OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Chronica o comentaris del gloriosissim e invictissim Rey en Jacme primer/Capítol 305

* ↑ A be e honrrament de nos
* ↑ Tro
# Chronica o comentaris del gloriosissim e invictissim Rey en Jacme primer/Capítol 1

* ↑ Recompta. (N. 1, p. 1 ).
* ↑ Cumplir nostre Senyor. (N. 2, p.1).
* ↑ Jatsia. (N. 3, p.1 ).
* ↑ Sens obres. (N. 4, p. 1 ).
* ↑ Valla res, quant. (N.5, p. 1).
* ↑ Deus (N. 6, p. 1 ).
* ↑ Millorament
* ↑ Char fill
* ↑ Hauiem
* ↑ Ha duyts
* ↑ Sap
* ↑ Se allongaria
* ↑ Feu nos
* ↑ E
* ↑ Lloch, ne
* ↑ Nos
* ↑ Fahia
* ↑ Nos fahia
* ↑ Donava
* ↑ Persona
* ↑ Donava malalties
* ↑ Per
* ↑ Del
* ↑ Lo fill
* ↑ Salomo
* ↑ Vulla
* ↑ Tingues dan
* ↑ Hon es cert nostre prou, e a nostra honra
* ↑ Era
* ↑ Que
# Chronica o comentaris del gloriosissim e invictissim Rey en Jacme primer/Capítol 2

* ↑ Lo
* ↑ Alfonfo
* ↑ Ab lo
* ↑ Constantinoble, qui hauria per nom Manuel
* ↑ Muller
* ↑ De ab dues
* ↑ A saber
* ↑ Lo
* ↑ Sabent
* ↑ Ell hauia
* ↑ De Arago
* ↑ Barcelona
* ↑ Prohença
* ↑ Un bisbe e dos
* ↑ Que venian
* ↑ E quant
* ↑ Monpestler
* ↑ Hauia la Regina
* ↑ Filla
* ↑ Presa
* ↑ Verenfe
* ↑ Faerien
* ↑ Ell
* ↑ Al dit senyor
* ↑ Vinents
* ↑ Ne hauia
* ↑ Donas consell en qae guifa
* ↑ Que haurien pres consell
* ↑ Vila
* ↑ La
* ↑ Feyta
* ↑ Cristians
* ↑ Ne al lloch
* ↑ Del
* ↑ La
* ↑ Nula res
* ↑ Sa
* ↑ Vingeren
* ↑ A dir
* ↑ Fos
* ↑ O que fos
* ↑ Lin tanya
* ↑ Que per
* ↑ Ells la tornarien
* ↑ Raho no hi
* ↑ Podia fer
* ↑ Lo
* ↑ Al altre
* ↑ Vengueren
* ↑ Concreat
* ↑ Llur
* ↑ Mes la llur
* ↑ De ab dos
* ↑ O
* ↑ Femina
* ↑ Hagut
* ↑ Hach de aquella
# Chronica o comentaris del gloriosissim e invictissim Rey en Jacme primer/Libre dels feyts

Libre dels feyts esdeuenguts en la uida del molt alt senyor Rey, EN JACME LO CONQUERIDOR: tret del M. S. que lonrat en Ponç de Copons, per la gracia de Deu abbat del Monestir de Sancta Maria de Poblet, feu escriure de la ma den Celesti Destorrens: e fo acabat lo dia de sent Lambert, a .xvij. del mes de setembre, en lany M. CCC. XL. iij.
☞ Les notes del capdavall de les planes mostran les principals variants que's troban comparant l'important M. S. quens serveix de text y que reproduhim ab tot mirament y exactitut, ab l'edició única estampada en Valencia en casa de la viuda de Joan Mey Flandro, 1557, in fol.
# Escenes barcelonines

OBRES COMPLETES DE EMILI VILANOVA
VOLUM IV
ESCENES
BARCELONINES
__________
barcelona Ilustració Catalana
| | pàgs. |
| Un bon partit | 5 |
| ¡Regidor! | 47 |
| ¡Quatre gotetes! | 61 |
| L'Habana petita | 75 |
| Los xitxarel·los | 105 |
| Lo senyor Joan dels casaments | 119 |
| Los petits sayons | 139 |
| Una recepta vella | 161 |
| Oriental | 175 |
| Una reunió del gremi | 187 |
| Primavera enganyosa | 207 |
| Desvetllament | 217 |
| L'estiuet de Sant Martí | 233 |
| Corpus | 247 |
| L'arch d'en Mirambell | 259 |
| Abans de la festa | 273 |
# Fum, fum, fum

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Fum, fum, fum pot tenir els següents significats:
# Fur en favor dels moriscos del Regne de València

Ferdinandus rex. - Anno MDX. Montissoni.
Fem fur nos que los Moros vehins, stadantu et habitants en les ciutats e viles reales e altres ciutats, viles e lochs e alqueries de ecclesiatichs, richs homens, nobles, cavallers, ciutadans e altres qualsevols persones no sien expellits, foragitats ni lançats del regne de Valencia ni de les ciutats e viles reales de aquell, constrets ni forçats de ferse chrestians. Com vullam e sia nostra voluntat que per nos ne per successors nostres als Moros del dit regne de Valencia no sia fet empaig algu en lo comerciar, negociar e contractar ab e entre chrestians de lurs fets, negocis e contractes mas que liberament ho puixen fer si e segons fins a huy fer han acostumat.
# Furs, capítols, provisions e actes de cort fets y atorgats per la S.C.R.M. del rey don Phelip nostre senyor, ara gloriosamente regnant. Monçó, 1626

Habitadors del Regne dehuen viure a fur de aquell y no poden al·legar que estan poblats a fur de Aragó.
Item en algunes parts del dit Regne los habitadors pretenen estar poblats a fur de Aragó, y sobre dita pretensio hi ha hagut altercats y plets que han costat a les parts molts grosses sumes y cantitats. Per resecar les quals, y per observació y conservació dels furs del dit Regne, supliquen sia provehit que en tot aquell se guarde lo fur de València, sens que's puga pretendre ni alegar per persona alguna per ningun temps, que estarien poblats a fur de Aragó. Plau a sa Magestat.
Furs, capítols, provisions e actes de cort fets y atorgats per la S.C.R.M. del rey don Phelip nostre senyor, ara gloriosamente regnant. En les corts per aquell celebrades als regnícols de la ciutat y regne de València, en la vila de Monçó, en lo any MDCXXVI, València, 1635, fol. 12 vo.
# Galant de montanya

Era un saló de dames; totes s'estan divertint, menos una noble dama que té'l cor molt entristit per un galant de montanya que l'amor l'hi ha traít, —Per què no canteu vós, dama? per què no canteu bonic? —Voleu que canti, senyora, si tinc el cor entristit per un galant de montanya que l'amor me n'ha traít?— Ja n'encén el candelero, ja se'n va cap a dormir. Tot just entra dins la cambra un infantó n'ha parit. —Ai, fill meu de mes entranyes, jo no sé d'ont has sortit. Si t'encomano a la dida no n'estaras ben servit, si te'n tiro a la riera, no hi haurà perdó per mi, si te'n crio jo mateixa ja no trobaré marit.— El fill del rei s'ho escoltava passejant-se pel jardí. —Cria-l tu mateixa, dama, que no't faltarà marit. Trescents homes tinc amb armes: triaras el més bonic, i, si cap d'ells no t'agrada, te podras casar amb mi.
Tinc la muller molt malalta que s'acaba de morir, i, si Déu no me la mata, ja la faré jo finir. —Calleu, calleu, lo mal home: conserveu vostra muller, que'l mateix que feu amb ella amb mi ho farieu també.
# Fé (E.Lozano)

FÉ. _
Yo crech en Tú, Senyor; la Fé divina, Fòch sagrat que lo teu halé va encendre, Desde que al mon vaig vindre nit y dia Ardix en lo còr meu; Yo crech en Tú, Senyor; la primer vòlta Que viu la llum del cèl esplendorosa Del teu amor la flama viu en ella Y en tú creguí ¡bòn Deu! Y creguí qu'el primer sospir tendrísim Y aquella ardenta llágrima primera El Angel de ma guarda portaria Als peus del teu tròn d'òr; Y alçant á Tú els ulls trist l'amarga pena De l'ánima aflijida s'endolçaba, Que com Pare amantísim te girabes Oint del fill lo plòr. ¡Quin consòl cuant en esta fosca tèrra Llargues hòres pasem en l'agonía Que Tú, del cèl, els nòstres ¡ays! tristísims U á ú vajes contant;
Y quin gòig cuan plorem sense consuelo Qu'els nòstres plòrs d'allá tan alt ascoltes Y que vajes, Senyor, les nostres llágrimes Piadós arreplegant! Cuant este mon tan vá y tan miserable De la nòstra pobrea els ulls aparta Y posantlos en l'òr y en l'apariència En menys la virtut té; Cuant entre tots els sers que nos rodejen Ni ú hiá que nòstra mala sòrt complaynga ¿Quina resignació ni quin consuelo Tindriem sens la Fé? ¡Oh, bòn Deu! tèrra y cèls mil y mil vòltes La teua pietat santa beneixquen, Que al ánima aflijida Fé donares; ¡Gran dò com de ta ma! La Fé que al desdijat li promet dijes, La Fé que á qui no veu de llum el òmpli, La Fé sagrada que lo còr alegra D'aquell qu'es bòn cristiá. La Fé, süau, dolçísima esperança Que cau del cèl com pluja beneída Sobre l'hòme que trist plòra en la tèrra La seua mala sòrt. Ses llágrimes copioses téndra eixuga Y fá que sonrient les beneixca; Ancla que al desvalgút sosté en la tèrra Del cèl mostrantli el pòrt. Yo crech en Tú, Senyor; l'ánima meua Tocá del teu amor plega ses áles, Y en tèrra ajenollat humil adòre A Tú, gran Deu, U y Trí: Teu es lo primer ¡ay! que doní al naixer, Y teu també mon dolç primer sonriure, Y sontant ton sant nòm en los meus llàbis Má vida dará fi. Benito Altet.
# Fé y dupte

FÈ Y DUPTE
imitació
La fé es la coloma pura, Lo dupte'l negre esparver: Ella vola per l'altura, Ell s'hi llansa carnicer...   Y ab l'ungla terrible aferra Tremolós l'aucell d'amor; Y cauen, cauen en terra Plomes blanques de candor.
Un ángel, qu'ab pena mira La presa de l'au cruel, Una pregunta suspira, Girant los ulls á n'el cel.
Y li respon misteriosa Veu del fons de l'Infinit: «Demunt la vall tenebrosa Poder té'l dupte: está 'scrit.»
«Mes demunt aquexa terra Sempre retut pot quedar: Cada colom fentli guerra Pot un' águila tornar.»
# Fum, fum, fum (nadala)

1. A vint-i-cinc de desembre, fum, fum, fum; a vint-i-cinc de desembre, fum, fum, fum. Ha nascut un minyonet ros i blanquet, ros i blanquet, fill de la Verge Maria, n’és nat en una establia, fum, fum, fum.
2. Allà dalt de la muntanya, fum, fum, fum; allà dalt de la muntanya, fum, fum, fum. Si n’hi ha dos pastorets abrigadets, abrigadets, amb la pell i la samarra mengen ous i botifarra, fum, fum, fum.
3. Qui en dirà més gran mentida?, fum, fum, fum; qui en dirà més gran mentida?, fum, fum, fum. Ja en respon el majoral, amb gran cabal, amb gran cabal: –Jo en faré deu mil camades amb un salt totes plegades, fum, fum, fum.
# Plou i fa sol

Plou i fa sol, les bruixes es pentinen; plou i fa sol, les bruixes porten dol.
# Platz-mi cavalier francés
### Fonts

* ↑ De los trovadores en España. Estudio de lengua y poesía provenzal, por D. Manuel Milá y Fontanals, Barcelona, Librería de Joaquin Verdaguer, 1861; p.65; alhora provinent de Choix des poésies originales des troubadours, ch. V, de François Raynouard.
* ↑ Traducció (Aleator).
# Plany

Catalunya, en altre temps, ella sola's governava i es feien les seves lleis en sa llengua i no en cap altra. ¡Plora, plora, Catalunya, que ja no't governes ara!
Desde ja fa massa temps extrangers són que la manen i en llengua extranya's fan lleis que a la nació són contraries. ¡Plora, plora, Catalunya, ja que t doblegues encara!
Cançó popular armonitzada pel compositor Enric Morera i Viura: https://ca.wikipedia.org/wiki/Enric_Morera_i_Viura
# Poblet

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Poblet pot tenir els següents significats:
* Poblet, poema d'Àngel Guimerà
* Poblet, obra narrativa de Jaume Ramon i Vidales
# Pobrets y alegrets

| | pàgs. |
| En mil hòmens | 5 |
| Lo senyor Joseph (perfil) | 21 |
| ¡Cesant! | 33 |
| La festa de Sant Antoni | 43 |
| Revista | 57 |
| L'idili de la Mort | 65 |
| Virolant | 73 |
| Un malparlat | 89 |
| Nadal | 107 |
| Reflexions d'un porter | 121 |
| Revista | 133 |
| Lo sant de la mestressa | 143 |
| La Lluisa | 159 |
| Lo manquet | 171 |
| Notes de viatge | 185 |
| Los Reys | 207 |
| Recurs | 217 |
| Notes de viatge | 231 |
| La tertulia del Sidro | 243 |
| En un convit | 257 |
| Sota zero | 269 |
# Ploreu ninetes

1. Ploreu, ploreu, ninetes, que el ruc està malalt, té mal a la poteta i el ventre li fa mal.
2. No pot menjar civada, sinó pinyons pelats, no pot dormir a l’estable sinó en coixins daurats.
# Les disperses (1912)

| ← Visions i Cants ← Els núvols de Nadal | Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies I Les disperses (1912) Pòrtic | Enllà → Dins sa cambra → |
En el volum Disperses (1904) hi havien algunes Traduccions de Goethe que, en la present edició, passen al volum d'aquest títol. A cambi, hem afegit a continuació dels fragments I y II de Haidé, planes 233 a 235, el fragment III, planes 235 a 237, que amb el títol de Represa de Haidé, fou publicat en el volum Seqüencies, y els fragments IV, V y VI, planes 237 a 240, que son inédits.
| LES DISPERSES | |
| Dins sa cambra | 211 |
| L'hort | 215 |
| Jugant | 217 |
| Diumenge | 219 |
| A dues violes marcides | 221 |
| Romanza sens paraules | 223 |
| A un amic | 225 |
| Diades d'amor | 227 |
| Davant del temporal | 231 |
| Haidé | 233 |
| Matinal | 241 |
| Pirenenca | 243 |
| Per la Boira | 245 |
| L'ametller | 247 |
| Oració a Santa Llucia | 249 |
| La balada del bes | 251 |
| La missatgera més segura | 253 |
| Soleiada | 255 |
| Les roses franques | 257 |
| Hospitalaries | 259 |
| Els núvols de Nadal | 261 |
# Les deus unides/Record de Puigllançada

Record de Puigllançada
Lleugera, t'avançares a tots, amunt, amunt, camí de Puigllançada, aquell matí de juny.
Com si els peus fossin ales, com si el cos no et pesés; com si una força estranya cap al cim t'empenyés.
Meravellats, guaitàvem ton jove cos ardit com s'enfilava, ingràvid, cada cop més petit.
Érem just a mig aire del camí fatigós que ja al bell cim volava el teu blanc mocador.
Victoriosa flàmula, intrèpid estendard, ens dava a tots coratge i ens deia: —Avant, avant!...—
Passarà temps, anyades; l'agilitat d'un jorn no és eterna; les ales ja no tens, de llavors.
Un dia, des de casa, diràs: —Qui fos ahir! Ara ja les muntanyes, són massa altes per mi.—
Mes, dins ma recordança, jo et veuré sempre igual: camí de Puigllançada, sola amunt, fins a dalt.
# Les disperses

* Les disperses, per Johann Wolfgang von Goethe i Joan Maragall i Gorina, traduït per Joan Maragall i Gorina, prologat per Lluís Via i Pagès (1904)
* Les disperses, part de Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies I (1912)
# Les deus unides/Tríptic d'oracions

Tríptic d'oracions
I.Oració del matí
Ara, Senyor, que el dia s'esbadella i l'últim rastre de la nit es fon i es desclou, mica a mica, la parpella al raig de sol que ve a besar-me el front,
darrera un son pacífic i pregon m'heu fet sentir de nou la meravella de viure encara, dins la llum novella que torna jove l'antigor del món.
Mercès, Senyor, del nou deixondiment, Vós per qui el sol esclata al firmament i s'obren les parpelles i les roses.
Pugi vers Vós la meva oració com puja vers la llum i la blavor el càntic matinal de les aloses.
II.Oració del migdia
Deu-me, Senyor, la tasca sense enuig, no l'oci impur que l'esperit enerva; deu-me la tasca activa, que preserva d'eixorquia i de tedi el temps que fuig.
I, com aquell qui, a mig coster del puig, s'atura a reposar damunt de l'herba sense adormir-s'hi mollament, car serva l'instint que el duia amunt, i no el defuig,
deu-me, a mig jorn, la taula proveïda; damunt, l'aigua i el pa que donen vida i, entorn, l'esposa, els fills que heu beneït.
I, assadollat de noble benaurança, feu que els pugui deixar sense recança
III.Oració de la nit
Si ara la terra s'omple de foscor i les parpelles tomben fatigades, de les estrelles l'ampla munió pobla l'atzur de fúlgides mirades.
¿És, per ventura, que de cop són nades 0 se'ns n'havia fos la visió? Així Vós éreu dintre meu, Senyor, quan, pel carrer i enmig de les gentades
i en el maldar de cada instant febrós, perdut havia tot esment de Vós. Mes ara, sol dintre la nit obscura,
us sento tan present i sense engany com l'estrella llunyana que fulgura dins l'aigua assossegada de l'estany.
# Les disperses (1912)/A dues violes marcides

A DUES VIOLES MARCIDES
Vosaltres vos heu breçat en lo pit d'una donzella; després a mi heu arribat, i al mirâ-us lo cor me bat perque'm feu pensar en ella.
Ereu fresques i flairoses; are seques i marcides: tost en pols morirèu foses, no del viure penedides, perque havèu sigut ditxoses.
Mes jo moriré migrat, sens lo record d'un bon dia, sens ma testa haver breçat en lo pit qu'heu embaumat de la verge que us tenia.
# Les deus unides/Sonets dispars

Sonets dispars
I.Quina cosa més bella...
Quina cosa més bella no fóra, a la tardor, quan la fulla tremola malalta, esgrogueïda i s’inflamen les postes d’una rara encesor, veure al jardí una rosa superbament florida!
Símbol de joventut i de gràcia exquisida, fóra més noble encara la seva formosor vora la crisantema retallada i marcida i la dàlia pomposa sense mica d’olor.
Així talment ressaltes —entre tanta donzella que es fa artificiosa, volent semblar més bella, i es tenyeix i s’estuca fins a fer-se malbé—
oh, tu, que conservares la natural bellesa i esguardes compassiva llur vana niciesa, com una rosa autèntica les roses de paper!
II.Així aquestes dones...
Sota un cel arrasit i avar, als camps eixuts l'herba rosseja; el doll de les fonts escasseja. La pluja, vindrà massa tard?
Així aquestes dones, que tenen un aire cansat i afligit i encara, obstinades, sostenen llurs fruits macil·lents sobre el pit.
Les veiem, dretes, sobre el camp. Les sotgen la guerra i la fam? Llurs tristos ulls apar que cerquin,
camins enllà, —i amb quina fe?— una adventícia mercè abans llurs fills no se'ls enterquin.
III.De tan present...
De tan present el món ens acapara i ens lliga com remences al seu feu, i ens allunya de Vós, i ens en distreu, com el fill pròdig deseixit del pare.
Amb mil colors Us va esborrant la cara; amb mil sorolls Us va ofegant la veu. Ens costa creure ço que l'ull no veu i vivim com si l'únic temps fos ara.
Mes quan, sostrets al cercle que ens envolta, per uns instants Us recordem tal volta, veiem que un jorn, inversament, serà,
el món d'ací, definitiva absència; l'oblit de Vós, indefallent Presència; l'avui que fuig, perpetual Demà.
# Les disperses (1912)/Davant del temporal

DAVANT DEL TEMPORAL
I
Se fan ampla abraçada dugues immensitats, i malastrugues enterbolint-se's miren totes dugues, l'una immoble i sens veu, l'altra agitada.
II
La ressonanta mar se despacienta, prenent força i alè recula ombrosa, i llençantse furienta contra'ls penyals vorers, bramant reventa rebotent en escuma polsinosa.
III
Oh! i quín bell tou d'escuma tot llarc a llarc de la deserta platja
en ramells gegantins s'alça com bruma i es desfà en suau ruixat! Prenent coratge avança un altre cop la mar irada, i aixís sempre... i més bell cada vegada.
# Les deus unides/Quan l'alba del nou jorn

Quan l'alba del nou jorn...
Quan l'alba del nou jorn us deixondia, quina rara tristesa us ha colpit! Ai, que no tots els vostres han dormit sota el dolç aixopluc de cada dia!
La mare, absent per no tomar mai més —flam extingit, enfredorida brasa—, omple amb el seu record tota la casa i el cor es resisteix a dir: —No hi és!
—Dins ton casal, oh, mare!, tot et crida. I va creixent l'enyorament de tu. Sagnen els cors de l'íntima ferida, els ulls et cerquen i no et veu ningú.
Damunt el rostre dels teus fills, el pare el rastre cerca de la teva faç i, com si en ells a tu et besés encara, besa llur front i els ciny amb el seu braç.
Només et veu el pensament, i calla; i cadascú, per dintre, va refent el teu cos sepel·lit, ratlla per ratlla, i de ta veu vol retenir l'accent.
Mentre en la llum ta imatge va esborrant-se, els teus et senten més endins del cor; i, perquè mai no els guanyi l'oblidança, la teva absència esdevindrà record.
Però, no obstant, el teu record no ets tu —el cor els dicta que no tot és cendra. El pensament s'esforça per comprendre i el plany inútil, que no atén ningú,
va convertint-se en íntima pregària que el dolor purifica amb son alè, i el cor més endurit cerca la fe com, dins l'obscura nit, una alimària.
# Les disperses (1912)/A un amic

A UN AMIC
A l'ombra fresca d'eixa vella alzina, seguts en terra damunt l'herba espessa, aquí voldria jo aprop meu trobar-te, amic de l'ànima.
Aquí, oblidant les mundanals miseries que'l cor rovellen i avans d'hora tornen blanca la testa, del present alegre sols parlariem:
de si aquells núvols qu' en la serra s'alcen, i apilotats per lo cel blau travessen, duhen la pluja de la terra amiga o calô i fòra;
de les cepades de rahims negrosos que am joia mira el bon pagès, i compta els jorns que manquen fins que al trepitjar-los sos peus emporprin;
del cà fidel allà ajegut prop nostre, del vent que inquieta rondinaires canyes... Després pel viarany venir veuriem gentil donzella
plè l'ample canti d'aigua regalada, i al demanarli que'ns en deixés beure, ella, enrogides les molsudes galtes: «Bevèu» diria.
# Les veus de la nit/La tempesta

La tempesta
Just desvetllat, del nou matí m'estranya l'escassa llum i guaito pel balcó: el cel és gris, opac, i la muntanya ha desaparegut de l'horitzó.
La rellentor de l'aire i la teulada regalimant em diuen que ha plogut; encara, al lluny, ressona, mig perdut, el rodolar de l'última tronada.
Puja del riu, que la ribera inunda, una remor monòtona i profunda que, sense mots, em va dient ben clar
com fou de gran i forta la tempesta. Oh, màgic espectacle! Quina festa si jo l'hagués poguda contemplar!
# Les veus de la nit/L'insomni

L'insomni
Debades m'he esforçat, en caure el dia, a perseguir —libèl·lula fugaç— el mot escàpol, fins que desistia del meu propòsit, decebut i las.
El vers inacabat, la idea a l'aire i amb la recança del treball perdut, llavores —era de la nit al caire— el llit cercava, per la son vençut.
Fos un do de la nit, fos que la Musa que ara, fàcil, cedeix, ara refusa, no m'havia, per sort, deixat del tot,
m'he desvetllat al punt més alt del somni i, en la gran lucidesa de l'insomni, he vist, claríssim, resplendent, el Mot.
# Les veus de la nit/La cambra closa

La cambra closa
El meu cor és irat de tanta prosa; esquiva el tràngol, tem la multitud; ama el repòs, la nit, la cambra closa, l'hora difícil de la solitud.
Ama elevar-se al món de la beutat —diví recer dels esperits selectes— i sentir-se, en secret, acompanyat dels poetes i els músics predilectes.
En el nocturn recolliment, llavores, resto insensible al trànsit de les hores i es va allargant l'espera de Morfeu
puix que, al llindar mateix del seu imperi, més forts que ell, em retenen —oh, encanteri!— els lligams de Polímnia i d'Orfeu.
# Les veus de la nit/Jo i l'infinit

Jo i l'infinit
Sol en la nit, contemplo l'estelada i em ve el record de Leopardi. Oh, com em sento minúscul, comparada ma poquedat amb l'infinit! Però,
¿no sóc, jo, més que la petita flor i que l'ocell de ràpida volada? Llurs vides van cap al desésser. Jo tinc una sort que a l'home sols és dada:
de carn i d'esperit és ma natura; com l'ocell i la flor, la carn no dura: mor, en espera d'un destí més alt.
Àtom perdut sota la nit immensa, jo sóc més que l'estrella que no pensa: jo sé que l'esperit és immortal.
# Les veus de la nit/La por al·lucinada

La por al·lucinada
Ràpid, com una fletxa inesperada, un angoixós presagi m'ha colpit. Si fos aquesta ma darrera nit! No veuran els meus ulls la nova albada?
Com sota el vent la fulla primparada, tremola, de pensar-hi, l'esperit. ¿Vindràs, oh, Mort!, quan, per la son rendit, sentir no pugui ni ta lleu petjada?
Oh!, com la por crea fantasmes! Ara, he sentit al carrer com un que es para. ¿Ets tu qui arribes, decidida a entrar,
talment un lladre que el cancell forfolla? El vent, enjogassat, mou i arrombolla l'inútil paperam, d'ací d'allà.
# Les veus de la nit/Les veus nocturnes

Les veus nocturnes
La nit despobla de traüt el món i en ella sols pot reposar l'oïda com quan, després de la tempesta, al front sentim l'alè d'una aura amorosida.
L'odiable soroll empra mil formes per fer del dia un incessant turment: l'estrèpit de les màquines enormes, el crit vulgar, l'horríson instrument...
Mes, a la nit, oh, quines veus! La flauta del diví rossinyol, el grill que rauta, el fressejar de l'aigua, riu avall,
són per mi com un bàlsam d'harmonia. Però, de cop, presagi del nou dia, sona el clarí estrident del primer gall.
# Les veus de la nit/Invocació a la nit

Invocació a la nit
D'un greu malastre avui sóc afligit i altre consol per al meu dany no em resta que reclinar damunt ton si la testa, oh, tu, mare dels somnis i l'oblit!
Vine, doncs, aviat: clou ma palpebra i aparta'm d'aquest món. Que un somni gai mitigui la ferida que m'enfebra. (No em donis somnis de terror i esglai!)
Així: com un refugi acollidor tancat a tot pesombre i tot dolor i obert al goig, llindar de l'alegria,
perquè el malfat d'avui, per un instant, sigui com un record que es va allunyant. Dóna'm la pau, per irreal que sia!
# Les veus de la nit/Nit de Reis

Nit de Reis
Ja sé que tomareu com cada anyada, vinguts d'estranys, misteriosos mons, oh Mags!, desvetlladors d'il·lusions en els cors innocents de la mainada.
Incòlumes al temps, tindreu, encara l'edat mateixa de quan jo era infant, un color diferent a cada cara i el do inaudit d'estar pertot. Entant,
jo no sóc ja l'infant aquell d'un dia; el que porteu, avui no em serviria i el que voldria no m'ho podeu dar.
Mes, no passeu de llarg: al meu darrera, hi ha un estol d'animetes que us espera. A mi ja em basta que pugueu tornar.