OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa I/Per l'Empordà

Jo no sé què té aquest Empordà que me l'estimi tant singularment, i que'm sembli que estimant-me'l an ell ja estimo a tot Catalunya. Es cert que tot Catalunya està en tota ella, i tota en cada una de les seves parts; però encare en aquesta de l'Empordà jo hi trobo, jo hi sento com enlloc, lo que podriem dir-ne'l principi actiu de la catalanitat. Vull dir que crec que si tot Catalunya se perdés, pero restés l'Empordà, Catalunya podria tornar a esser un dia o altre més gran i més forta que mai hagués estat; i que si, pel contrari, de tot Catalunya sols l'Empordà 's perdés, la patria ja no fora ella meteixa. Veièu si us en poso de responsabilitat a sobre, empordanesos. No me'n volguèu mal, que jo vos ho dic a un fí de be. Perque d'un quant temps ençà me sembla observar una certa depressió en el sentiment de catalanitat, un cert enterboliment, un cert oblit. Se parla molt d'autonomia, així en abstracte, massa en abstracte; se parla molt de la Ciutat, mes en concret, potser massa en concret; se parla d'esser europèus, i sobre tot d'esser humans; i tot això ja està posat en rahó, bell descubriment! Però a tot això, tant meteix, hi trobo a mancar la sal: i la sal es Catalunya. Perquè mai he sentit dir de cap poble dels que més poden en la humanitat, que al ser-li preguntat per la seva naturalesa hagi respost:—jo soc humà—; ni crec que a Anglaterra ni a Alemanya la gent tingan cap punt en esser europèus, perque l'europeisme surt d'ells, ells fan la Europa i no la Europa an ells; i'm sembla que'ls ciutadans de l'imperi més mondial que mai hi hagi hagut, posaven tot el seu orgull i rebien tota la seva força de dir-se un nom: romans. Doncs aixís meteix crec que nosaltres, en la nostra mida i proporció, hem d'arrencar tota virtut d'humanitat i europeisme i lo demés en dir-nos catalans... perquè barcelonins no fora prou, per are. Potser algú'm diria que encare fora mellor dir-se espanyols d'una vegada: responc que estaria be, perquè ho som; però es que, avui per avui, dir-se catalans es dir-se espanyols d'una manera més viva, més eficaç i més plena d'esperança, que no pas amb aquesta paraula meteixa. Aixís, doncs, vetllèu, vetllèu, empordanesos, pel nom sagrat de Catalunya i pel vostre particular: que dia podria venir en que, seguint la meteixa trajectoria, us convingués més, i convingués més a Catalunya, que us diguessiu empordanesos més que no pas catalans. Perque hi ha més virtut germinadora concentrada en la espiga que en la garba; i encare molta més en el gra que en la espiga. Ja m'entenèu.
# Temporal

TEMPORAL
  Trista l'auba se desperta.
Demunt la costa deserta
Llansa l'águila, son crit;
Y, pe 'l vent espellissades,
Passan negres nubolades,
Com á robes esquexades
Del vel inmens de la nit.
La mar crexent s'avalota,
La negror que l'encapota
Claps de sol fan llambrejar;
Y corrent á la ribera,
Entre espessa polsaguera,
Encrespan la cabellera
Los blanchs cavalls de la mar.
Ronca la cova rodona,
Fingint á cada cop d' ona
Bramuls de monstre furiós;
Y xucla l'aigua y la llansa:
Si 'l sol á ferirla alcansa,
Per entre l'escuma dansa
Un íris maravellós.
Allá hont la mar més s' arbora,
Dins l' escuma bullidora,
Los monstruosos esculls
Cobrar la vida parexen...
Y guaytan, y desparexen,
Com los molars que's dalexen
Entre les ones raulls.
La fantástica montanya
Mes alta sembla y extranya
Ab lo front mitx encubert.
La roca inmòvil, aspriva,
'Par que guayti pensativa
Com mira lo temps qu'arriba
La gran Esfinx del desert.
Allá baix, dins la calanca,
Jau demunt l'arena blanca
Lo llahut del pescador.
Vola planyent la gavina;
Y ágil l'águila marina
Revolta'l Cap, que s'empina,
Formidable Adamastor.   Oh tú, qu' ab art fatigosa
Cercas la forma grandiosa
De lo sublim anyorat,
Vina á veure una vegada
Nostra ribera esquerpada,
Obra de Deu que inspirada
Va esculpint la Tempestat.   Y aquesta es l hora ¡oh poeta!
Quant la ventada desfeta
Vola devant del Senyor,
Dins la nubolada obscura
La ribera 's transfigura:
També la baxa natura .
Té son moment de Thabor!
1881.
# Tancament de Caixes

Al constituhirse la Junta Sindical Permanent, elegida per la representació de mes de cinquanta gremis de Barcelona y los seus encontrons, creu cumplir un dever dirigint sa veu á tots los contribuyens en general, fent pública y solemne manifestació de sa protesta contra lo Projecte de Presuposits presentat á las Corts per l´actual Senyor Ministre d´Hicienda y declarant que desde are comensa la verdadera tasca qual encarrech li feren los seus comitents, qual tasca procurará portar á terme ab tota la decesió y fermesa que´s fassi precis.
Los contribuyents no som pas los caixers del Govern que hajim de pagar tot quant porti sa fierma. Los Contribuyens devem subvenir á las cargas del Estat sols en quan aquestas sian justas y equitativas. No es just ni equitatiu que, sobre tot despres de la sotregada terrible que ha sofert nostre nacionalitat, lluny de castigarse de una manera ferma tants gastos inútils com ve soportant lo pays, s´aumentin d´un modo tant coniderable; no ho es, entre moltes altres coses, aquell impost anomenat d´utilitats procedents del capital y del trevall, que sobre esser deficil quant no d´impossible realisació, nos convertirá ab Agents executius fentnos respondrer de tributs d´altres y arrivant á amenassarnos ab la presó en cas de no pagarse; no ho es l´impost de cédulas personals ab tipos molt mes alts pera Barcelona que pera Madrid.
Si las contribucions cada vegada creixents, han vingut dificultant fins al extrem lo desenrotllo de nostras industrias, es ya de tot imposible que puguem satisfer los impostos projectats.
Mes com l´acort pres per altres gremis de seguir exercint la seva industria sense pagar la contribució, l´estimem nosaltres de resultats molt duptosos, ja que aixó ó no significa res ó col-loca logicament als tals agremiats en la situació d´arrastar totas las conseqüencias que naixiu del fet de trovarse fora de la Lley, actitut que no veyem , cridem la atenció de tots los nostres companys de tributació respecte al únich, encara que radical recurs que´ns queda dins lo legal, ó sia donarnos de baixa de la contribució y tancar los nostres establiments.
Aquest es lo nostre camí; aquest lo camí que´ns atrevim á aconsellar á tots los nostres conciutadans que no´s vulguin veura atropellats per haver faltat á la Lley; aquest es l´acort pres per las agrupacions que varen allegirnos. Tots quants vulguin adherirse á nostre acort, tots quants prefereixint lo nostre procediment, ja sian agrupacions més o menys nombroses, ja individualitats diversas, poden dirigirse á la Plaseta del Pi núm.3, ahont se los hi facilitará tots los datos necesaris pera d´eixar d´esser tributari.
Barcelona, 13 Juriol 1899
LA JUNTA
# Tarda d'istiu

* Tarda d'istiu (La mà trencada, any 1, núm. 1, Barcelona 6 de novembre de 1924, pàg.4)
* Tarda d'istiu, part de Óssa Menor (1925)
# Tant he amat, que mon grosser enginy

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Tant he amat, que mon grosser enginy pot tenir els següents significats:
* Tant he amat que mon grosser enginy, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Tant he amat / que mon grosser enginy, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Tant he amat, que mon grosser enginy per gran treball de pensa és suptil. Lexant a part aquell sentiment vil qu·en jorn present los enamorats ciny, só tant sabent, que sé ben departir amor d'aquell desig no virtuós, car tot desig, retent hom congoxós, no·s ver·amor ne per tal se deu dir.
Axí com Déu, qui no·l plach descobrir stant enclòs en lo virginal ventre, e quant isqué defora d'aquell centre, may lo Setan lo poch ben discernir, ans, quant en ell veya·l cors de natura, creya de cert aquell no ésser Déu, mas ja retut son sperit en creu, sabé·l mester que paradís procura;
per mals parlés é tret saber e cura de retenir lo foch d'amor sens fum, e per açò he cartejat volum d'aquell saber que sens amor no dura. Viscut he molt sens ésser conegut, per molts senyals que fictes he mostrats, mas quant seré per hom foll publicats, serà ben cert lo tart apercebut.
Sia en vós aytant de bé caygut, obrant en vós areglada mercé, que vehent mi despulat de tot bé, no·m despreheu pel dan a mi vengut; e si per vós é nom de foll atés e contra mi só restat malmirent, sia per vós cregut savi sabent, puys que per vós mon seny auré despés.
Si per amar a vós havi·atés honor e béns, bellea y saviesa, l'amor que us he tendria per ofesa si, tal senblant, en vós no paregués. Ma voluntat en si tal càrech porta que no serà sens la vostra contenta, e fora vós no·m pens que may consenta que null desig li sodegue la porta.
Tornada
Plena de seny, natura no·m comporta que tal dolor no decresqua ma vida. Si Déu preguàs, ma veu seri·hoïda; hoÿu-la vós, pus veritat reporta.
Font: Blog personal DMRQ, sine data
# Tal faràs tal trobaràs

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Tal faràs tal trobaràs pot tenir els següents significats:
# Tant en Amor ma pens·à consentit

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Tant en Amor ma pens·à consentit pot tenir els següents significats:
* Tan en amor ma pensa ha consentit, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Tant'en amor / ma pensa ha consentit, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Tant en Amor ma pens·à consentit que sens aquell en àls no puch entendre, a mi que plau, que d'àls no puch apendre: tot altr·affer me corr·en gran despit. Los grans tresors ne tot l'onor del món no·m plau haver ab menys d'ésser amat, car sens açò nom de benahuyrat no és en mi, car desig me confon.
Pobre só, donchs, molt pus que Job no fon, puys és dit rich cell qui no ha desig; en passions yo·m trob dins en lo mig, si desijar ab desesper l'om fon. Jamés Amor hac axí avinent en bé mostrar sa famosa virtut com alt muntar mi, qui·m trob abatut, benahuyrat sus tots complidament.
Per dos extrems Amor és malmirent: per molt e poch, e lo mig se jaqueix; bé·s mostra pech puys contra si falleix, car tot ço cau qu·estrem és son tinent. Bé·m maravell si Amor no decau, puys qu·en estrems vol qu·estiga son pes: lo meu voler és més que tota res, e·l vostr·és menys que·l terç d'un punt de dau.
Durar no pot si no m'és fet gran frau, trencant Amor de natura costums; poch menys contrast qu·en tenebres e lums en mon voler y el de ma dona jau. O Déu! ¿Per qué Amor és desegual, que no consent que vostre voler cresqua perque lo meu per negun temps peresqua, si bé no·m sent quant me venrà·quest mal?
Déu per bondat vol sser tan cominal, que no conssent un cor dur e salvatge ésser amat a gran desavantatge d'aquell qui és en amor son cabal. Per ço no pens que amor en mi dur, car en amar- vos he pres tot extrem, e vostre cor és d'amor axí ssem qu·en mi penssar no crech jamés atur.
Tornada
Plena de seny, per l'amor que us port, jur que si·m ve tart la vostra benvolença, present de tots, faré de mi sentença que sonarà mentre·l món dels vius dur.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Tant he amat que vinch en desamar

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Tant he amat que vinch en desamar pot tenir els següents significats:
* Tant he amat que vinch en desamar, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Tant he amat / que uinch en desamar, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Tant he amat que vinch en desamar, sí com aquell qui amichs ha tengut; per llur defalt havent-lo decebut, a tot lo món se gira·n aÿrar. La gran amor port·ab si càrrech gran, viure no pot sens gran sosteniment; lo seu semblant voler l'és sostinent, y, aquell no ferm, amor va tremolan.
Qui ama poch no deu ser desijan que son amat li sia strem volent, car poch voler no és delit sintent del gran voler que li porta l'aman. Sol per amor se desija·ltr·amor: per si mateix no porta·ltre delit; e dóna cels, dant congoxós despit, si lo delit d'ésser amat no·ncor.
Ja en amor no seré durador, car son afany sobrepuja·l delit. Al temps antich yo degra sser exit, que ignoscent era tot amador, e l'ome vell solia sser fadrí; y en temps present és vell qui barba met. Cascun·amor vol temps sens calt ne fret: yo crem d'ivern e d'estiu tremolí.
Lo meu voler en amor no fartí d'ésser entés e molt menys satisfet; Déu, mi e·l món a tot oblit tramet; és molt escàs lo grat que yo·n sentí. Per aquell preu qu·Amor deu ser venut, yo, dant aquell, no viu que l'atengués; aquell voler que sens dir és entés, per mal sentir no fon bé conegut.
Ab gran voler de parlar, yo fuy mut, per no trobar rahó qui·m satisfés a ma dolor, que bastament digués; e per ço fuy hom sens amor tengut. Mon cor sostrach la paraula de se, ma boca tench aquella no passàs, vergonya y por guardaren aquest pas, e no fon vist com d'amor tal cas ve.
Menys mal d'aquest, qual fort cor lo sosté? ¿Qui és aquell qui soptós no sclatàs, que sa dolor a mostrar no bastàs e fos cregut hom sens amor e fe, e son voler vengués ésser jutjat per saber gros e voler desleal; l'entendre seu vehent lo cominal, que fos entés d'enteniment tapat?
Si ans de temps só vist blanc e ruat e lo meu cors mostr·aver passat mal, serà per ço com Amor ja no val a·quell a qui Natur·à·namorat. Per Déu a mi solament yo no planch, mas a cascú qui·n tal cas se verà; bé son yo cert qu·en tot no·m semblarà, car per honor yo·m sech en pus alt banch.
Tornada
Amor, Amor, vostre poder és manch, o de sens grat ésser podeu reptat; qual d'aquests noms voleu en vós posat, de qualsevol costat jaheu en fanch.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Tal só com cell qui penssa que morà

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Tal só com cell qui penssa que morà pot tenir els següents significats:
* Tal só com cell qui pensa que morrá, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Tal so com cell / qui pensa que morra, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Tal só com cell qui penssa que morà e ja ll·an llest moltes veus la sentença, mas per mercé l·és donad·audiença: creu e no creu que mercé li valrrà; lo mal e·l bé van al mesquí davant, que fermament no·ls guosa esperar. Axí no pusch sens por vós desijar, ne sser no·n puch del tot desesperant.
Aytant com puch iré vid·allargant perque l'estrem de tots los mals és mort; no·m trob esforç per haver-ne conort, mes am dolor, mort e vida dubtant. E tant com pus de ma dolor creheu e lo remey en vós lo deteniu, lo meu esper jau mort molt més que viu, ans de sa mort prega-us li perdoneu.
Ladonchs morré, com parlar no·m volrreu, e tinch per foll qui de mort no·s defén: aquella és derrer dan e turment; no meresch yo que los meus jorns fineu. No guardeu mi, sinó ma benvolença; mi offenent, offendreu lo voler qui, vós amant, de mi és homeyer, e, conexent, vos fall reconexença.
On és Jason e sa desconexença? On és Theseu, qui trahí Ariadna? E Dido fonch d'esperança tan vana que la trahí Eneas en crehença. Los fets passats de present me consolen. Irat me trob vers femení linatge; los fins amans no an en ell estatge: sembren los bons, cullen los mals e molen.
Savis són cells qui les festes no colen d'aquell amor qui en les dones cau; ab desleals sovent elles an pau, lexant aquells qui per ben amar moren. En recort és aquell Pau de Bellviure qui per amar sa dona tornà foll; tal camí tench, soptat rompent lo coll. De tot mon dan dupte'm no us veja riure.
Tornada
Plena de seny, no m'abreugeu lo viure, car, mentre visch, vostra llaor s'allargua, e vós lloant no·m trob la boca·marga, ne tart la mà com de vós vull escriure.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CVIII

quals missatgers fo la hu lo bisbe de Valencia, e l'altre hun burzes, molt savi hom d'aquella ciutat mateixa. «Barons, ço dix lo rey, anats al rey de França, e digats de la mia part que molt me maravell de la sua saviesa, per ço com es en covinença, ab mi jurada sobre sagrament de santa Esgleya: que null temps fos guerra entre ell e mi, si donchs no es que abdos, cos a cos, nons desexiem la hu del altre. E digats li devant son consell a Paris: quen val menys sa fe e sa valor; e donchs son apparellat que lo y menare cos a cos, o ab cent per cent, o ab mil per mil, o ab aytants com ell se vulla».
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CVII

si que aconsegui huna partida de la ost dels Francesos al exint de Arago, e feri en ells molt fortment; si qu'en moriren molts, e perderen moltes adzembles e moltes armes. E cells qui eren be encavalcats fogiren e meteren se en castells, e en viles en Navarra. El rey torna s'en en Arago ab ses osts et ab ço que hagueren tolt als Francesos a Taraçona. E aqui ajusta totes les osts de Arago, e dix los: que volia entrar en Navarra sobre aquelles gents qui eren entrades en sa terra menys de sabuda e menys de acuydaments. Els cavallers de Arago e les gents de peu dixeren li: que no y irien si ell no feya llur volentat de ço qu'ells li demanarien. El rey respos: que non havia ara saho, e que semblaria cosa forçada; mas quant serien exits de Navarra e tornats en Arago, que ell los donaria tot ço qu'ells li demanarien que raho fora e que ell los pogues donar. E ells digueren li: que ara covenia ques fes, sino que nol seguirien. E sobre aço lo rey fo molt fello de aquesta cosa, com en aquesta saho ço havien esperat; e nols volch res atorga de ço que li demanaven. E axi lo fet romas, que lo rey no entra en Navarra. Aquella saho no ho volgueren pus esperar, e exiren se de Navarra al mils que pogueren e tornaren s'en llur terra ab gran dapnatge que hagueren pres.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CX

Quant les galeres foren apparellades de partir de Massella, lo rey Carles vench a Massella, qui fo vengut del principat e de Roma, qui s'en anava a la ciutat de Bordeu. E feu manament als dos almiralls de les galeres: que s'en anassen a Napols e que fessen la volentat del princep son fill. Los quals
dos almiralls havien nom axi, Berthomeu Bovi, e l'altre En Guillem Cornut, ciutadans de Masella. E axi les galeres partiren se de Masella e anaren s'en a Napols. E quant foren a Napols, lo princep feu armar set lenys, cascu de huytanta rems e de setanta rems, que anassen ab les galeres; e feu muntar en cascuna galera cavallers prohençals e napoletans; e feu los manament que fessen la via de Palerm, e puix que costejassen tota la Cecilia tro a Terra Nova, per trobar les galeres del rey d'Arago, e si no les trobaven que s'en anassen a Malta. Quant les galeres hagueren hagut lo manament del princep, partiren se de Napols e vengueren s'en en les mars de Palerm; e en aquella mar prengueren barques carregades de vi e de fruyta que anaven en Cecilia; e digueren que anaven en Tunis, a per ço lexeren los anar. De les quals barques ana huna a Mecina e les altres a Palerm e a Trapena, e digueren novelles de les galeres del rey Carles que volien venir en Cecilia. Quant madona la reyna sabe aquest ardit, feu aytantost armar hun leny a quaranta rems e trames lo a Malta a les gents que alla havia trameses, qui tenien lo castell de Malta assetiat, el combatien ab trabuquets: que s'en levassen e que s'en anassen a la ciutat de Malta, e ques guaytassen molt be, que les galeres del rey Carles hi devien venir. E aytantost que les galeres qui eren per la reyna a Malta hagueren hagut lo missatge, levaren se de aqui e entraren s'en en Malta e pensaren de guardar e de guaytar la ciutat. E madona la reyna de Arago feu armar vint galeres de Catalans e de almugavers qui eren romasos a Mecina. Si que aquestes galeres foren molt pobrament armades de bones gents e de bon arnes, que la major partida dels bons homens e dels bons mariners s'en eren tornats en Catalunya darrere el rey. De les quals galeres fo almirall hun cavaller de casa de la reyna qui havia nom En Roger de Lluria. E quant les galeres foren armades e apparellades, madona la reyna se feu venir devant l'almirall els comits de les galeres, e feu los manament que costejassen la Cecilia per trobar les galeres dels Prohençals, e si no les trobassen aqui, que s'en anassen a Malta.
# El poema de La rosa als llavis/Perquè has vingut

Perquè has vingut han florit els lilàs i han dit llur joia envejosa a les roses:
mireu la noia que us guanya l'esclat, bella i pubilla, i és bruna de rostre.
De tan que és jove enamora el seu pas —qui no la sap quan la veu s'enamora.
Perquè has vingut ara torno a estimar: diré el teu nom i el cantarà l'alosa.
# El poema de La rosa als llavis/Perquè és alta i esvelta

LES IMATGES - 4
Perquè és alta i esvelta tota es sap estremir. Si els cabells li penjaven com el fruit del raïm pels clotets de la sina s'hi perdien gotims!
—Més avall si arribaven floria l'omelic.
# El poema de La rosa als llavis/Mocador d'olor

LES IMATGES - 3
Mocador d'olor que la teva sina acostava al cor: com que et sap l'enyor i et sap la pell fina tremola d'amor.
Mocador d'olor fragant tarongina, com li bat el cor!
# El poema de La rosa als llavis/Quin tebi pler

CONTENTAMENT
Quin tebi pler l'estimar d'amagat tothom qui ens veu quan ens veu no ho diria —però nosaltres ja ens hem dat l'abraç i més i tot, que l'abraç duu follia.
La seva cambra si em té enamorat!
on és l'espieta que l'amor ens priva?
# El poema de La rosa als llavis/Rails i més rails

CARTE-LETTRE
rails i més rails —i més rails i més rails— (la xemeneia fa el seu nom blanc en marxa)
jo resto pres per la xarxa dels rails: cor i desig com unes mans lligades
(si xiula fort penso que m'ha cridat) —perquè enyora l'amant i jo l'amor del cos i el de l'amor només de l'estimada
i ara imagino el seu bes i el seu braç i és sols l'agulla dels rails i la màquina
MES RAILS QUE VOLS D'OCELL LA MATINADA CLARA
# El poema de La rosa als llavis/Ser mestre d'amor

EL DALERÓS MESTER I LA FLORIDA
Ser mestre d'amor qui no pagaria, ara que en soc jo l'aprenenta em tira.
De dir la lliçó tota Ella s'afina— ja sap tan el cor que no li cal guia; amb un sol petó la lliçó es sabia.
Qui és mestre d'amor del guany ja pot viure.