# Jochs Florals de Barcelona en 1861/La campana de l'ave María

NUMERO 12.
LA CAMPANA DE L' AVE MARIA.
De lluny, de lluny ve lo núvol, de lluny ve la nuvolada..... Cuant cruza per sobre 'l mar taca sòn mirall de plata, cuant s' extén per sobre 'l bosch l' aucellet poruch s'amaga, cuant passa sobre la vall he cau marcida la planta.
¡Fugiu, fugiune, pagesos, que la tempesta amenassa! De lluny, de lluny ne ve l' núvol, de lluny ve la nuvolada; ne porta serpents per llamps, en sòn seno lo tro guarda, y la mort y destrucció naixerán de sas entranyas.
Fugiu, pastorets, fugiune, que tot lo núvol ho arrasa. Aplegáu prompte á las pletas las ovelles extraviadas, guardeu lo parell de bous que los vostres camps en llauran, y la dolsa caramella ab que, cuant lo sol s' apaga, ne feu ressonar pel bosch dolsas y tristas tonadas. Un color de tempestat vesteixen valls y montanyas.... Fugiu, pagesos, fugiune, que l' uracá us amenassa, y lo núvol ve de lluny, de lluny ve la nuvolada!
Si algun aucellel se veu, arrans de la terra passa, y ¡ay que n' es un trist presagi, missatjer d' una desgracia, lo aucell que no s' llansa al cel balentne joyós sas alas! Sembla que ploran las fullas tot tremolant en llurs brancas, los tronchs dels arbres gemegan, seca es la terra, y abrasa, pesat es l' aire que corre y ardentas sas alenadas. ¿Prenyat ne ve donchs de foch lo núvol que negre avansa ?...
Un eco s' deixa sentir, una veu dolsa, apartada. No n' es lo brugit del aire que llisca per entre brancas, ni n' es lo soroll del riu cuant se despenya en cascada, ó cuant va per entre prats rotllant sas onas de plata. ¿De qui pot ser eixa veu que ne ve de las montanyas? ¿Es de una mare que plora? ¿Es de una verge que canta?
No , que eixa veu vespertina es la veu de la campana, la campana de la hermita, de la hermita solitaria.
Ja esquinsa mon cant los vents com una trova amorosa, ja son tristos mos accents com los suspirs del dolor. Perduts entre las montanyas, son mos ecos solitaris la veu del cants funeraris, la veu dels himnes d' amor.
que prega al Senyor, que al cáurer la tarde, que al náixer l'aurora, mas veus esparpillo com besos d' amor.
Besada per raigs de púrpura que l' sol m' envia, vestida ab llums del crespúscul cuant mor lo dia, al cáurer la tarde ó al náixer l' aurora, jo canto á tot' hora:
Ahí vingué una donzella que un jovencel la portava: Galan ell y hermosa ella, de genolls devant lo altar, com en un tronch duas rosas duas vidas enllassáren: De goig mas veus palpitáren, de amors ne fou mon cantar.
Mas veus son d' amor, ja ab sol d' alegría, ja ab cel de tempesta, que sempre á tot' hora jo prego al Senyor.
Suspesa entre cel y terra, cuant naix lo dia, ó l'raig darrer á la serra lo sol envia, al cáurer la tarde y al náixer l'aurora, jo canto á tot' hora: ¡Ave María!
Vuy ha vingut una mare... ¡Pobre mare y pobre esposa! Un fill ne té que reposa prop la tomba de sòn pare.
En las dos tombas plorosa llágrimas, flors ha sembrat... Jo he gemegat ab la esposa, ab la mare jo he plorat.
brandant ab furor: mas veus ne sòn dolsas si als cors de la terra joyosa jo'ls canto mos himnes d'amor.
Besada per raigs de púrpura que lo sol naixent m'envia, vestida ab llums del crepúscul que m'dòna al morir lo dia, al cáurer la tarde y al náixer l' aurora, jo canto á tot' hora: ¡Ave Maria!
Cuant lo foch ne pren á un camp la veu que avisa só jo. Cuant ne crido á somaten la veu de la patria só. Sobre lo bressol del nin só d'esperansa la veu, sobre la tomba del hom jo ne sé la veu de Dèu.
A tots los que náixen, á tots los que moren, saludo fidel. Per tots los que pregan, per tots los que ploran, per tots los que esperan só la veu del cel.
Veniu al temple á pregar avans que caigue lo dia, veniu, y deixáu passar lo núvol que Dèu envia,
jo canto á tot' hora: ¡Ave María!
Los fidels alsan en coro llurs fervorosas plegarias, y llurs resos vespertins que repeteix la campana, ne pujan al cel, de un ángel en las invisibles alas. Lo núvol negre ha passat, y com iris de bonansa un raig ne ve tremolós de lo sol que trist s'apaga, á vestir d' or y de púrpura la campana solitaria.
¡O campana de l'hermita, la que cada tarde cantas, la que cada tarde elevas dolsos himnes d'alabansa, recullne donchs mos suspirs, recullne donchs mas plegarias, y en lo plech de un hermós núvol juntantne totas mas llágrimas, ofereixlas per tribut á la Vérge soberana, que la Vérge n'es propicia á la veu de la campana que, sempre, cuant naix lo dia, ó cuant lo dia s'acaba, ¡Ave, Maria! li diu, ¡Ave, Maria! li canta.