# Lo Barranch de la falaguera

Asoles, tota asoletes Va la doncella al barranch; Asoles, tota asoletes En la nit de San Joan.
Apenes la nina conta, Conta la nina setce anys; Du lo cel en sa mirada, En son pit ansiós afany; Espardenyeta de cánem Calsa son peuet rosat; Rumbeja curta faldilla Com ses fulles flor de Maig; Cubrix, honest, la sinada, Mocador de pita blanch, Y du al coll, brodat de perles, Berbinet de Santa Faç.
Asoles, tota asoletes Va la doncella al barranch;
Asoles, tota asoletes En la nit de San Joan.
Va com alegre cabreta De penya en penya trescant. Res inquieta son cor jove, Res l' asusta ni l' atrau; Sols á son pit tendre abrusa, Ardent abrusa l' afany. Vol ser amada y hermosa, Quan com ella no n' hi ha cap Ni en llogarets ni en les viles, Ni en les cambres dels palaus; Y busca la falaguera De misteriosos encants.
Asoles, tota asoletes Va la doncella al barranch; Asoles, tota asoletes En la nit de San Joan.
Ja está al barranch la fadrina. ¡Quína soletat més gran! Tan espesa es la foscuria Que res se veu al voltant. Tot al entorn es silenci, Dende les cums fins á baix:
Sembla alló una inmensa tomba Que amurallen forts penyals Tan sols com fúnebre queixa Que 'ls morts daren á l' espay, S' ou el cant de la cucala Y les remors dels pinars.
Asoles, tota asoletes La jove está en lo barranch; Asoles, tota asoletes En la nit de San Joan.
La nina espera que toquen Les dotce n' el campanar, Per' cullir la falaguera Que té l' encís amagat. Ja la primer' batallada S' ou en l' aire, resonant; Agafa la jove, ansiosa, La flor que busca ab afany... Mes ¡ay! que apenes cullida Esclata bruyt infernal; Mes ¡ay! que cau la donçella Tota esglayada en l' afrau.
Asoles, tota asoletes La jove está en lo barranch;
Asoles, tota asoletes En la nit de San Joan.
Terratremols, trons, ventades, Rises, gemechs esgarrats, Carcallades ruïdoses, Udols, queixits y rellamps; Fantasmes que á la fadrina La llansen, forts, per l' espay, Ó l' arrastren per les penyes, Ó la colpejen osats.... Tot aixó es lo que s' escolta Ab ruïdo que da espant Al fons de la barrancada De gegantins penyascals.
Asoles, tota asoletes La jove está en lo barranch; Asoles, tota asoletes En la nit de San Joan.
En mig de aquell rimbombori Que estomordía d' esglay, Clama una veu amorosa: «Besa doncella la fac, »La Santa Faç que tu adores, »Del berbinet que has portat»
La jove, aixís que ho escolta, Besa ab fe lo rostre sant, Y al moment tot queda en calma Al fons del cingle infernal Hon florix la falaguera De misteriosos encants.
Asoles, tota asoletes La jove está en lo barranch; Asoles, tota asoletes En la nit de San Joan.
Aixís que l' alba clareja, Ve la jove á son casal. Ni s' ou la trista cucala, Ni les remors del pinars. Ve com alegre cabreta De penya en penya trescant Du en la ma la falaguera Com bell trofeu de combat; En lo coll, lo reliquiari, Berbinet de Santa Faç, Y en lo front hermosa estrella Que allumena ab encés raig. Las fadrines que la veuen, Que la veuen al passar, S' alelen totes mirantla;
Tal belleça no han vist may. Y li diuen carinyoses: «Si eres vissió Deu te val; »Si eres, nina, com nosaltres, »Deu te done santa pau; »Cap com tú n' hi haurá en la vila, »Cap tan hermosa n' hi haurá; »¡Be que 'ls jovens ta finestra, »Ta finestra enramarán!»
Y asoles, tota asoletes Ve la nina del barranch, Ab la estrela que Deu dona En la nit de San Joan.