls arbres se pert!
Mes no, no 's perdan, poeta, Del tot los sons de ta lira,
Ni 'ls cants que 'l Senyor te inspira Se 'ls ne porta tots lo vent; Pus si son perduts pels homens A qui los cantars enujan, Convertits en encens pujan Al trono del tot Potent.
Mes no que 'ls cants del poeta Sont com la boyra que vola Y al cel y al mon, si be sola, Als dos fa servey de vel; Y, ó cau y llavors en pluja Convertida 'l mon fecunda, O 's desfá en vapors, y puja Y 's pert llavors en lo cel.
Mes no que 'l Senyor que conta Las gotas de la rosada Que cau en la ona argentada De la mar, mirall de Deu; Lo qui acull lo encens que crema Prop del cel en las montanyas, Y del bosch en las entranyas Ou dels moxonets la veu;
Contará, cantor, las sílabas De tos cantars armoniosos, Y tos cantars vaporosos Acullirá ab sant amor;
Cenyirá ton front de poeta Ab la corona de gloria, Y en tos mans de la victoria Posará la palma d'or.
No desmayes, poeta, pren la lira Y á cantar torna entre 'ls humans tas cobles; Parla 'ls de Deu, de gloria, de homens nobles, D' heroisme y amor: Baixa animós á la temuda valla; Deixa 'l mantell de rey si ets rey, de pobre Si pobre 't fiu lo cel, y á la batalla Llánsat ab nou ardor.
Muyra 'l cantor que fuig la dura guerra; Creme 'l Senyor son front, de sa corona Despúllel, y abandónel en la terra Per befa dels humans, Com arranca un monarca s'armadura, Y sos blassons y honors al qui la esquena Girá, mal caballer, mentre 'n l'arena, Queyan sos capitans.
¿Quin soldat de la creu á retornarne A Sion se negá, y sas murallas Lo primer á escalar, y á desplegarne Son pendó alli 'l primer,
Per mes qu' en sa armadura destrossada, Y en son front ple de arrugas y feridas Se vegés que ha probat altre vegada Del serrahí lo acer?
¿Quin mártir sant al veurer las panteras, Y 'ls estills, y segurs y fochs al veurer, De la creu desertantne las banderas, Del Senyor renegá, Y á sos llabis portá la vianda impura, Y tirá en lo encenser la impura aroma, Y devant l' ara als falsos deus de Roma Los genolls doblegá?
Pren de nou l' arpa, y al cantar tas trobas No als homens miris, mira al cel, poeta, Com mira al premi y no als perills lo atleta Per quedar vencedor; Y si 'ls fruyts no reculls que tu voldrias, Canta y espera, pus no baix l' arada Naix la llavor del pa que ha derramada La ma del llaurador.
Cabanya, jo torno á tu Com lo marí torna al port, Ab las velas defiladas, Sensa entena y sens' timó:
Jo tórno ab l' arpa sens cordas De tant cantar regullós, Com á sa cova 'l salvatge Ab lo buyrach vuyt al coll; No per' fugir los perills, Mes per' secar la suor Y descansar á ta sombra, Qué es lo combat fatigós. Jo torno á ta, ó ma cabanya, Com lo anacoreta al mont, Perque allá en la soledat Millor parla ab Deu lo cor, Y pera, en las nits de lluna A la una ab los rossinyols, Cantar pera reposar, Pus son los cants mon repós. Y quant en carro de grana Ixe 'l sol per l' horisont, Com rey que va á la conquista Ab son mantell mes costós, Sacudiré la rosada De ma cabellera jo, Com los moxons de llurs alas Y de llurs fullas las flors; Y despres de haber resat Lo himne del matí al Senyor, En llit de fullas y d' herbas Me entregaré á un somni dols
Que 'ls ángels sants guardarán Ab llurs amplas alas d' or.
¡Quant dols desde la montanya Es veurer als raigs del sol Allá en l' horisont las vilas Ab llurs cent campanars roigs, Que sembla un remat de tendas Que per' descansar un jorn Plantá alli una caravana Y que alsará al altre sol!
¡Quant dols passejar la vista Per la vall y 'l pla llustrós, Ahont com en rica catifa Amagan llurs peus los monts; Y seguirne de las boyras, Que com un vel de vapors Ja se apinyan, ja s' desplegan, Lo llest y capritxós vol, Mentres en lo cel dibuixan Vilas, gegants, torreons, Y archs de sant Martí brillants Que 's desfan en pluja d' or!
¡Quant dols en fi de las selvas Qir lo espantós rumor, Y del torrents que s' esqueixan La veu, y 'ls cants dels moxons,
Y 'ls aguts xiulets dels vents Als que los roures mes forts Inclinan llurs fronts altius, Com devant de son senyor Llurs tcstas y elms plens de plomas Inclinan los forts barons!
Dolsa es la vida, cabanya, Quant com un riu entre flors,
Corra sossegada y quieta Lluny del bullici del mon. ¡Mes ay! que fiu Deu las rosas Per' los pintats papallons Y no perque xupás d'ellas La dolsa mel lo cantor. Per ço torno á tu, cabanya, Com lo marí toma al port, A sa tenda lo soldat Y á sa casa 'l llaurador, Per' descansar una nit De las fatigas del jorn Y tornar á las fatigas Del combat ab lo jorn nou. Janer de 1841.