OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Les disperses (1912)/L'ametller

L'AMETLLER
A mitj aire de la serra veig un ametller florit: Deu te guard, bandera blanca, dies ha que t'he dalit! Ets la pau que s'anuncia entre'l sol, núvols y vents... No ets encare el mellor temps prò'n tens tota l'alegria.
# Les disperses (1912)/L'hort

L'HORT
Entre mon hort i el teu sols hi ha un mur de rosers rublerts de roses. De què'm deturarèu, guardianes tan dèbils com hermoses? L'aimada ve am pas lleu portada per les ansies amoroses: prompte al pes de les nostres abraçades serèu, roses, marcides y esfullades.
Mes, filles de l'Amor que tot ho anima, no heu pas de temê'l nostre; ella a mon rostre arrima la seva cara qu'es germana vostra; quan me diu que m'estima, un ruixat de petons li cau al rostre. I en ses galtes llavors acolorades enceses reixirèu i més badades.
# Les disperses (1912)/La balada del bes

LA BALADA DEL BES
Al temps de les rondalles, al temps dels trovadôs, hi havia una donzella d'ull blau i cabell ros. Son pare la tenia servada tant i tant, qu' encare no sabia lo qu'era amor d'amant. Un trobadô una volta s'hi acosta gentilment, li dóna un bes als llabis i fuig d'allí rabent. Igual que un'au ferida la dolça allí ha restat, la vista tota oberta i el pit tot agitat.
Rodant pel món, un día tornava el trovador,
i encare la donzella patia el mal d'amor: —El bes aquell que'm dareu encare'm fa penâ; prò diu qu'al món tot passa, potser ja'm passarà.— Bo i fent-li cortesia el trovador respòn: —Això es engany, donzella, no passa tot al món. Se desfaràn els llabis que us feren tant de mal, prò'l bes qu'ells us donaven, el bes, es immortal. Ens desfarèm nosaltres, vindrà l'oblit, prò'l bes ni vos ni jo, donzella, l'oblidarèm may més.—
El mal se li aumentava quan el vegé partir, i en va arribar molt mala, però no'n va morir.
# Les disperses (1912)/Dins sa cambra

DINS SA CAMBRA
Una tarda vaig entrar en la cambra de la aimia, y no sé ben bé còm fou que'm trobí tot desseguida el cap nû, i agenollat com aquell que s'humilia. La finestra mitj badava y l'aureig entrava a dintre, petonejant de passada les florides clavellines qu'omplien de dolça flaira aquella estada senzilla. El coixinet de fer puntes era a sobre una cadira; a damunt la calaixera, dos gerros de blava pisa eren rublerts de flors fresques cullides al meteix dia,
posats davant d'una dolça estampa de la Puríssima. Vaig obrir (Deu m'ho perdoni) un calaix, i vegí a dintre la robeta de les festes ben plegada y molt pulida tota enrotllada de pomes que llensen flaira tan rica; el seu llit, a l'altra banda, fet de lliris pareixia. Mentre encisat me'l mirava, sento que canta i refila alegra la cadernera dintre una gabia molt xica; mes sos refilets joyosos, qu'es extrany! jo'ls entenia: «Foraster, prou que't conec; la boqueta que a mon bec per donâ-m pinyons s'arrima, sempre'm conta que t'estima: foraster, prou que't conec.» Després els clavells parlaren, «Fadrinet, si tu sabies lo que'ns diu cada vegada quan ens rega ta estimada, fadrinet, còm t'hi fondries!» Del coixinet de fer puntes tots els boixets responien: «Bé n'hi fem de balladetes
entre'ls dits de ta estimada mentres canta cansonetes de les seves cansonetes els sospirs son la tornada.» La coixina del seu llit mormorava am veu molt fonda: «Quan s'adorm en sent de nit, i al matí quan se deixonda, els seus llabis més d'un torn tremolejen dihent un nom.» Fins la imatge de la Verge respongué fent un mitj-riure: «Dèu sê'l nom hont se detura mentres fa sa oració pura.» «Ella ve»—deia tot d'una el clavell que més sortia. Llavores tota la cambra va extremirse de delicia, i mentres la cadernera refila que més refila, els meus llabis s'ajuntaven i un petó enlaire's perdia. Tros de cel, niu d'ignoscencia, ton recort omple ma vida!
# Les disperses (1912)/Els núvols de Nadal

ELS NÚVOLS DE NADAL
Els núvols de Nadal no sé què tenen que són manyacs: no posen gens de malicia al cel: pel blau purissim dolçament s'extenen, a la llum de la posta suaus s'encenen i de nit deixen veure algún estel.
Es una de les coses més alegres veure entre núvols els estels brillar. Tenebres de Nadal, no sóu tenebres; més hi veig en vosaltres que no en el dia clar.
Ay, nit, que vas passant silenciosa; ay, núvols blancs que pels estels passèu; ay, llum, que no ets enlloc misteriosa; ay, portal de Bethlèm, qu'ets tot arrèu!
Quan me volguèu donar més alegria parleu-me dels Nadals ennuvolats, i'm veurèu com infant que somnia, que riu a lo que veu amb els ulls aclucats.
# Les disperses (1912)/Hospitalaries

HOSPITALARIES
«Cullides al dematí, tot lo dia són rosades.» En aquell Sant Hospital el pastor vell de montanya envenat i llatzerat, lluny de la montanya amada, entre aquells murs de dolor i aquella mala bravada, sota el sostre tenebrós tan diferent d'aquell altre, tornava de tant en tant que barrejava paraules: «Cullides al dematí, tot lo dia són rosades.» Embarboçava cançons ja sense 'l goig de cantarles; no més deia sens parar en l'anguniosa estada,
deia, deia... jo no ho sé,
per mi tot gemecs i basques,
prò no més de tant en tant
aquella fresca tornada:
«Cullides al dematí,
tot lo dia són rosades.»
Devia parlar de flors
segons jo'n sentia flaira.
# Les disperses (1912)/Diades d'amor

DIADES D'AMOR
I
Quín dia avui! Els camps ja son tots verts i ella m'ha aparegut com novament al bell atzar del dia, un sol moment sos ulls com flors a sobre meu oberts. El cel era serè i el jorn brillant, el vent d'hivern tornava ventijol... jo me'n he anat pel jorn enlluhernant a meditâ els seus ulls al bat del sol.
II
Tot ella es una flô molt delicada, una flô, ab ulls de flô i ànima en ells; la seva veu com font en nit callada. Jo us parlo d'ella com d'un vol d'aucells que us fa mirâ al cel blau sens violencia
i us posa al front uns pensaments molt bells. Jo d'ella no'n vull més que la presencia ràpidament al bell atzar del día; cada cop, del seu pas a vora meu, me'n enduc la fragancia i la harmonia.
III
Am la dolça i tranquila criatura me plau pensar-hi quan el sol ja es post, i guaito encar la transparencia pura que resta llargament en la montanya bella ab fredô, obstinant-se enfront la nit... Perque tot ella es el ponent dolcissim d'un jorn purissim que vol sê infinit.
  IV
Avui he vist qu'en sos costats de verge porta un infant ab forta melangia, qu'he vist al fons dels seus grans ulls de verge. He anat a meditarla en la harmonia de ressons musicals plens d'una queixa. Estava núvol, prò s'ha alçat el dia... Ella porta un infant en sos costats
i els seus ulls n'estàn com enlluhernats... Els ressons musicals plens d'una queixa diuhen l'infant qu'en sos costats s'agita: la gran dolçor del cel es la meteixa del seus ulls, feta immensa i infinita.
V
Tot l'estiu l'he anyorada dintre'l cor i are l'han vista els ulls que resplendia ab el novell infant ja al braç, i fort. L'he vista molt de lluny a plè mitj-dia: ella alçava l'infant davant del sol i el besava en la llum que'ls revestia.
# Les disperses (1912)/Diumenge

DIUMENGE
Qui no tinga en la finestra dos testos de flors germans, un aucell dins d'una gabia, i un cor ben enamorat, no sab lo qu'es benhaurança ni podrà saberho may. I a fe us dic qu'es bella cosa el diumenge, al desvetllar-s, veure en les flors la rosada, sentir l'aucell refilar i, per gaudirlo am l'aimia, un jorn de festa al davant: am l'aimia que us espera abocada al finestral amb el vestit dels diumenges qu'es aquell de colors clars.
# Les disperses (1912)/Jugant

JUGANT
«Campaneta, la ninc, ninc, quí la troba? no la tinc.» —Quína es la prenda amagada? —Un'ànima enamorada.— Va acudî un aixàm de noies aixerides, alegroies, com les mosques a la mel. —Hónt es, per cel o per terra?— Jo'ls ulls mirant ab fal·lera d'una, la més encisera, vaig dir mitj-rihent: —Per cel.—
# Llibret de versos/A la mar Mediterránea

H blava mar, helénica y llatina,
Que l' Argonauta etern solca triunfant, En lo front els llorers de Salamina En la destra les palmes de Lepant! ¡Bressol del Art y de la Fé divina, Que unixes en ta platja 'l gloriós cant De Homero á la llegenda peregrina Del dols Virgili y la visió del Dant! ¡Derróquense els imperis á tes vores! Sempre, serás oh Mar, com sempre fores, L' espill mes clar y pur del millor cel; Y de ta escuma, per lo sol daurada, Jove sempre, joyosa y namorada, La inmortal Vénus sortirá sens vel.
# Llibret de versos/A la senyora Baronesa de Córtes

quant fon proclamada Reyna dels Jochs Florals del Rat-Penat. ————
Plens d' entusiasme, de amor, de fe; Tots esclaus eren de ta bellessa:
Quant eixa flama brillava encesa,
U me digué: "Reyna l' han feta, ¿reyna de qué?„
—"De un hermós reyne: la Poësía, De un mon riquíssim: lo ver Amor.„ Aixís li dia, Y en tant la boca y els ulls obría Aquell indocte preguntador.
"Sobre les altes, negres teulades Hon forsa perden altres reynats, Hon entre boyres y nubolades Busquen los ánimes enamorades
Aquells somnis que 'ls son més grats. Ple de misteri, Cobert de un vel, S' estén sens fites son vast imperi,
Mitj en la terra, mitj en lo cel.
"A la llum dolsa de lluna trista, Al raig vivíssim del triomfant sol, Allí apareixen á nostra vista Ombres glorioses en llarch estol. Sobre la roca, de llors cenyida, Morint li endressa sa despedida Al ingrat jove Safo inmortal; Bebent Falerno, desfullant roses, Tíbul envia ses amoroses Queixes á Lésbia, tendra á son mal. A Na Teresa, Ausias-March canta, Entre carts aspres puríssim llir; Y á sa Heloïsa, mística y santa, Veu Abelardo, que 'l cor li encanta, en la nit fosca del monestir. En los ombrívols horts de Valclusa, Conduit Petrarca per casta Musa, Corona á Laura d' eternes flors; Y allá entre núbols lluny se divisa Al Alighieri que emparadisa A la donzella dels seus amors.
¡Ilusió sempre pura y novella! Ditja impalpable! ¡Goig no lograt! ¡Blanques fantasmes que veu sobre ella Volar eternes la Humanitat! ¡Plors de agradosa melanconía!
¡Conhort dolcíssim que Deu envía! ¡Adivinances d' un mon millor!
¡Quin hermós reyne, la Poësía! ¡Quin vast imperi, lo ver Amor!„
Tots te aclamaven, oh Baronesa, Y ya en sa pensa la llum encesa,
Aquell indocte, "¡Vítor! digué, Eixa corona de ideal bellessa A ninguna altra caurá tan be!„
# Llibret de versos/A mon llibre

OBRE llibret, que guardes en tes fulles
Los sentiments més fondos del meu cor, Com guarda d' un sant mártir les despulles Lo reliquiari d' or!
¡Pobre llibret, hon cendres y paveses Ma ya apagada inspiració deixá, Com deixa en niu dessert plomes despreses L' aussell que se envolá!
¡Pobre llibret, que vas á mans estranyes, Como la mústiga flor que 'l vent s' en du! ¡Quí sab, fill de mon seny y mes entranyes, Lo que será de tu!
De mon matern parlar, que 'l mon oblida ¿Serás l' últim ressó, vuit y desfet, Ó espurna que li done foch de vida? ¡Quí ho sab, pobre llibret!
¿Quí sab, qui sab si les passades glóries Que afanyós cantes tu, renaixerán? ¿Quí sab si en negre doll eixes memóries Los temps engolirán?
Tu vols ser profecía y remembransa, Prech del sepulcre y despertar del morts; Y el sonriure has mesclat de la esperansa Als gemechs dels recorts.
Eixe Llátcer que crides en la fosa, ¿Está per sempre mort ó está dormit? ¿Es ton cantar, pera ell, veu miraclosa Ó inutil, perdut crit?
Complix ta lley y lo demés no importa, Tot seguix en la terra sa corrent; Sigues viva llabor ó fulla morta, Vola hon te porte 'l vent.
Vola á la vila, al camp, á la montanya, Allá hon resone nostre dols parlar. Al palau noble, y á la humil cabanya, Y al temple secular.
Vola com l' oronell d' ales lleugeres, Que busca sens recel lo niu d' amor; Y si ductós algú pregunta quí eres. Contéstali sens por:
"Fill soch y hereu d' una reyal princesa, Y vaig buscant lo ceptre que pergué;
Tinch lo cor en la triple flama encesa De Pátria, Amor y Fe.
“Vinch á parlarte de les teves coses; Y com pregó ben clar del meu sentit, Porte les Quatre Barres sanguinoses Y el Rat-Penat al pit.„
Demprés, pobre llibret, que aixó li digues, Calla, á Deu encománat, y ell fará Que á parar vajes á les mans amigues De algun bon valenciá.
# Llibret de versos/Al poeta Adolf Blanch

que havia cantat los castells feudals com imatge y representació de la pátria catalana
Al peu aixeques del feudal castell! Deixa ses pedres rodolar, y deixa Que 'l niu l' óvila trista fassa en ell.
¿No veus tú com paurós lo pas afreta Quant guaita son front negre 'l caminant? ¿Per qué, tot sol, malavirat poeta, Vens axís á cridar al mort gegant?
No en grat recort de sa apagada glória. Apóstol del previndre, alces la veu; Deixa pasar rellampegant la História; Deixa pasar la voluntat de Deu!
Deixa córrer al riu les fonts vehines, Deixa perdres lo riu dintre la mar,
Deixa caure á la vall les negres ruines Que la rella en lo solch ha de trencar.
Si á buscar vens les arrahils del arbre Que lo florit brancatge esten al sol; Si calent creus trobar en lo dur marbre Lo dols escalf del maternal bressol;
Fuig d' est castell, hon entre alegres rialles Encara greu gemech sorolla vuy: Ben derrocades foren ses muralles; La Pátria, que tú cantes, no está assí.
No hi ha estat may: si vore vols reviure Coronada de paumes y de llors, Garrida, noble, victoriosa y lliure, La regina inmortal dels teus amors.
Vine á buscarla en lo portal del temple Que á tots, grans y petits, obri sos murs; En lo palau, hon per gloriós eixemple Jura 'l rey obehir tots los bons furs;
En la forta mainada, hon tot un poble Darrere l' ombra de Sen Jordi vá, La alta senyera agermanant del noble Ab l' aymat gonfanó del ciutadá;
Dalt de la trona, hon en la omplida escola La sabiessa renaix de l' antigor; En mitj dels jochs, hon la daurada viola Reb de mans de sa bella el trovador.
Busca, busca la pátria llemosina En los grans cors d' En Jaume y Fivaller, En la ciencia de Llull, en la divina Veu poderosa de Vicent Ferrer;
En les proveses de Roger de Lluria, Sempre en guerra y tempesta victoriós; En les que encara repetix lo Túria Dolces esparces d' Ausias-March gloriós;
En les lleys justes y les tendres cobles, Los vells reyalmes y els sagrats altars, En los bons concellers y los reys nobles, Los gays cantors y els fers almogavars.
Allí, á la llum del astre de la glória, En lo combat etern dels pobles forts, Lo roig ferro brandint de la victória, Brillar veuhen la Pátria el meus recorts.
Vine á trovarla allí, y al fosch oratge Abandona eixa runa funeral, Perque no cab sa gegantina imatge En lo fons negre del castell feudal.
1868.
# Llibret de versos/A la Senyera

¡Gonfanó de la ciutat! ¡Drap gloriós d' or y de grana Que corona el Rat-Penat! Vuy, rejuvenint la história,
Mamprens, al vent de la glória, Altra volta l' antich vol; Y banyante en llum encesa, Per tu, de nostra grandessa Torna á eixir lo brillant sol.
No arrives, no, coronada De sanguinosos llorers, Ni entristix en ta tornada Gemechs de hórfens llastimers. Entre vítors y alegríes,
Tan gloriós com ans veníes, Vens, ¡oh pehó may vensut! De donar, en lloch insigne, Al Geni homenatje digne, Y á la Pátria honrós tribut.
Triomfalment la cort d' Espanya Te ha vist, en carro de honor; Y la gent própia y la estranya
La veu uní en ta llahor. Complaguts en ta victória, Han abaixat de la Glória
Y te han mirat sonrïent, (Públich digne de tal festa) Lo gran rey de la Conquesta, Ausias-March y Sant Vicent.
Tu, tradicional bandera De Fe, Pátria y Llibertat, A Espanya, á Europa sansera, Nostra história has recordat. De nostres insignes avis, Poëtes, guerrers ó sabis, Evocaves lo grat nom; Darrere de tú marxaven, Y al vórelos com passaven, Abaixáva el cap tot hom.
Passaven, vestits de malla, Reys, capdills y almogavers, En perdurable batalla Contra els alarbs traicioners;
Passaven pel plá y la serra
Consagrant la nostra terra Ab gloriós bateig de sanch; Y sobre ells, capità y guía, Sant Jordi s' aparexía En son famós caball blanch.
Passaben bisbes y frares,
Predicadors y romeus; Y á la fé de nostres pares Vensuts, muslims y juheus. Passaven, donant eixemples, Reynes que bastien temples, D' hon l' infern confundit fuig; Y pasaven—¡oh alegría!—
Les estreles de María Sobre el sant tossal del Puig.
Passaven, ab la gramalla, Los justicies y els jurats, Donant, per escut y valla, La lley á les llibertats; Passaven pavordes, destres En tot saber; y los mestres En les arts del trovador; Y encenent honestes flames, Passaven hermoses dames Doctes en les lleys de amor.
Tota eixa despareguda Y anyorada majestat, En tu Valencia saluda, ¡Senyera del Rat-Penat!
D' eixes perdudes grandesses
Veu brotar noves promeses Plenes de dolsos conhorts; Y tant pots y tant alcances, Que 't fas nunci d' esperances
Tu, la insignia dels recorts!
Teníes tu, quant lo poble Duyes als combats guerrers, Pera defensarte, un noble Centenar de Ballesters. Vuy, centenar de centenes, Ab lo calor de les venes, Ab la fé que no decau, De ta custódia responen; Y millor defensa 't donen, Bandera de amor y pau!
Ab la Corbella ó l' aixada, Ab llansadora ó martell, Ab la ploma, may cansada, Ab lo crëador pincell, Ab la má curtida y forta, Ab la pensa, que un mon porta, Ab lo cor, sagrat fornall, Serem per ta glória, oh Reyna, Lo Centenar de la feyna, Y els Ballesters del trevall.
Jurem per lo nom del pare, Que es nostre millor espill; Per lo bes que cada mare Li dona á son tendre fill; Jurem per la llar sagrada,
Jurem per la etat passada,
Jurem per lo esvenidor,
Jurem, ab fé en la victória,
Lluytar sempre per ta glória,
Senyera del patri amor!
Juny de 1881.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa I/La ginesta

Per mí es la flor catalana, la ginesta. Quan la veig en les costes de les montanyes tan alegra i lluminosa, me sembla l'ànima del nostre poble florint. I aquella olor que fà! aquella olor de puresa forta; i aquella frescor que té! Me sembla que si'ns omplissim ben be'ls esperits de la olor de la ginesta, seriem més nosaltres meteixos: aixís, alegres, francs, bons, com bons catalans; que ella'ns purificaria de les tares que tením; i que quan algún foraster volgués donar idea de nosaltres, diria:—Mirèu, es un poble que la seva flor es la ginesta.—I que tothom l'entendria desseguida; i dirien:—Oh! quin poble deu esser! Ja de petit, no sé per què (devia esser això) la festa de Corpus me semblava la festa més catalana: Sant Tomàs, la festa més barcelonina, però Corpus la festa més catalana. Ja'm costaria d'explicar això, però aquestes coses se senten o no's senten. I a mí aquella olor de ginesta'm feia olor de Catalunya, què hi farèu? Era catalanista de la ginesta. I are també. Tant es que'm diguèu una cosa com un altra. Amb la ciencia de les races i amb els fets de la historia i amb estudis socials i amb el caràcter del nostre dret i amb totes les rahons que volguèu, m'arribarèu a fer entendre i deixar-me ben convençut de que Catalunya es quelcom ben personal i ben distint en el món, i que per tant tením tot el dret d'esser lliures i de fer-nos la nostra llei. Però totes les vostres rahons, ni discursos, ni llibres, ni res, me faràn sentir tan català com llavors que en la quietut de la montanya'm trobo tot sol damunt d'una mata de ginesta florida. Llavors me'n podrien venir de doctors i sabis i polítics a demostrar-me amb allò meteix de les races i de la historia i del dret i de la sociologia que Catalunya no es tal nació, sinó una provincia d'una nació: jo ho escoltaria tot serenament i tan savis podrien esser que'ls digués:— Vaja, teniu tota la rahó; però veyèu aquesta ginesta? sentiu la olor? Doncs jo trobo que fa olor de Catalunya. Ja podèu desar tots els vostres arguments. Catalunya es Catalunya perque fa olor de ginesta. Podria molt ben esser que'm tractessin de boig. Però jo estic cert que aviat ne vindrien molts que voldrien esser boigs com jo, i quan els boigs fossim més que'ls savis, els savis serien els boigs; i la nostra boigeria apareixeria com la més dolça saviesa.
Floriu, floriu, ginesteres, dalt dels monts, davant del mar, encenèu-se com fogueres al sagrat de cada llar.
Les fogueres catalanes ja flamejen dalt del cim: son les flames sobiranes d'aquell foc que tots tením.
Per la costa, a grans exteses, tot el ginestar fa llum: les candeles son enceses, totes flaira i sense fum;
una llum que llença flaira desde'ls monts avall del mar, i de l'aire'n fa'l nostr'aire que es tant bò de respirar.
En la flor de la ginesta Catalunya m'ha parlat; m'ha parlat de la gran festa de la nostra llibertat.
# Protestació dels rectors dels Banys y Pitalluga

PROTESTACIÓ
QUE LOS RECTORS DE PITALLUGA Y DELS BANYS, FEREN EN NOM DEL POETA.
Si en los poemas se troban alguns llochs ahont, exaltantse la bellesa humana, esta sia parangonada á cosas sobrehumanas ó celestials: ó bé exagerantse las penas amorosas, estas sian igualadas á las infernals; se ha de suposar, que semblants cosas se han dit per un mer hiperbol exornatiu, y pera conformarse ab lo us dels poetas. Axí mateix las veus fortuna, fat, destino, y sort, se deuen entendrer per las segonas causas, obedients á la soberana universal causa. Per paradís ha volgut significar lo autor cosa amena y deliciosa: per ángel, ídol, deesa, entengué donas de bellesa estremada: per celestial, sagrat, y diví, volgué que s' entengués cosa excellent, y digne de reverenciar: per adorar, se ha d' entendrer reverenciar humilment. Per últim lo autor, ó los sobre dits rectors en son nom, protestan, que totas las sentencias que apareixen atrevidas ó profanas, axí com foren usadas de tots los poetas pera fer mes gustosa y espirituosa la poesía, de la mateixa manera, en los versos de García, se deuen interpretar ab sentit que no discorde de la católica veritat.
# Pròleg

Entrà a la meva cambra i digué: “Miserable, que no entens res, que no saps res. Vine amb mi, i t’ensenyaré coses que te’n pots ben refiar.” I el vaig seguir.
Em féu entrar en una església. Era nova i lletja. Em dugué davant l’altar i em digué: “Agenolla’t.” Li vaig dir: “No sóc pas batejat, jo.” Em digué: “Cau de genolls davant d'aquest lloc, amb amor, com davant del lloc on hi ha la veritat.” I vaig obeir.
Em féu sortir i pujar fins a una mansarda des d’on es veia, per la finestra oberta, tota la ciutat, algunes bastides de fusta, el riu on descarregaven els vaixells. I em féu seure.
Estàvem sols. Parlà. De vegades algú entrava, es ficava a la conversa, i després se n’anava.
Ja no era hivern. No era encara primavera. Les branques dels arbres eren nues, sense borrons, en un aire fred i ben assolellat.
La claror pujava, resplendia, minvava i, després, els estels i la lluna entraven per la finestra. Després, novament, pujava l’aurora.
De vegades callava, d’un armari de paret en treia un pa, i el compartíem. Aquest pa tenia gust verament de pa. No l’he tornat a trobar mai més, aquest gust.
M’abocava, i s’abocava, un vi amb el gust del sol i de la terra on s’alçava la ciutat.
De vegades ens estiràvem a terra, i la dolçor del son davallava damunt meu. Després, em desvetllava i bevia la llum del sol.
M’havia promès un ensenyament, però no m’ensenyà res. Parlàvem de tota mena de coses, a batzegades, com fan els vells amics.
Un dia em digué: “Ara, vés-te’n.” Vaig caure de genolls, li vaig abraçar les cames, li vaig suplicar que no em fes fora. Em llançà a l’escala. La vaig baixar sense entendre res, amb el cor a trossos. Voltava pels carrers. Després, em vaig adonar que no en tenia ni idea, d’on era aquella casa.
No ho he intentat mai, de trobar-la. Comprenia que era per error que m’havia vingut a buscar. El meu lloc no és pas en aquella mansarda. És tant se val on, en una masmorra, en un d’aquests salons burgesos plens de bibelots i de peluix vermell, en la sala d’espera d’una estació. Tant se val on, però no pas en aquella mansarda.
No em puc impedir, alguna vegada, amb por i remordiments, de repetir-me un poc del que em digué. ¿Com saber si me’n recordo exactament? No és pas aquí, ell, per a dir-m’ho.
Prou ho sé, que no m’estima. ¿Com podria estimar-me? Tanmateix, al fons de mi, alguna cosa, un puntet de mi, no pot impedir-se de pensar, tremolant de por, que potser, malgrat tot, m’estima.