OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El vas transparent/Simfonia pluvial

Simfonia pluvial
Quin estrany sortilegi ha obert mos ulls de nou? Era el somni fatídic que de cop ens deixonda? ¿És l'ocell que saluda, des del cor de la fronda, el dia que es desclou? És quelcom més plaent que el seu cant: és que plou! (Tota la nit que dura l'inefable renou).
Més abelleix avui que no cap simfonia la gran monotonia d'aquest ploure seguit, d'aquest plorar del cel damunt la terra eixuta que ve a calmar la set de la flor diminuta, de la planta a mig créixer i de l'arbre fornit. Amb quin batec de joia ressona dins mon pit!
—Deu-nos aigua, Senyor! —demanàvem. I era tan llarga com inútil la nostra humil preguera, fum que lleuger s'enfila fins que es perd i es desfà dins la buidor insondable d'un cel dolçament clar. Oh, com ens atuïa, Senyor, vostra sordera!
Totes les fonts callaven; seques eren les deus; la terra, als nostres peus, talment agonitzava; del fons de cada rel la mort, lenta, pujava i anava, com una ombra, cobrint horts i conreus; era tan fort l'eixut, Senyor, que no hi havia ni un clapadet d'herbatge per pasturar l'arment. I fins el bosc tenia un color macilent.
¿És per tal que aprenguéssim a esperar amb confiança —Vós, que tant de nosaltres heu esperat en va!— que l'aigua retardàveu a la nostra esperança? Vós sabeu com i quan el que ens heu de donar.
Han passat tantes llunes, Senyor, que la pregària ja no us cercava al fons de la blava fondària. Avui, però, és el dia que us heu sentit clement (a través de la boira us trobem novament) i és per 'xò que ens doneu la pluja freturada, perquè no defalleixi la terra abandonada i perquè es reviscoli la nostra fe, Senyor, que també necessita de la vostra regor.
I ara canten a cor la Vostra Potestat totes les veus de l'aigua que Vós heu desfermat: les canals que ennuega la brusca xarbotada; el riu que baixa tèrbol, amplament, desbordat; els xaragalls innúmers; el torrent desbridat; la font suara muda, que revé de bursada; el salt escumejant de la cascada... i, al fons del pit, la fe, Senyor, que, amb veu trement, us diu un salm de regraciament.
És com un doll de vida, com una nova força que es multiplica arreu: la senten tots els arbres sota la dura escorça; les venes de la terra sota del nostre peu; els brots novells que pugnen; la llavor sebollida; les infinites tiges, colltortes, dels sembrats; totes les rels sadollen llur set endarrerida amb el plorar que adollen els núvols, per la Destra Divina acomboiats.
Exulta amb goig insòlit mon cor, sota la pluja; em plau la cançó grisa que altres voltes m'enuja; penso en tots els meus arbres i em dic: —Aquest estiu, quina ufanor les albes i els xops de vora el riu!—
Oh, pluja beneïda! La terra, tempirada, del fons de les entranyes es sent ressuscitada. Quan brilli el sol de nou, lluirà tots els verds en senyal d'alegria i el sol la besarà més fort que no cap dia.
La terra pensa en ell, i prega, mentre plou.
# El vas transparent/Vigília del cant

Vigília del cant
¿Per què, Senyor, jo no seré com l'arbre o com les fulles més humils que, rera l'hivern adust, floreixen altra volta? Sota el zèfir de març les violetes tímidament esclaten, dolç auguri del temps primaveral. I àdhuc floreixen l'arç punxadís, la rígida atzavara, el te viscós damunt la dura roca i, als erms més aspres, l'olorós espígol. Tendres clapes de verd damunt la terra; verdes flames dels ceps; verdes espurnes preses dels branquillons (pertot encara trobareu fulles mortes) prou em diuen que tot reneix i que la vida torna; que l'esperança venç les passatgeres morts aparents i que els ocells reprenen llurs tonades de sempre... ¿Quina estranya eixutor hi ha dins meu? ¿Quin fat maligne fa perdurar l'hivern dins la meva ànima que els meus camins són plens de fulles seques, nues les branques del meu arbre, sense la prometença de nous brots, i mudes les veus de l'aire, d'on abans naixien, sovint, com dòcil tornàveu, mos càntics? ¿No tornarà per mi, com altres voltes, la primavera riallera i clara? ¿No s'enduria un cop de vent les boires que el meu cor afeixuguen i cobreixen tots els meus horitzons? ¿Qui sap si encara hi ha, al fons de tot, una llavor secreta que tard o d'hora traurà lluc? ¿Si encara les arrels no són mortes i un bell dia, al marge del torrent, una viola serà l'anunci del bon temps? Jo espero, Senyor, de no ésser menys que la donarda, ni menys que l'arç i que les atzeroles;
jo vull creure que, un jorn, una alenada del Vostre pit, insuflador de vides, em tornarà l'abril, que tant freturo, i el càntic desaprès, que el llavi espera.
# El vas transparent/Te'n vas, amic?

Te'n vas, amic?
—Te'n vas, amic? ¿És cert que pels camins de Déu te'n vols anar? No et plau la nostra companyia? Ara que el món és tan bonic, tot blanc de neu! No veus els ulls brillar d'insòlita alegria?
¿És veritat que deixes els pares, les germanes i aquell cor jovenívol, d'amor esperançat? ¿Qui mourà, doncs, les coses humils, quotidianes, que el teu esforç regia, metòdic i assenyat?
¿No vols tornar, diumenge, a missa matinera, quan la campana et cridi del cloqueret vetust? Et cansen els camins de sempre? ¿Què t'espera més enllà? Si tes messes han traspuntat tot just!
¿No sents la primavera venir que, amb tendres besos, fa esbadellar les roses i els cors a un temps millor? Els ametllers ja frisen en cada branquilló. No veuràs, doncs, florir el «roser dels promesos»?
Oh, si haguéssim sabut que tan prest et perdríem! Prou hauríem provat de lligar-te ben fort! Amb almostes més plenes d'amistat, com hauríem curullat la mesura, tan ampla, del teu cor.
—Ja és trist deixar els amics, els pares, les germanes, la vida que comença, l'amor a mig florir i no sentir mai més el toc de les campanes que un dia, abans de gaire, han de plorar per mi.
«Bell és collir la rosa, sentir l'ocell cantar; bella és la primavera gentil, que el món abriva. Mes, ai!, quan son efluvi al nostre cor no arriba, llavores és més trista que l'hivern que se'n va.
»Oh, amic!, si Déu em crida i és arribada l'hora, bé em cal deixar-ho tot per poder-lo seguir. Pels cors fidels cada hora és l'hora de partir, malgrat l'amic que es plany i la mare que plora.
»Si Ell el camí m'escurça per arribar primer al gaudi de l'Eterna Letícia, lloat sia: bé el lloaria el pare si, havent sembrat, podia collir la bona xeixa a mitjans de febrer.
»Sota el nevat sudari, que gela i que remulla, no us dolgui de colgar, com el blat, el cos meu: d'una més alta vida ell és sols la despulla i l'ànima és l'espiga que s'enlaira vers Déu.
# El vas trencat

El vas trencat
El vas on mor aquesta rosa per un ventall ha estat colpit; el cop, per sort, és poca cosa i ni una queixa l'ha traït.
Mes la lleugera feridura s'ha anat obrint de jorn en jorn, lenta, invisible, prò segura, cenyint el vas tot a l'entorn.
Poc a poc l'aigua s'escorria; la flor, sedenta, s'ha esllanguit. Ningú no ho veu; ningú ho diria... No el toqueu pas, el vas ferit!
La mà estimada, en apartar-se, sovint el cor també ens fereix i ell sol acaba de trencar-se; la flor d'amor s'hi decandeix.
I bé que el món no l'endevina, ell sent com creix al fons del pit la feridura fonda i fina... No el toqueu pas, el cor ferit!
# La noia d'Empordà

Una cançoneta nova bé la sentireu cantâ treta n'es d'una minyona de la plana d'Empordà. Flor de lliri, clavell, violeta, l'amor me'n té de matâ. Si'n són tres que la'n festegen tots tres s'hi volen casâ. L'un es lo senyor alcalde, l'altre 'l senyor capità. Flor de lliri, etc. L'altre n'es cabo de ronda: aquest se l'emportarà. Diumenge, sortint de missa, soleta la va trobar. Flor de lliri, etc. —Aont aneu, Mariagna? Soleta us deixen anar? Jo us demano, Mariagna, si l'amor me voleu dar. —De bon cor jo vos el dono si amb mi vos voleu casar. Flor de lliri, etc.
# La noya del Ampurdá

LA NOYA DEL AMPURDÀ.
Una cansoneta nova—be la sentiréu cantar treta n' es d' una minyona—de la plana d' Ampurdá. Ay miréu si n' es alteta—á la edat dels vint anys. Ay miréu si n' es alteta—que travessa de nou pams. Contrabandistas passavan—d' ella 's van enamorar, tot seguit ja li digueren—que si ab ells volia anar. La minyona es brilloseta—tot seguit los respongué doneumen las armas curtas—y 'l vestit d' home també. Dret á Montlluis anaren—pera comprarli un vestit, un vestit tot d' una roba—qu' á Espanya no se n' 'guès vist, tambè una faixa de seda—tambè li varen comprar, trescentas lliuras qu' hi havia—totas las hi van gastar. —Ay minyons tots á las armas—dret á n' al pont de Banyuls á carregar de tabaco—de pols y també de fum. Quan al pont de Banyuls eran—ja 'n cridan no moura al rey tiran las capas á terra—y escopetadas á n' ells. Set horas de foch tingueren—sense may un punt parar la minyona brilloseta—tot seguit se va espantar, ja se 'n girava al darrera—sens tenirne cap consol. —Veusen' aqui las pistolas—donéume lo trabuch sol. A la plassa de Girona—jo soleta hi vull entrar.— La minyona es espiada—ja la varen agafar, ya la agafan y la lligan—la duhen á la presò lligada ab grossas cadenas—que ne feya compassiò. Quan á la presò va esse—li fan causa criminal, per sentencia haguè la mort—á n'a dalt del catafalch. Quan al catafalch va esse—estas paraulas va dir: —Ay noyas anéu alerta—preneu exemple de mí.
# La noia de l'Empordà

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La noia de l'Empordà pot tenir els següents significats:

## Cançons

* La noya del Ampurdá, cançó del cançoner Cansons de la terra, volum IV, publicada per Francesc Pelagi Briz (ed. 1874). Comença de la següent manera: Una cansoneta nova—be la sentiréu cantar / treta n' es d' una minyona—de la plana d' Ampurdá.
* La noia d'Empordà, cançó del cançoner 40 cançons populars catalanes (ed. 1909). Comença de la següent manera: Una cançoneta nova / bé la sentireu cantâ / treta n'es d'una minyona / de la plana d'Empordà.

## Teatre

* La noya del Ampurdá - comèdia en dos actes i en vers, de Josep Vancells i Marquès (ed. 1866).
# La nuvia de marbre

Set anys fa qu'es i la guerra,
Ningú sab quán tornará
Un dia ne venen novas,
Son novas que fan plorar
A la donzella Na Dolsa
Que d'ell namorada está.
Las novas son de que arriba
No pas á dalt de cavall,
Sino estés en llit de llansas,
A pes de brasaos portat.
Quan fa set anys se n' anava,
¡Quí s' ho havia de pensar!
Quan ella ne reb la nova,
Tota trista 's va posar;
Quan ella ne véu que 'l portan,
N' arrenca del pit un «¡ay!»;
Quan ell mort per baix passava,
Ella ne fina va á dalt.
Las cambreras que la enrotllan
Be la volen rebifar:
Sas darrerencàs paraulas
Son: — «Ab ell m' heu d' enterrar.»
Quan fa set anys se n' anava,
¡Qui s'ho havia de pensar!
Quan es morta la vesteixen,
No la enterren ab ell pas;
La tomba honl l' han ajaguda,
N' es tota de marbre blauch.
De relleu ne tè las armas
En los peus y en lo capsal.
Damunt del tap de la tomba
La estátua de marbre hi ha,
Dessobre hi crema la llántia
Qu' es tota d'or cisellat.
Quan fa set anys se n' anava,
¡Qui s' ho havia de pensar!
¿Son las dotze que 'l gall canta?
La lluna ben clara está.
Qui vetlla qu' estiga alerta,
Qui dorm que reposi en pau.
La campana dels burgesos
Mitja nit senyalant va.
A cada toch de campana
La estátua se va aixecant;
Al últim toch de campana
De peus en terra ja esta.
Quan fa set anys se n' anava,
¡Qui s' ho havia de pensar!
Camina, camina y fora,
Cap á la porta se 'n va.
La porta de la capella
S'es obert de bat á bat.
Passa 'l claustre, passa 'l pati,
Surt á fora, ja es al ras.
Ni fressa fa quan camina;
No camina, lliscant va.
Lo guayta, quan se n' adona,
De la creu fa la senyal.
Quan fa set anys se n' anava,
¡Qui s' ho havia de pensar!
A ran mateix de las casas
N' hi tè lo burch son fossar,
Creus de pedra, creus de ferro
Y una creu de tronchs de faig.
Una xuta que hi havia
Set vegadas ha cantat.
La estàtua es al cementiri.
¡Ay Verge santa! ¿qué fa?
Ne cáu de genolls en terra
D'aquella creu al davant.
Quan fa set anys se n' anava,
¡Qui s' ho havia de pensar!
  La lluna de plé li dona.
Sense desjuntar las mans,
Sens moure gola sa testa
Sos llavis ha mig badat.
¿Ne resa pót ser? ¡Miracle!
¡Ay, vàlgam Deu! ¿qué dirá?
La creu sembla que s' adressa
Per poder millò' escoltar.
Las paraulas que murmura
Son: —«¡Ab ell m' haig d'enterrar!»;
Quan fa set anys se n' anava,
¡Qui s' ho havia de pensar!
Tot parlant ella s'enfonza
Com si se l'anés menjant,
La terra que la rodeja
Plena d'agram desrelat.
En lo clot qu' ella deixava
Hi sortia un xiprer alt,
Y del xiprer dos colomas
Que cap dret al cel se 'n van.
L'estàtua prou l' han cercada,
Mes no l' han trobada may.
Quan fa set anys se n' anava,
¡Qui s' ho havia de pensar!
# La nau de veles d'or

BIBLIOTECA POPULAR
DE «L'AVENÇ»
JOSEP MASSÓ VENTÓS
LA NAU DE VELES D'OR
Llibre de rondalles meravelloses
il·lustrat per Lola Anglada
Llibrería Antiga i Moderna.— Canuda, 45
BARCELONA
| Núm. 144-45 | Ptes. 3 |
Veus-aquí que jo sé moltes rondalles, tantes que potser ningú al mon ne sap tantes com jo. Deu m'ha donat la virtut d'entendre el llenguatge fi de totes les coses que ens rodejen. I totes les coses saben i viuen la seva rondalla meravellosa i me la conten a mí primer que a ningú. I podeu estar segurs que tot allò que m'és contat a mi i que jo us conto a vosaltres, tindrà un bell valor de novetat, per la virtut de la fantasia que se m'endú molt sovint en la meva nau de veles d'or cap al país de les rondalles. Bells viatges que jo hi faig i que dauren la meva vida!.. Veus-aquí que molta gent me diu: «Tu que fas viatges meravellosos allí on les rondalles neixen i que te'n perfumes els teus dies, quines bones estones faràs passar a l'estol dels teus néts quan siguis avi!..» Però, és un dir-vos'ho a vosaltres, petits amics meus, això jo ho veig una mica lluny, perquè encara no tinc muller i porto la sabateta de cristall de la Ventafocs, esperant trobar una donzella que li pugui calçar. I aleshores s'han de fer grans els fills que encara han de néixer i han de trobar també la donzella que la sabateta li vingui bé, i fins que ells tinguin fills jo no podré contar les meves rondalles a l'estol dels meus néts. Tot això me sembla una mica lluny i per això m'he decidit a contar les gentils rondalles que jo sé als infants dels altres, que són els meus bons petits amics. I també m'ha decidit un altre fet íntim. Veus-aquí que ahir, mirant-me en el mirall els méus cabells negres, hi vaig veure amb sorpresa el primer cabell blanc, la qual cosa vol dir un dret a sentir-se més gran i més paternal entre l'estol dels infants dels altres. Escolteu amb atenció les rondalles noves que us vaig a contar. Aquest és solament un llibre i us podria contar cent llibres com aquest de tantes rondalles que sé i de tants viatges com hi faig en la meva nau de veles d'or cap al país on les rondalles neixen. Ara, per acabar, vull dir-vos un secret. Me sembla que aviat entre l'estol dels meus petits amics hi comptaré algun infant meu, perqué, tot just fa algunes hores, he trobat una gentil donzella que s'ha pogut calçar sobre un cuixí de seda, la sabateta de la Ventafocs!...
| | página |
| Petits amics meus | 5 |
| Els tres ous | 7 |
| Juliverdina | 21 |
| Joan Bocí d'Home | 30 |
| L'Arrenca-Pins | 35 |
| L'homenet Cloc-Cloc | 54 |
| Les Tres Tarongetes de la Virtut | 58 |
| La Formigueta que va a Jerusalem | 67 |
| La noia de les mans tallades | 71 |
| No s'ha de treballar en diumenge | 85 |
| La Ventafocs o La sabateta de crestall | 89 |
| La Princesa que dormí cent anys | 105 |
| Els tres fills del rei | 117 |
| Caputxeta Roja | 134 |
| En Barba-Blau | 143 |
| Mestre Gat amb botes | 153 |
| Sant Aleix | 164 |
| Les tres filles del forner o L'aigua que Dansa, la Poma que Canta i l'Ocell de Veritat | 167 |
# La nina encantada

Aquí dalt a la montanya n'hi havia una font viva.
Viva l'amor, que l'amor viva! Viva l'amor! Hi havia un cervo que hi bevia. Un caçador li espia. —Caçador, mira no'm tiris: no'n só cervo, que'n só nina. Só filla del rei d'Hungria. —Ai, nina, si jo u sabia, amb tu bé m'hi casaria. —No'm dieu pas si u volria? —Minyona, jo ho provaria.
# La nit de Nadal

1. La nit de Nadal és nit d’alegria; el fill de Maria és nat al Portal.
2. Perquè tingui son aquesta nit santa, sa Mare li canta: “Non, non, la non non”.
3. Adorm-te non-non, perleta del pare, reiet de la mare del cel i del món.
4. No plores fillet, que et vetla la mare, adorm-te que el pare et fa un bressolet.
5. Veniu si voleu besar ses galtetes, veniu de puntetes i no el desperteu. (bis)
# Sobresdolor m'à tolt l'imaginar

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Sobresdolor m'à tolt l'imaginar pot tenir els següents significats:
* Sobres dolor m' ha tolt l' imaginar, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Sobres dolor / m'a tolt l'imaginar, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Sobresdolor m'à tolt l'imaginar; l'enteniment no·s dol ni·s pot esbatre: aytant és dolç que l·ha calgut abatre, e mon affany, plorant, no·s pot mostrar. No trob remey, car ma dolor és tanta, que mon voler en parts ne tinch partit, ne·n sol un loch lo'm trobe ahunit sinó·n morir e viure que·s decanta.
Sí com l'om flach qui l·és forçat triar ab qual de dos hòmens forts s'à combatre, no sab pensar ab qual deja debatre, e, spaordit, sos comptes no pot far, ne pren a me, que lo viure m'espanta, e lo morir me serà gran despit: com viure vull, la mort prenc en delit; com vull morir, la vida tinch per santa.
Sí com aquell qui és verí donant al mestre seu, e quant veu sa dolor ha pietat del mal de son senyor e sobr·aquell vol ésser ajudant, vós penssament, per qui mon seny s'absenta, per los trebals dant-li alterament, a son afany donau acorriment, puys que sos mals per migà vostre·ls senta.
Yo contrafaç nau en golf perillan, l'arbre perdent e son governador, e per contrast de dos vents no discor; los mariners enbadalits estan, e cascú d'ells la sua carta tenta, e són discorts en llur acordament: hu volgra sser prop terra passos cent, l'altre tan luny com vent pot dar empenta.
Ma voluntat, ab que·n la mar fuy mes, fallida és e pogra'm fer ajuda; ja ma rahó de son loch és cayguda: mos pensaments contraris m'an atés; ja mos desigs no saben elegir vida ne mort, qual és la millor triha; natura·n mi usa de maestria e pren la mort per major dan fugir.
Tornada
Plena de seny, no·s pot ben soferir vida y dolor snes pendr·aalgun espay; lo meu desig se converteix en glay quan me recort que res vos haja dir.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Som els cavallers

La versió més utilitzada en el domini del català oriental és:
Som, som, som els cavallers, llers, llers I el que no digui res No té dret a carmanyola I el que digui que no No té dret alçar el porró.
Atenció cavallers, la mà dreta entra en acció.
(...mà esquerra, el cap, el cul, tot el cos).
Al País Valencià també es canta, amb algunes variacions:
Nosaltres som els cavallers I el qui no diga res No té dret a l'armadura. I el qui diga que no No té dret a l'armasó.
Atenció cavallers, la mà dreta entra en acció.
(...mà esquerra, el cap, el cul, tot el cos).
# Sol solet

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Sol solet pot tenir els següents significats:
* Cançó popular: vegeu Sol, solet (cançó).
* Poema Sol solet de Joan Maragall (part de Visions & Cants):
   * Edició de 1900
   * Edició de 1912
# Sus en lo mig d'una costa

Sus en lo mig d'una costa ay ausit a hun estany, e no·m say si es estany; volgre·m costes una costa, e que y pogues tot est any pescar o estar li costa. Mil marchs d'argent e d'estany n'ay ja despenduts o costa, mas, si yo y pesch ben que·s tany, be·m rendria ço que·m costa.
Esponets me qu'es l'estany, gays trobadors, e la costa, per tals rims, e deyts qu'es tany ne quin senyal fay en costa.
# Sol, solet (cançó)

L'esment de Sant Josep és una referència a l'arribada del bon temps; la data del sant (19 de Març), és a dos dies de l'equinocci de primavera, final de l'hivern, per tant del temps fred.
Sol, solet, vine’m a veure, vine’m a veure; sol, solet, vine’m a veure que tinc fred.
Si Sant Josep ho vol, farà un bon dia, farà un bon dia; si Sant Josep ho vol, farà un bon dia i un bon sol.
Una altra estrofa sentida per l'àvia (Assumpta Faura i Pujol, 89 anys):
Si el sol no vol venir, que vingui la lluna, que vingui la lluna; si el sol no vol venir, que vingui la lluna, que anirem a dormir.
Del vídeo de Gominoletta
Si tens fred,
posa't la capa, posa't la capa; si tens fred, posa't la capa i el barret. (/ posa't la capa de Sant Josep.)
Pobre sol solet, que no té capa, que no té capa; pobre sol solet, que no té capa ni barret.

## Referències

* ↑ Gominoletta - Sol solet
# Cántichs/Misteris de Goig

UN Ángel del Altíssim diu á Maria que de son Fill Santíssim
Mare seria. Humil Vos acceptávau
honra tan alta:
perquè us humiliávau,
Dèu vos exalta.
A la vostra cosina
quan visitareu,
de dons y llum divina
la coronareu.
Visita molt ditjosa
la de María,
per lo cor que la gosa
font d' alegria.
Com brota de l' aurora
la llum del dia,
de Vos, Reyna y Senyora,
Jesús naixia.
Feu que en nosaltres nasca,
y, á sa presencia,
com flor del cel renasca
nostra ígnocencia.
Ab vostre Fill dolcíssim
al temple anareu,
y, Anyell diví, al Altíssim
lo presentareu.
Alcansaunos, María,
que aqueix Fill vostre
à Dèu presente un dia
l' esperit nostre.
Al bon Jesús perdéreu,
Mare afligida, y ensenyant lo vegereu
llissons de vida.
Si 'l perdo per desgracia,
á vostre exemple,
feu que 'l trobe ab la gracia
dintre del temple.
# Cántichs/Resignació

La Creu que m' heu dat
abrasso ab amor.
Que 's fassa, Senyor,
vostra voluntat.
Ab foch l' or se proba,
l' amor ab la Creu;
si cercas á Dèu,
en la Creu se troba. ¡Dolsor sempre nova!
¡Tresor amagat!
Que 's fassa, Senyor,
vostra voluntat.
Quant l' ánima plora
la gracia hi floreix;
qui al mon may pateix
lo cel may anyora.
D' amor es penyora
sufrir per l' Amat,
Que 's fassa, Senyor,
vostra voluntat.
Si en llit d' agonía
Jesucrist me vol,
m' hi dona 'l consol
de sa companyía:
¡felís malaltía
si 'l cel m' ha guanyat!
Que 's fassa, Senyor,
vostra voluntat.
Si á beure 'm convida
son càlzer amarch,
cap torment es llarch
en tan curta vida.
Petit feix s' olvida
portantlo de grat.
Que 's fassa, Senyor,
vostra voluntat.
Ben poch castigau
á aquell que us ha ofés;
castigaume més,
peró perdonau:
la Creu n' es la clau
si 'l cel m' he tancat.
Que 's fassa, Senyor,
vostra voluntat.
Vull, com mon Amor,
cruels disciplines,
al front ses espines,
al llavi amargor
y una llansa al cor
que tan poch l' ha amat.
Que 's fassa, Senyor,
vostra voluntat.
¡Qué hermós cel se veu
del cim del Calvari!
qui vulla pujarhi
la escala es la Creu.
Als brassos d' un Dèu
ja tot m' he entregat!
Que 's fassa, Senyor,
vostra voluntat.
Tota Creu es d' or
si es Dèu qui la dona;
vindrá la corona
després del dolor,
¡Qui pogués morir
ab Vos abrassat!
Que 's fassa, Senyor,
vostra voluntat.
¡Qué dolsa es la Creu ab Jesús portada!
¡qué dolsa y amada
la esposa de Dèu!
Si ab Vos me voleu
en ella clavat, Que's fassa, Senyor,
vostra voluntat.