# Oda nova a Barcelona

ODA NOVA A BARCELONA
—Hont te'n vas Barcelona, esperit català qu'has vençut la carena i has saltat ja la tanca i te'n vas dret enfora am tes cases disperses, lo meteix qu'embriagada de tant gran llibertat?
—Veig alla'l Pirinèu am ses neus somrosades, i al davant Catalunya tota extesa als seus peus, i me'n vaig... Es l'amor qui m'empeny cap enfora, i me'n vaig delirant amb els braços oberts.
—Oh! detura-t un punt! Mira'l mar, Barcelona, com té faixa de blau fins al baix horitzó, els poblets blanquejant tot al llarg de la costa, que se'n van plens de sol vorejant la blavor. I tu fuges del mar?... —Vinc del mar i t'estimo, i he pujat aquí dalt per mirar-lo mellor, i me'n vaig i no'm moc: sols estenc els meus braços perquè vull Catalunya tota a dintre'l meu cor.
—Altra mar veus enllà, encrespada i immobil, de les serres que riuen al sol dolçament: per copsar tanta terra i tanta mar, Barcelona, ja't caldrá un pit ben gran, amb uns braços ben ferms. —Com més terra i més mar i més pobles oviro, a mesura d'amor el meu pit s'engrandeix, i me sento una força que abans no tenia, i soc tant tota una altra que fins jo'm desconec.
—Corre enllà, corre enllà, corre enllà, Barcelona, que ja't cal esse una altra per esser la que dèus; perque ets alta i airosa i fas molta planta, però bé't falta encare molt més del que tens. Ets covarda i crudel i grollera, Barcelona, però ets riallera perquè tens un bell cel al damunt; vanitosa, arrauxada i traçuda: ets una menestrala pervinguda que ho fa tot per punt.
Alces molts gallarets i penons i oriflames, molts llorers, moltes palmes, banderes a l'aire i domassos al sol, i remous a grans crits tes espesses gentades, per qualsevulga cosa acorruades entorn de qualsevol.
Mes, passada l'estona i el dia y la rauxa i el vent de disbauxa, de tot te desdius;
i abandones la via i la gloria i l'empresa, i despulles el gran de grandesa, I encara t'en rius.
Te presums i engabanyes alhora am manto de monja i vestit de senyora i vel de la musa i floc relluhent; prò mudes depressa, i am gran gosadia la musa i la nimfa i la dama i la pia s'arrenca'l postiç i la veu disfreçada, i surt la marmanyera endiablada qu'empaita la monja i li crema 'l convent... I després el refàs més potent!
Esclata la mort de tes vies rialleres en l'aire suau: esclata impensada, i segura i traidora com altra riallada escarnidora... Riallades de sang! El fang dels teus carrers, oh Barcelona! es pastat am sang. I tens dreta en la mar la montanya, ai! que venja am son castell al cim, i am la revenja més ai! en el flanc!
Tens aquesta rambla qu'es una hermosura... i tens la dolçura dels teus arravals, hont, tant prop de tes vies sonores i al mitj de les boires del fum i ses marques,
camps de blat en la pau dels patriarques maduren lentament els fruits anyals. I allí, a quatre passes, febrosa de sòbres, més ampla que l'altra, la Rambla dels pobres tremola en la fosca ses llums infernals.
Prò ni'l baf ni la pols de tos llots i desferres, ni'ls pals i filferres que t'armen a sobre la gran terenyina, ni'l fumar de tes mil xemeneies, ni'l flam de les teies que mou la discordia i abranden l'incendi, són bastants a posar vilipendi an aquest cel que tens tant dolç i blau que tot s'ho empassa i resol i canvia, i ho torna en oblit i consol i alegria: mil cops la perdesses, mil cops més tornaria a tu la pau. A la part de Llevant, mistic exemple, com una flor gegant floreix un temple meravellat d'haver nascut aquí, entremitj d'una gent tant surruda i dolenta, que se'n riu i flastoma i es baralla i s'esventa contra tot lo humà i lo diví. Mes, en mitj la miseria i la rabia i fumera, el temple (tant se val!) s'alça i prospera esperant uns fidels qu'han de venir.
Tal com ets, tal te vull, ciutat mala:
es com un mal, donat, de tu s'exhala: qu'ets vana i coquina i traidora i grollera, que'ns fa abaixâ'l rostre Barcelona! i am tos pecats, nostra! nostra! Barcelona nostra! la gran encisera!