OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CLI

«Barons, tots temps sots stats fels e leals a vostre senyor lo comte de Ampuries e als seus, e hanch null temps no us partits de la sua carrera. Ara som en aquest fet, segons que veets, qui es tan gran, e no poria estar major. Lo comte vostre senyor reconeix la fe e la naturalea que deu haver a mi e mon linatge tots temps; e ara ham promes que nos partiria de la mia carrera, ço que li'n prengues, si tot quant ha sabia perdre. E pus vosaltres sots estats tots temps feels e obedients al comte vostre senyor, per que ara, com es mester a mi e a ell e a tota Catalunya generalment, que no li dejats fallir ne haver cor vayr ab ell. Mas si per ventura no us es vigares que vullats per mi ne per vostre senyor lo comte sofferir tant de mal, ço es assaber, tala de vostres bens que us faran per aventura los Francesos, ne volets metre ne aventurar los cossos ne ço, que havets, per amor de vostre senyor, quem digats sus ades vostra volentat». E quant lo rey hac dites totes aquestes coses e paraules, cells qui eren del poble pus sotil, que no consentien ne sabien sol la tracio que havien parlada los majors, respongueren tuyt a huna veu; que ja null temps nos partirien de la carrera de llur senyor lo comte, per nulla res, si tots sabien morir.
«Ara, ço dix lo comte de Ampuries, be se que vosaltres del poble menor sots de bona voluntat vers mi e al rey d'Arago; veiam que dien aytals e aytals qui son dels majors». E el comte apella ne ben deu o dotze de aquells que li fo vigares, e dix los que responien a aço quel rey d'Arago los havia proposat. E quant aquells volgueren respondre, les guaytes qui estaven per los murs cridaren: «A les armes, cavallers e servents! que veus los Francesos a les portes, e les galeres del rey de França qui han presa terra aci devant nos, prop de hun stany!». E axi com lo rey e els altres hagueren oyt, lexaren star lo consell e anaren s'en guarnir a cavall e a peu. E ixqueren a huna companya de Francesos qui eren riba de hun stany prop la vila de Castello, e occiren ne alguns, e meseren los altres en fuyta, e puix tornaren s'en en la vila de Castello. E puix vench la nit, e sopa lo rey e les altres companyes per llurs alberchs e per llurs establides hon estaven.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CLIV

Quant los almirals del rey de França hagueren oit lo manament, anaren s'en per tota la ribera, aytant com es lo castell de Cop lliure, entro a Blanes que es prop de Barcelona huyt legues, e hanch no trobaren nengu qui res los defeses; car los huns llochs trobaven desemparats, que no y estava nengu, los altres se retien a ells mantinent quels veyen; e axi nols calia sino pendre. E puix quant hagueren la riba de tota la mar a llur guisa, huna partida de aquella armada romas al port de Roses, e l'altra anava tot dia a Narbona e en Prohença aportar vianda, e descarregaven a Roses. E el rey de França e el cardenal trameseren missatgers per tots los logars de la terra, ques retessen a ells, levats los castells dessus nomenats. Mas mantinent que foren retuts, fogiren tots per les muntanyes, levat cells d'Ampurla. E puix lo
rey de França hac de consell que combates lo castell de Lerz, per ço car ell havia entes que no era be establit de vianda. E trames hi huyt milia cavallers, e be cinquanta milla homens de peu. E combateren lo castell tan regeament que, entre dia e nit hi donaren quatorze batalles, en les quals morien tants de Francesos a cavall e a peu que tots valls eren plens e arasats de homens morts, si quels homens de peu se podien acostar als murs del castell. E quant cells de llains veren que nos podien mes tenir, que totes les armes havien perdudes, e tuyt que eren llasos per raho de tantes batalles que havien fetes, a una ma reteren se, sauls lurs cossos e llurs armes, al rey de França. Axi los Francesos hagueren aquell castell. E vench s'en alli lo rey de França ab lo cardenal e ab totts ses osts, per tal com aquell lloch era lo primer que havien pres en Catalunya los Francesos combatent per força.
# La cita

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La cita pot tenir els següents significats:
# La cançó de les mentides

1. Aquesta és la cançó, la cançó de les mentides.
2. Qui la vulgui saber
que vagi a Filipines.
3. El pare va anar al mercat a comprar una burra cega,
4. Li talla els quatre peus, la burra arrenca a córrer, trau, trau.
5. I en troba un cirerer
carregat de figues verdes.
6. Li tira un cop de roc i en fa caure una ametlla.
7. Li cau l’ametlla al peu, li surt sang de l’orella.
8. De la sang que li va sortir, en corren set rieres, trau, trau.
9. Un gos va caure al pou, un cego s'ho mirava.
10. Un mut cridava gent, un sord s'ho escoltava, trau, trau.
11. Pel mar corren conills, pels boscos les anguiles.
12. I a sota els garrofers s'hi crien les sardines, trau, trau.
13. Aquesta és la cançó, la cançó de les mentides.
14. Qui la vulgui saber
que vagi a Filipines.
# La cançó del pobre

Al dematí em llevo
i me'n vai a la font,
me'n rento la cara,
i afora la sòn:
lo ric no ho pot fer
perquè no és llevat.
Jo en canto i m'alegro
quan Jesús és nat.   Jo en tinc una jupa
tota de vellut,
no és llarga, ni curta,
i hi cabo tot just:
ai, pobre de mi,
se m'ha esparracat!
Jo en canto, etc.   Lo ric surt de casa
ben engalanat,
amb sabata baixa
i el coll ben planxat:
de coll com aquell
no n'heu vist mai cap.
Jo en canto, etc.   Capons i gallines
es mengen los rics:
i molts estàn magres,
puix no els fa profit:
més profit fa al pobre
un crostó de pa.
Jo en canto i m'alegro
quan Jesús és nat.
# La comedia (1878)

DE
DANT ALLIGHIER
( DE FLORENÇA )
TRASLATADA DE RIMS VULGARS TOSCANS EN RIMS VULGARS CATHALANS
PER
Ν'ANDREU FEBRER.
(SIGLO XV)
DALA Á LUZ ACOMPAÑADA DE ILUSTRACIONES CRÍTICO-LITERARIAS,
D. Cayetano Vidal y Valenciano.
Catedrático en la Facultad de Filosofía y Letras de Barcelona: Individuo de la Sociedad de Dantófilos de Alemania, etc.
TOMO I
El Poema
BARCELONA librería de d. alvaro verdaguer Rambla del Centro, número 5. mdccclxxviii
# La cinta daurada

Totes les Margueridetes se volen casâ aquest any. Ai! trista de mi, més trista, que hauré d'esperâ un altre any.
A sota d'una oliva, oliva, a sota d'una oliva un ram.
Tinc el galant a la guerra, no sé si me'l mataran. Si me'l maten, que me'l matin: soleta m'iré quedant. —Tres germans tinc a la guerra: te'n podras triâ'l més gran.— Si n'hi havien tres ninetes molt boniques i galants. Ja la una diu a l'altra: —Els aimadors quan vindran?— Respongué la més grandeta: —El meu no trigarà un any.— Respongué la mitjanseta: —El meu no trigarà tant.— La xica surt en finestra: veu que ve dalt de cavall. De tant lluny com l'en va veure, ja li n'allarga les mans. —Déu lo guard, lo caballeru; Déu lo guard, lo Don Juan. ¿Què'm porteu d'aquelles terres, d'allí ont heu estat tants anys? —Les joies que jo vos porto no sé si us agradaran.
No són sabates ni mitges, ni clavells valencians: n'es una cinta daurada d'antiqüeles i brillants; n'es una cinta daurada que no es feta de cristians: n'es d'un moro i una mora que hi han treballat set anys.
# La carta

CANT D' AMOR.
Malas novas me n' han dutas—malas novas pera mi han promés á la Maria—la flor de tot per aquí.
Adeu, Maria galana, princesa de mos sentits. Tu robas la pau als homes, y á mi 'm fas pená' y morir.
Agafo capa y sombrero—y á ca' la Maria aní ja truco á la seua porta—Maria baixam á obrir. Al baixarne de la escala—ella arrenca un gran sospir. —De que sospiras Maria?—no sospiris pera mí. —La gent ja son á la sala—sols esperan lo meu sí. —Dónalsel' lo sí Maria—Maria dónals lo sí. No descontentis ton pare—sols per contentarme á mí que jo ja me 'n farè frare—del convent del caputxí, n' estarè un any y un dia,—Maria, no 'n podré eixir. Quan tú ne serás casada—ja m' ho enviarás á dir; tú m' escriurás una carta—del que 't passa ab lo marit, jo te n' escriuré un' altra—del que 'n passa al monestir.» Un dia ohint la missa—carta d' ella veu venir escusas de besá' á terra—ell la carta va cullir: la missa may s' acabava—pera poguerla llegir la missa ja está acabada—y se la posa á llegir, en sent al mig de la carta—ja n' arrenca un gran sospir: —Ay Marieta, ay Maria—si te 'n poguès tení' aquí
no 'm sabria greu se frare—ni haverme fet caputxí.
       VARIANT.
       Vers 1.
Un dia cullint floretas—floretas del meu jardí, mentres floretas cullia—carta d' ella 'n veig venir. —Joseph una nova porto—que no tè la goso á dir, que te 'n casan la Maria,—no esperan sino 'l teu sí.
       ALTRA VERSIÓ.
Escolta tu Marieta—escolta lo que 't vuy dir, dugas ó tres parauletas—mentre 'ls cantis vas omplint. Que ja m' ho han dit Maria—que 't casas aquesta nit, no descontentis als pares—per acontentarme á mi. Que jo me 'n vaig á ser frare—del ordre dels caputxins, qu' allí estarè un any y un dia—sense poderne sortir. Dia de la profecia—Maria, sigas allí, que te 'n escriurè una carta—com me prova 'l monastir. Tú me 'n escriurás un altre—com te prova 'l teu marit.» Dia de la profecia—Maria va serne allí. Ab escusas d' ajupirse—la carta ja 'n va cullir: la missa prompte s' acaba—pera poguerla llegí. Quan la missa fou finida- á la celda se 'n entrí; al desclourene la carta—ja ne llensa un gros sospir. Maria de mas entranyas—qui te 'n puguès tení' aquí un rato de mitja horeta—que parlariam d' amichs.
Oh linda flor de perera valenciana gentil tu robas lo cor als homes y 'l meu fas pená' y morir.
# La cansó dels carlins

LA CANSÓ DELS CARLINS.
Montanyas de Busa que tan altas sou, (bis) diguéunos hont pasan los carlins hont son.
Vosaltras pagesas que baixèu al plá, (bis) déunos bona cambra bon blat y bon pá.
Vosaltres pagesos que crieu cunills, (bis) criéulos ben grassos pèls pobres carlins.
Déunos bonas armas bons soldats serém: (bis) ¡visca Cárlos sexto! que 'l defensarem.
Ab la mateixa tonada d' aquesta cansó (qu' es del primer ters del present segle) las hosts lliberals hi cantavan una lletra favorable á sas ideas y propósits polítichs. Nosaltres hi deixem la lletra carlina per ser aquesta la inspiradora de la tonada. La música la tenim també per composta en la mateixa época: nos fa pensar així, la comparansa que havem fet detingudament de la mateixa, ab totas las altras tonadas patrióticas del mateix temps. A mes á mes que, per poch coneixedor que se sia de la música de la terra, ja 's veu tot seguit que en res se sembla á las tonadas vellas, de las quals sols ne conserva un bany lleuger.
Altras posadas té la canso, que no las hi havem posadas per tontas ó lletjas: lo millor d' ella es la tonada.
# La cansó dels desenganys

LA CANSÓ DELS DESENGANYS.
Quan jo n' era minyonet,—jo bè prou que 'm presumia, anava mòlt ben tractat,—galant capa y galant xispa; l' espardenyeta de blanch,—la mitja d' estam y fina, bon tafetá á n' al barret;—tota l' usansa seguia. De cerdana y contrapás,—prou que de sobra 'n savia; no hi havia cap aplech—que jo no hi dès una visita. ¡Ay bon temps de joventut,—temps de goig y de delicial, tot era dansa' y balla';—tot festeigs per' divertirme!... ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  · ¡Una dona m' ha causat—tota la mèua desditxa!... m'en ha guardat de casar—quan uns bons partits m'eixian: avuy m' eixia un partit,—l' endemá ja me 'l savia. Ja m' enviava á busca'—per cosas que 'm convenian: —«¡Jo no sè cóm èts tan boig,—cóm èts tan boig y tan ximple, que 't vulgas embolicar,—podent viure com un príncep! A tu no 't faltan amichs,—ni dinés, quan t' en convingan; de donas, per ton semblant,—alcansas las que desitjas. —»Hora es ja que 'ns retirem,—que deixem la mala vida, que jo ja torno tot blanch,—y vos torneu tota grisa. Hermitá 'm voldria fè',—tan prompte trobés hermita. —»Algun sant reixirás—d' aquellas malas verdissas: ja t' haurá ben convertit—algun frare, ó caputxina, ó, per millo' declará',—un' altra de mès bonica!» ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  · ¡Ay ditxosa joventut,—que semblas tot glória y ditxa! sols m' has deixat desenganys—y recordansas ben tristas!...
       NOTA.
Semblant argument, ab igual fons, te la cansòque copiem á ratlla seguida; si be, en forma aventatja molt á la primera.
—La roda de la fortuna—contra mi se n' es girada puig que en res ne tinch ventura—ma vida ¿com no s' acaba? N' es la causa un fadrinet—un fadri que 'n festejava. Ell me 'n tirava pedretas—pedretas d' or me tirava, jo per bona voluntat—algunas las hi tornava. Llavors fou quan me diguè:—«Deixa ton pare y ta mare.» Vaig pendrer lo seu concell—tota volta qu' ell me 'l dava: vaig pendrer tots los diners—lo servey d' or y de plata y una tasseta d' argent—que á casa empenyada estava. Varem menja' y varem beurer—mentre que 'ls diners duravan Ab los diners acabats—com á peregrins anavan. Quan la gent nos preguntavan:—«¿de quina terra veniam?», ja 'ls ne feyam de resposta:—«de Sant Jaume de Galicia» No faltá qui ho conegué—y aná á avisar la justicia. Me posan cadena al coll—no d' or com durli solia y que 'l meu pare 'm posava—pensant tenir bona filla, sino de ferro pesant—del mateix de las manilla».
# Bon dia, nostre pare

–Bon dia, nostre pare, bon dia, nostre rei! Pagueu-nos la soldada perquè és de dreta llei. –Bon dia, fills, bon dia, digueu-me d’on veniu? –Venim de Barcelona, bon pare, aquí ens teniu. –Quin és el vostre ofici m’hauríeu d’explicar. –El nostre ofici, pare, mireu-lo com se fa. Lireta, lirondaina, l i reta, lirondí. Aquell que té un ofici de fam no es pot morir.
# Belles coses grandioses

    Belles coses grandioses: el noble cap d’O’Leary;
    mon pare a l’escenari de l’Abbey, al seu davant una gentada furiosa:
    “Aquest país de sants” i, després, ja apagat l’aplaudiment,
    “de sants de guix”; el seu cap maliciós, bell, tirat enrere;
    Standish O’Grady, aguantant-se entre les taules,
    a un auditori begut dient-los tot d’elevades paraules buides;
    Augusta Gregory, asseguda a la seva daurada gran taula,
    vora els vuitanta hiverns: “Ahir va amenaçar la meva vida.
    Vaig dir-li que, de sis a set del vespre, aquí seuria,
    alçades les persianes”; Maud Gonne, a l’estació de Howth, esperant un tren,
    Pal.las Atena per l’esquena dreta i el cap alt:
    tots els olímpics, cosa que mai més s’ha vist.
# Blancaflor

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Blancaflor pot tenir els següents significats:

### Cançons

* Blancaflor, part de Cansons de la terra. Cants populars catalans col·leccionats per Francesch Pelay Briz y Joseph Saltó. Volum II. Centre de Obras de Catalunya de Joan Roca y Bros, Estampa de El Porvenir, Barcelona, 1867. Conté partitura. Comença així: "Estava la Blancaflor—sota l' arbre de la menta...".
* Blancaflor, part de 40 cançons populars catalanes, Biblioteca popular de «L'Avenç», Barcelona, 1909. Conté partitura. Comença així: "Estava la Blancaflor sota l'arbre de la menta..."

### Contes

* Blancaflor, part de Lo rondallayre de Francesc de Sales Maspons i Labrós (Barcelona, 1871).
# Bromari

Bromari
¿Qui no ha sentit l'encant de la tardor ni ha gustat mai la seva pal·lidesa? S'emplena el cor d'una suau tristor; el cel és gris; la mar, tot placidesa.
És un crepuscle tot el jorn. Malalts resten els arbres que, deserts, negregen. Flota la boira entorn dels vells casals; les llars de foc, sota els teulats, flamegen.
Els camps han pres un aire sepulcral. Vora l'estable, on el ramat reposa, s'eleva un fum que es torç en espiral entre el ramatge on cap ocell no es posa.
El baume de la morta floració és el vestigi d'una magna festa. Com dins la fosca un astre en l'horitzó, ara el record dins la tristesa resta.
Ja no sentim el crit de l'oronel; marcida, cada flor tomba colltorta. Tot és silenci; sols l'amor, fidel, canta i floreix damunt la terra morta.
# Bé·m maravell com l'ayre no s'altera

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Bé·m maravell com l'ayre no s'altera pot tenir els següents significats:
* Bé 'm maravell com l' aire no s' altéra, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Bem marauell / com l'ayre nos altera, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Bé·m maravell com l'ayre no s'altera, e com lo foch per fexuch pes no cau, e com no·s mou la que fexuga jau ffermant son loch en la pus alta spera. Major senyal no pot mostrar lo món, e digne molt que l'om se'n maravell; ab un poch més hauré creure per ell que periran tots quants en lo món són.
A mon juhí, ses leys Amor confon; speriment ja del tot és errant. Tot amador ama per son semblant; lo contraffer en per null temps no fon. Vós, qui bastant sou per un món regir, porà's bé fer que ameu l'ome pech? Per acte leig sentiment haureu cech? No haveu pus escusa·n lo meu dir.
Mon creure ferm no pot bé soferir us cas tan fort, e per moltes rahons, mas tan bé ssé que la carn ha sperons, e no us veig fre bastant a retenir; e d'altra part Amor, per sa furor, secretament, sens compte, lo cors liga en actes tals quals honestat castiga. E pot esser ameu de tal amor?
Si ver serà, prech Déu que la calor de tots los fochs creme la vostra carn, si no teniu en un terrible escarn que no vençau una tan gran eror. Mas vostre cors per ventura·s delita husar dels fruyts que Na Venus conrea; mas vostre seny deuri·aver ferea de fer tals fets, e gens n'an ja sospita.
Per tal dolor no faré vida·rmita; palesament serà ma vida·ctiva, e de parlar no tendré lengua squiva, e ver parlar, de ssi gran dolçor gita. Cells qui sabran mon ver complanyiment, tots planyeran mi per ma causa justa, e planyiment de ssi amor ajusta e rependran natura si u consent.
Tornada
O foll·Amor, de vós no son content, e ja molt menys dels fets de la que am; no sé de qui haver pus honest clam; per no errar, maldich-vos egualment.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Bona persona

Tens raó, l'erudit Firs és insuportable, Pedant inflat i ofuscat Amb importància jutja sobre tots, i només sap una mica. T'estimo a tu, veí Pajom, simplement ets ximple, gràcies a Déu.
# Capítol 27 de les Corts Valencianes (1564)

Item, Senyor, com per la Magestat del Emperador Cárlos de gloriosa memoria sia estat otorgat un privilegi als novament convertits, donat en la present vila de Monzó á 14 de Dehembre del any 1533, disponent que en cas que per crim de heregía ó apostasía los bens de alguns de aquells haguessen de esser confiscats, no se applicassen al fisch Real ans fossen adquirits als parents de aquells, lo cual apres fonch declarat é ampliat per Sa Magestat en les Corts del any 1537, en la qual declaracio i ampliacio se supplica á Sa Magestat procuras que lo Reverendissimo Inquisidor general decretás lo contengut en dit privilegi é ampliació de aquell, é que lo Summo Pontifice loás y approbás la concessió feta per Sa Magestat en dit privilegi, é ampliacio é la loació per lo dit Inquisidor general fahedora; lo que plagué á Sa Magestat per sa benignitat otorgarho: empero no se ha obtés fins ara la dita confirmació del Inquisidor general, ne la del Summo Pontifice. Suppliquen perço los dits tres Brazos á Vostra Magestat sia sa mercé que portant á effecte lo que la Magestat del Emperador fonch servit prometre en lo dit capitol del any 1533 se faça, é que sa Magestat se serveixca de donar obra ad promptitut que lo Reverendissimo Inquisidor general lóe, approve é decrete tot lo contengut en dit privilegi é capitol de ampliació; e que axi mateix Sa Sanctedat lóe é conferme la concessió feta per la dita Imperial Magestat en dit privilegi é capitol, é la loació, approbació y decretació per lo dit Inquisidor general fahedora, guardantse en los bens emphiteoticals de aquells lo que per fur es dispost, que la senyoría util sia consolidada ab la directa. Plau á Sa Magestat ques guarden los furs; y en lo que toca al Inquisidor major, procurará que axi se effectúe - D. Bernardus Vice-cancellarius.
# Carnestoltes quinze voltes

1. Carnestoltes quinze voltes i dilluns de més a més; cada dia fossin festes, la Quaresma no vingués.
2. Avui les coques amb llard, que es mengen a cremadent, esvaloten el jovent, qui se’n pogués fer un gran fart!
3. Carnestoltes quinze voltes i dilluns de més a més; cada dia fossin festes, la Quaresma mai vingués.
4. La butxaca proveïda no diguis ja mai que no i jo sempre cridaria: “Noia, porta’m el porró!”.
5. Ai, mares, a les canalles poseu-los un bon vestit per anar a veure en Carnestoltes, que és un home divertit.
# Capítol primer de les Corts Valencianes de Monzó (1552)

Primerament, Señor, á supplicació dels dits tres Brazos en les Corts ultimo loco celebrades per vostra Alteza en lo any mil cinchcents quaranta y set fonch provehit que los furs del regne de Valencia, ab los quales se dispon que la util señoría de qualsevol terra, casa ó heretat en cas de confiscació, per rahó de crim de lesa Magestat, heretgia ó altres, sia consolidada ab la directa, sien guardats é observats: é que vostra Alteza per major firmitat de la observació de aquells, manaria provehir ab lo Reverendissim Inquisidor general é Comissari apostolich, que fermás en lo dit fur; é que feta conclusió, se scriurien lletres é provisions necessaries als Inquisidors de la heretica pravitat del dit regne de Valencia, é al jutge dels bens confiscats é receptor de aquells, pera que ab tot effecte guarden é observen los dits furs. E com fins á huy no se haje donat é pres lo dit assento ab lo dit Reverendissim Inquisidor general, ne sien scrites les dites lletres, conforme á la decretació Real feta al peu del dit fur. - Perço los dits tres Brazos suppliquen sia mercé de vostra Alteza per execució de dita decretació manar é donar obra ab tot effecte ques prenga lo dit assento ab lo dit Reverendissimo Inquisidor general, y se scriguen les dites lletres segons que per los dits tres Brazos fonch supplicat, y per vostra Alteza provehit y decretat. - Plau a Sa Alteza.
# Carnestoltes Alacant

COMUNICACIÓ PRESENTADA PEL COL.LECTIU CARNESTOLTES D'ALACANT AL "II SEMINARIO DEL CARNAVAL”
ORGANITZAT PER “ FUNDACIÓN GADITANA DEL CARNAVAL” I
CARNESTOLTES: DEL "CASC ANTIC" A LA ANIMACIÓN CIUDADANA.
Alacant, març 1986 Por el "Col.lectiu Carnestoltes":
# Caragol, treu les banyes

1. Caragol, caragol, treu les banyes, treu les banyes; Caragol, caragol, treu les banyes que ix el sol.
2. Ningú passa la vida que passa, el senyor caragol; ningú paga el lloguer de la casa, del senyor caragol.
(torna a repetir l'1. Caragol, caragol...)
# Cargol, treu banya

1. Cargol, treu banya, puja a la muntanya; cargol, treu vi, puja al muntanyí.
2. Cargol, treu banya, puja a la muntanya; cargol bover, jo també vindré.
# Caramelles

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Caramelles pot tenir els següents significats:
# Del rector de Guialmons en elogi de las obras del doctor Vicens García rector de Vallfogona

Pagá l' tribút á la fatal tisora Lo credit del Parnás Vicens García; Y la ploma sutil, qu' en ell floría, Al mes alt del Parnás volá canora.
 Prenguéla l' Deu que dos esferas dona, Y atent al dols primor de s' armonía, Rompé la lyra, veent que la excedía Altre instrument, que á son impuls millora.
 Cada cual de las nou, (may mes discreta) Per regla del fervor, quel geni inflama, Volía pera sí, son metrich temple:
 Pero al mirarla Apolo tant perfeta, Feu alas de sa cima per la fama, Y s' quedá lo demés per propri exemple.