# Poesies en mallorquí popular/La processó de la Moixeta

Senyor! Vostè m'ho dirá. ¿Que es axò de la moixeta qu'avuy á la Seu se fa? —Axò es cosa, Francineta, que es molt llarga de contá.
Mes, abans de dirte qu'ês; vull sebre perque ho demanes. —Perque m'ha dit Dona Eynês, que hi vaja y no diga rês; y jo d'anarhi en tench ganes.
—¡Ay, Eynês! ¡Bona l'has feta, descubrint tan gran secret á una criada poch discreta!... Ja hi estará satisfeta si arriba á pillá el negret.
—¿Quin negret diu? Que m'ho cont. —Un negret que hi ha en Son Quint, dins una cova á l'enfront, que está d'els peus á n'el front masell de dobles de vint.
Y ha d'esser per la nineta que á n'el negret trega un uy ab l'arpa d'una moixeta que haja anada enflocadeta á la processó d'avuy.
—¿Y axó es cert, senyor? No ho crech. —¿No ho creus? ¡Que'm fa á mí! No ho cregas. Ja veitx que no farás tech... Tant cert es com cert qu'es sech aquest trispol qu'ara fregas.
—¿Y no me diu cap mentida? —No'n mancava altra qu'un jay que está per finir la vida,
mentís á la descosida. Jo no'n solech dir cap may.
—Pero, bono. ¿Ydò; com ês que cap atlota fins ara haja pogut ferli res? ¿Ni aquest tresó li haja prês qualcú? Jo ho trob cosa rara.
—¿Com és? Perque está encantat desde el temps de la Conquista; y una fada el té fadat; y l'está guardant un gat que tira foch per la vista.
—¿Y cap atlota ha pogut du en processó la moixeta? —Moltes hi han concorregut pero totes s'han retut perque'ls ha fet pò en Creueta.
—¿Y qui es aquest?—Un que's creu que será séu el tresor, perque es pensa serne hereu. Y es passetja ab una creu dins la Seu sempre fent por.
—Cap mica á mi m'en fará. Totduna que aquest atlot guapa em veja bavará. Jo'l tench de fé enamorá. —¡Ca! ¡Que es vell y sacerdot!
—Ydò guisarem el peix ab altra casta de salsa. Perque en processó me deix ab la moixeta per feix, faré la beata falsa.
Y aniré á rapá els altás ab la moixeta devora; y si pren tabach p'el nás, un pot n'hi'n daré ben rás perque no'm trega defora.
La moixeta s'assoleya á un reconet de la clastra. Ja l'agaf per una oreya que Dona Eynês apareya la més hermosa canastra.
'Vina aquí, te rentaré. Mix, mix, moixeta, mèu, meu, la coua t'enflocaré
qu' has de fé el primer papé decapvespre dins la Seu.
Senyor, que me don floretes per ferli un llitet hermós. Senyora; que me deix vetes borles, flochs y banderetes de cent castes de colors.
Ara'm posaré el gipó y el rebosillo de randa, la saya que tench milló, y aniré á la processó ab la canastra á la banda.
—Que no't cayga la moixeta. —La duré ab les dues mans. —Vés alerta á n'en Creueta. —No tenga ánsia, senyoreta. May m'han fet pó els capellans.
—¡Francineta! ¿Y perque vens tan prest de la processó? Tú tornes trista. ¿Que tens? —Que vol que tenga, senyó, no'm som devertida gens.
—Contamos que t'ha passat per tenir tanta malicia y du el cap tàn alsurat. —Que vostès m'han enganyat perque som una novicia.
¡Y jo més beneyta y pura que totduna tot m'ho bech! —Mes; ¿no veus, santa criatura, que la téua beneytura...? —Per més que predich no'l crech.
—Ja veitx sense esserhi estat que en Creueta ť'ha fet por.
—Senyor, m'escolt. No s'enfat. M'ha de dir la veritat. La hi deman de tot bon cor.
—La veritat te diré com si estás pera morí. —Ydò; m'ha dit el fossé de la Seu, y el campané que vostè se riu de mí.
—Jo may me rich de ningú: de tú manco, Francineta. Pero es ben cert y segú que ab les ninetes com tú fan broma de la Moixeta.
—Ydò si aquesta vegada m'han enganyada per nina; ja estich ben desenganyada y ha de sebre qu'he tornada desde avuy una fadrina.
Per segon pich li deman perque es diu de la Moixeta la processó qu'avuy fan. —Ja que pretens esser gran jo t'en contaré la neta.
—La prima m'ha de dir bé com si estigués dalt la trona. —De tot la prima't diré; y si escoltes com á dona jo com homo't parlaré.
Vivía un temps una dama que de llinatge era Moix, casa rica y de gran fama; y d'aquesta noble rama ella n'era el derrer goix.
El moix torná moixa un día y com era menudeta la gent que tot ho batía ab un nom, la conexía per la senyora Moixeta.
Era fadrina y vellarda, tenía molta de renda desde Solle á Binifarda; y en que no fos gens gallarda, ja ho era la séua hacienda.
—¡Tanta riquesa! ¡Axò es sort! —Tota sola. Mira tú. Y sentí que tocan fort
á les portes de la Mort y no podersenho dú.
—Ca-séua devía está sempre plena de parents, y d'amichs, barret en ma, per conseguir l'heretar qualque cosa de sos bens.
—Figurét... Quant se moría va encarregá á son confés que cuydás, per obra pía, de que cada any aquest dia processó solemne es fés.
Y quant va sebre tothom de la obra pía la neta, y el perquê de tot y el com, totduna va aplicá el nom: Processó de na Moixeta.
Si á esser de dones exemple desde avuy estás resolta, lo que es aquest mon contempla y ab una moixa á un temple no hi tornes entrar cap volta.
—Pot ser qu'un'altra vegada m'en hi torn.—Aquesta es bona. ¿No dius que ja t'has tornada una fadrina acabada? ¿No dius que vols esser dona?
—Será, senyor, si p'el cas arrib á fer cabra coixa de festetjá ab En Tomás. Llavors seré jo la moixa que hi menaré, si m'hi cas.