OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arondeta, de ton chantar m'azir

| I Arondeta, de ton chantar m'azir: qe vols, qe qers, qe no.m laissa durmir? Enojat m'as e non sai qe responda, q'ieu non fui sans pos qe passei Gironda; e qar no.m ditz o salutz o messatge de Bon Esper, non entent ton lengatge. II Segnier amics, cochan fez me venir vostra domna, qar de vos ha dezir, e s'ella fos, si com ieu sui, yronda ben ha dos mes q'il vos for'al esponda; mas qar no sap lo pais ni.l viatge, m'enviet sai saber vostre coratge. III Arondeta, miels ti degr'acuillir e plus honrar et amar e servir. Cel Dieus vos salf qi tot lo mond vironda, qi formet cel e terr'e mar prionda; e s'ieu hai dig vas vos nuil vilanatge, per merce.us prec que no.m torn a dampnatge. IV Segner amics, qi.m fez vas vos venir, vostra domna, .m fes jurar e plevir qe vos membres la fibla de la gonda e.l anel d'aur, q'es be obs qe s'esconda, e qant vos mes la bona fe en gatge ab un baizar qe n'agues d'avantage. V Arondeta, del rei no.m posc partir q'a Tholoza no.l.m convenga seguir; mas ben sapchaz Mon Jordan, cui qe.n gronda, en mei lo prat, pres l'aiga de Garonda, derocarai davan totz en l'erbatge, e non cug dir orgoil ni vilanatge. VI Segner amics, Dieus vos lais ademplir vostre talan, q'a mi non pot fallir, quan m'en irai, q'om no.m pel o no.m tonda, .......................................................... e qant sabra q'es en estrangn regnatge, ben l'er al cor greu e fer e salvatge. | I Oreneta, el teu cant m'enfurisma: què vols? què cerques? que no em deixes dormir? M'has enutjat i no sé què respondre, perquè jo no he estat sa des de que vaig travessar Gironda; i com que no em dius salutació o missatge de Bon Esper (Bona Esperança), no entenc ton llenguatge. II Senyor amic, ràpidament em féu venir la vostra dama, perquè té desig de vós, i si ella fos, com ho sóc jo, oreneta, ja fa dos mesos que us fóra a l'espona; però com que no sap el país ni la ruta, m'ha enviat ací per saber la vostra intenció. III Oreneta, millor t'hauria d'acollir i honrar-te i estimar-te i servir-te més. Que us salvi el Déu que tot el món corona, que formà cel i terra i mar profunda; i si jo us he dit alguna vilania, per favor us demano que no se'm torni dany. IV Senyor amic, qui em féu venir a vós, Vostra dama, em féu jurar i prometre que us recordés la sibella de la gonella i l'anell d'or, que convé que s'amagui, i quan us va posar la bona fe en penyora amb un bes que tinguéreu per avançat. V Oreneta, del rei no em puc separar perquè a Tolosa em convé seguir-lo; però bé sap mon Jordan, que encara que algú rondini, al mig del prat, prop de l'aigua del Garona, el derrocaré davant tots sobre l'herba, i no crec dir jactància ni vilesa. VI Senyor amic, Déu us deixi complir vostre desig, que jo no podré evitar, quan me'n vagi, que em pelin o em plomin, .......................................................... i quan sabrà que esteu en regne estrany, li'n patirà son cor fer i salvatge. |
# Avent sentit Beethoven

AVENT SENTIT BEETHOVEN per miecio horzowzky, infant
Has tornat a ensenyar-me la puresa. Del tot jo no l'havia desapresa (no del tot, criatura, no del tot!); però are, als meus anys, la saviesa de tornar a esser nin, am la riquesa de tot lo món a dintre, jo l'he entesa per tes mans, criatura, per ton cor
Amb aquella ignoscencia que'l tenien, tes mans de nin, el cor d'aquell gegant! El gros aucell, en mans de xic infant, debatia ses ales poderoses: somreies retenint-lo entre tes mans... Ha volat; i abaixant el front, commoses, totes les dònes s'han tornat formoses i tots els homes s'han tornat germans.
# Ar em al freg temps vengut

| Ar em al freg temps vengut que-l gels e-l neus e la fanha e l'auzelet estan mut qu'us de chantar non s'afranha e son sec li ram pels plais que flors ni folha no-i nais ni rossinhols no-i crida que am s'en mai me reissida. Tant ai lo cor deceubut per qu'eu soi a totz estranha e sai que l'om a perdut mout plus tost que non gazanha e s'eu falh ab motz verais d'Aurenga me moc l'esglais per qu'eu m'estauc esbaida e-n pert solatz en partida. Domna met mout mal s'amor que ab ric ome plaideia ab plus aut de vavassor e s'ilh o fai ilh foleia car so ditz om en Velai que ges per ricor non vai e domna que n'es chauzida en tenc per envilanida. Amic ai de gran valor que sobre totz senhoreia e non a cor trichador vas me que s'amor m'autreia eu dic que m'amors l'eschai e cel que dis que non fai Deus li don mal'escarida qu'eu m'en tenh fort per guerida. Bels amics de bon talan som ab vos totz jors en gatge cortez'e de bel semblan sol no-m demandetz outratge tost en veirem a l'essai qu'en vostre merce-m metrai vos m'avetz la fe plevida que no-m demandetz falhida. A Deu coman Bel Esgar e plus la ciutat d'Aurenga e Gloriet'e-l Caslar e lo senhor de Proensa e tot quan vol mon ben lai e l'arc on son fag l'assai celui perdei qu'a ma vida e-n serai totz jorns marrida. Joglar que avetz cor gai ves Narbona portatz lai ma chanson ab la fenida lei cui jois e jovens guida. | Ara arribem al temps fred, el de les gebrades, de la neu i el fang. Els ocellets estan muts, ni a cantar no s'afanyen. Les branques dels arbres són seques, ni flors ni fulles hi ha. Ni el rossinyol refila, tant que m'agrada quan al maig em desperta. Tinc el cor tan decebut que semblo estrangera. I sé que l'home es perd més ràpidament que es guanya! I si arruïnats amb paraules sinceres és que d'Orange em ve el dolor, ja que així entorpida perdo en part la meva alegria. Una dama col·loca molt malament el seu amor quan un ric home li agrada. Si ho fa més elevat que un vassall, comet bogeria, ja que es diu així a Velay, que l'amor no va amb la riquesa i la dama que ha estat escollida ell la considera com degradada. Tinc un amic de gran mèrit que supera la resta de senyors i no té el cor enganyós envers mi, ja que em dóna el seu amor. Dic que el meu amor li correspon i a qualsevol diu que no ho faig. Déu li dóna l'oportunitat ja que em porto bé i em protegeixo. Bell amic, de bona gana per sempre m'he compromès amb vós cortesa i de formoses maneres, només si no em demanen res d'ultratjant. Aviat tindrem la prova ja que em posaré a mercè de vós i em vau jurar per fe que no em demanaríeu fallar. A Déu recomano Bel Esgar i més encara la ciutat d'Orange i Gloriette i el castell i el senyor de Provença i tots aquells els que m'aprecien d'allà i l'arc, on es va esdevenir el combat. Vaig perdre el que té ma vida i sempre restaré entristida. Joglar que teniu el cor alegre, cap a Narbona emporteu-vos allà la meva cançó, amb el final de què l'alegria i la joventut us guien. |
# Ara ve Nadal

1. Ara ve Nadal, matarem el gall, i a la tia Pepa n’hi darem un tall.
2. Ara ve Sant Roc, matarem el porc, i a la tia Pepa n’hi darem un tros.
3.Ara ve Nadal, menjarem torrons, i amb una guitarra cantarem cançons
# Cansons de la terra - Volum II/L'heréu Riera

L' HEREU RIERA.
Si son tres ninetas — del lloch de Nissá que 'n tenen gran junta — ¿á treure ball qui hi va?         Aném ninetas         aném á ballar         que l' heréu Riera         ne sab ben dansar.
Hi va l' hereu Riera — que sab de ballar y ab la mes bonica — qu' en lo poble hi ha. La primera dansa — molt be va ballar, mes á la segona — la nova arrivá. — Hé! tú, heréu Riera — be pots ben ballar mentres que t' aymada — á la mort s' está.» Tota la música — de cop va parar. Dona un tom per plassa — sombrero á la má, n' agafa 'l gambeto — y al bras se 'l tirá. — Perdonen senyoras — que me 'n tinch d' anar, que la meva aymada — á la mort está. Dret á casa seva — corrent se 'n va anar. Al entrant del quarto: — «Roseta ¿com va?» Pera tu gran pena — pera mi mal va, ne tinch una febre — que 'm cuyta á matar, y d' aquesta feta — m' hauran d' enterrar.» Agafa 'l sant Gristo — se 'l posa á la má. —Gloriòs sant Cristo — volguéume ajudar! Si ella se 'm cura — m' hi tinch de casar!
# Cansons de la terra - Volum II/La cita

LA CITA.
—Com voléu que 'us baixi á obrir—rosa fresca y colorada Com voléu que 'us baixi á obrir—si estich al llit acotxada La somsom sobre de l' era, la somsom sota del òm.
A un costat tinch lo marit,—á l' altre hi tinch la maynada Estant en eixas rahons—son marit se despertava. La somsom sobre de l' era la somsom sota del òm.
—Me dirias, ma muller,—ab qui enrahonas ara? —Es lo mosso del forner—que ve á veure si pastava. —No tinch lo llevat posat—ni la farina passada. —Ay, marit, llevéus qu' es hora—y fem llevar la maynada l' un anirá á cercar foch—l' altre anirá á cercar aiga, y vos, com á mes vellet,—aniréu á la cassada. May fa de mes bon cassar—que á la fresca matinada, tenen lo morret al niu—y la cubeta gelada..... —Qui 'us poguès tindre, muller,—dintre una caixa tancada ab los capellans cantant—y la creu y la mortalla! —Qui 'us poguès tindre, marit,—á dintre d' un munt de palla ab foch als quatre cantons—y la cendra ben ventada. La somsom sobre de l' era la somsom sota del òm.
Es de notar la semblansa que te aquesta cansò a la que dú per titol la mala muller y que forma part d' est volum. Entre 'ls cants populars Bretons n'hi ha un que 's titula ann eostil (lo rosinyol) que tè una argument semblant al de la cansò catalana que 'ns ocupa.
# Cansons de la terra - Volum II

DE LA TERRA
CANTS POPULARS CATALANS
COL-LECCIONATS PER
FRANCESCH PELAY BRIZ
Y
JOSEPH SALTÓ.
BARCELONA:
CENTRE DE OBRAS DE CATALUNYA, DE JOAN ROCA Y BROS. ARGENTERIA, NÚM. 44. 1867.
| Títols. | Págs. |
| Introducciò | 3 |
| La passiò | 21 |
| Las set paraulas | 41 |
| Lo compte Garí | 47 |
| Don Lluis | 53 |
| Las balladas | 61 |
| La trapassera | 69 |
| Cansò de Nadal | 75 |
| La mala muller | 81 |
| Lo pastoret | 89 |
| Santa Madalena | 95 |
| Los fadrins de san Boy | 105 |
| La cita | 111 |
| L'heréu Riera | 117 |
| Mambrú | 123 |
| Santa Agnés | 129 |
| Lo pardal | 135 |
| La vella | 143 |
| Lo confès fingit | 149 |
| Las dos germanas | 155 |
| La monja | 165 |
| Corrandas | 173 |
| Santa Quiteria | 181 |
| Blanca flor | 187 |
| Lo testament d'Amelia | 193 |
| La molinera | 199 |
| La Samaritana | 205 |
| Los fusellers | 211 |
| Don Joan | 217 |
| Los oficis | 223 |
| Marta | 229 |
| Lo mal rich | 235 |
| Lo dia vuit de Septembre | 243 |
| Notas darrerencas | 251 |
# Cansons de la terra - Volum II/Cansò de Nadal

CANSÓ DE NADAL.
—Si 'm voléu llogar—jo sò una pastora vinguda de nou—no hi ha gayre estona.
¡Ay Joseph Vostre fill m' enamora tan petit, tan petit y no plora, tan petit.
Jo no tinch parents—ne sò una pastora, ne vinch d' Orient,—vaig cercant senyora. No vull guanyar res,—ni vull que 'm deu cosa, que de estar ab vos—ja 'm tinch per ditxosa. Jo ja sè cusir—tela fina y bona, sè filar tambè—de la seda flonja, lo cánem tambè—millor que la borra, tambè sè pastar—y fer l' olla bona, tambè quan convè—no sò dormidora. Si faig pera vos—donéumen resposta, la vindré á saber—de aquí á una estona. Mes ja que sò aquí,—encar que sò pobre, deixáume adorar—al Fill de la Aurora.
Aquesta cansò tè moltíssimas variants , mes cap d' ellas mereix esse conservada : es de las mes populars.
# Cansons de la terra - Volum II/Don Joan

D. JOAN.
La comptesa se passeja—per una molt rica cambra, los dolors del part li venen,—no la deixan sossegada. —Qui poguès aná' á parir—al palau de los meus pares, estaria ben servida—de cavallers y de damas, ara servida no estich—si pretench beure un vas d' aiga.» La sogra, la malahida,—tot aixó se ho escoltava. —Véstenhi, vésten Elena—al palau de los teus pares: quan Don Joan tornará—li contarè tas paraulas.» Quan Don Joan va arribar—per sa esposa demanava. —Ta esposa n' es á parir—á n' al palau de sa mare, abans d' anarsen d' aquí—m' ha tractat de dona infame, de perduda m' ha tractat—y á tú de fill de un mal pare. —Si aixó, ma mare, es veritat—me n' hi vaig ara á matarla. —Tant veritat es aixó—com la llet que t' he donada.» Lo compte mana als criats—que al cavall treguin d' estable: de tant que 'l cavall corria—ne treya sanch per los nassos. Aixis qu' arriba al palau—ja n' encontra una criada, li dona la enhorabona—pèl fill que Deu li enviava. —Jo no vull sabern' del fill—sols vull sabé' hont es sa mare. —La comptesa n' es al llit—molt débil y fatigada. —Tant si está débil com no—vull que ma esposa devalli.» Sas germanas la vestian,—sa mare la consolava. Aixis que la veu venir—la vol travessá' ab la espasa. —Detente, detente compte—que de vida n' estich falta. —No 'm detindrè pas per tú,—ni per tú ni per ta mare. Passarém per una font—molt fresca y molt regalada parás de mamar al fill—mentre esmolarè la espasa.» Ja passan per una font—molt fresca y molt regalada, mentres dona mamá' al fill—ell esmolava la espasa. —Detingas, pare, detingas,—no mati á la meva mare, tres donas hauria mort—per la llenga de ma avia, la una 's deya Isabel,—l' altra Dona Mariagna, l' altra fora Dona Elena—qu' es la trista de ma mare. —Ay válgam lo Deu del cel—y la Verge sobirana qu' un infant de tan poch temps—haja dit estas paraulas! ¿No' m dirias lo fill meu—quin cástich mereix ta avia? —¿Quin cástich ella mereix?—Bon Deu ja l' ha castigada.» Se 'n tornan á son palau,—la troban amortallada.
Esta cansò es de las que 's cantan ab una gran barreja de paraulas castellanas, arreplegantne moltas versions la hem tornada á la primera llenga en que fou composta, ço es, la catalana. Es una de las cansons romanescas que com de la del Compte Arnau y la del Compte Garí se 'n pot dir de cap d' ala.
# Cansons de la terra - Volum II/La monja

LA MONJA.
Si n' hi ha una monja—á la Seo d' Urgell toca las campanas—plorant y rient. Alséu lo peu jovent galanetament.
La mare abadessa—ja n' ha hagut esment —¿Que teniu la monja—que tant sospiréu? —Ay, mare abadessa—un galant herèu, que si no m' hi caso—morta 'm trobaréu? —Moriuvos la monja—ja 'us enterrarém, de flors y violas—vos enramarém, una caixa nova—vos estrenaréu, capellans y frares—vos ne voltarém, un ofici d' ángels—vos ne cantarém, la tomba n' es nova—vos la estranaréu. Alséu lo peu jovent galanetament.
—De que ploréu monja,—de que tant ploréu?
—Ay mare abedessa—d' un jove prudent.
Alséu lo peu jovent galanet al ayre alséu lo peu jovent galanetament.
Un ofici d' angels—vos ne cantarém.
Ofici que 's resa sols pèls cossos dels noys y de las monjas y qu' en lloch de estar revestit de la tristor que als oficis de difunts acompanya, tè un aspecte alegre. En una paraula, mes que una ceremonia de dol, es una festa pera agrahir á Dèu l' haversen' endut á la gloria una ánima neta de pecat.
Perque pot servir per completar lo que manca á la nostra versiò publiquém eixa:
de
Dedins Aix l' y a 'no moungeto tant pourideto, di que s' avie soun bel amic serie la reino doou pays.
Se tant n' a plourat la moungeto, tant pourideto, que cade jour n' en deperit de pas pousquer quittar l' habit.
Mai soun pero l' y a mandat dire, et senso rire, que n' en fesso coume voudrie, que dins lou couvent restarie.
La mounget' a maudich soun pero, que la fourceio á n' en quittar soun bel amic per pendre lon voil' et l' habit.
La mounget' a maudich la tiblo qu' a fach l' egliso; e lou maçoun que l' a bastid', les manobros que l' ant servit.
La mounget' a maudich ton pretro qu' a di la messo, et les clerzouns que l' ant servid', et lou mounde que l' ant ausid'.
La mounget' a maudich la toilo qu' a fach lou voilo, et lou courdoun de Sant Frances que n' en pouerto à soun coustat drech.
Un jour qu' ero dins sa chambreto touto soureto, lou diable li a pareissut: —Moun amic sies lou ben vengut.
—Siou pas toun bel amich, la belo, tant desireio, siou lou diable, lou veses pas, doou couvent te vene garar.
—Foudra n' en avertir moun pero, eme ma mero, et mes amichs et mes parents per veire se n' en soun counsents.
—Noun, n' en fau ren dir' à toun pero, ni à ta mero, à tes amichs, ni à tes parents, noun vau mai partir proumptoment.
—Adiousiatz, mes surs les moungetos, tant jouvenetos, vautres faguetz pas coumo iou, dins lou couvent preguetz ben Diou.
Lou diable a pres la moungeto, tant pourideto, la pourtad' du plus haut des airs et puis la tracho dins l' infers.
# Flor d'enamorats/Cobles d'amor

Mon cor de tristesa ja no'm sentirà si de tal empresa vostra gentilesa pagar no voldrà.
Y si sóu servida, dama de valor, en semblant partida no vullàu ma vida sense lo meu cor.
Prenèulo, senyora, y guardàulo bé, mes miràu, traydora, al trist que us adora no rompàu la fè.
Tindréus dins ma pensa mentres seré viu y per recompensa sens fervos ofensa vos seré catiu.
Mon cor sentí pena lo jorn que us mirà, mes amor ordena que près en cadena més lliure serà.
La vostra figura me té mólt content per qu'es vestidura que per la ventura li ve justament.
Y es mólt justa cosa que no'l despullèu, qu'en vida amorosa descansa y reposa sent vostre y no séu.
Donchs, senyora mia, vullàulo aceptar ab tanta alegría com tristor tenía quan se us va donar.
Y si sóu contenta content restarà, ab tan gran tormenta per gran mal que senta bonança tindrà.
Es la pensa estranya que'm dóna'l desig, lo que més me danya que mon cor s'afanya y a mos mals afig.
Ab greu malandança amant persever, sostén sa esperança sens tenir fiança en rès del qu'esper.
Dónam cruel guerra aquest pensament y amor me desterra pus mon cor aferra ab tan greu turment.
No tinch altra gloria si no contemplar en vós ma memoria y desig victoria de perfet amar.
Es sempre fortuna cruel contra mi; no sent dixa alguna, del tot importuna mon cor la sentí.
Per cosa divina qu'ab tal fermetat y ab pena contina amor més se fina de dintre mon grat.
Y no es maravella si estich per vós tal, pus sóu la més bella y d'esta querella só més que mortal.
Sóu dama graciosa y de tal compàs, fragant més que rosa qu'al món no trob cosa qu'ab vós se igualàs.
Vostra front serena y gentils cabells, per doblar ma pena, só pres en cadena y lligat per ells.
Són d'amor sagetes vostres ulls serèns, semblen dos cometes les celles perfetes per les vostres dents.
Vostra gentil cara ab sa resplandor qu'e per mi avara, quan la mir tan clara morir pens d'amor.
Los pits y bell ayre de tot vostre gest y gentil donayre causen mon desayre ab l'anar honest.
Sobre tanta gracia vostre gentil còs qu'ab gran pertinacia dónam gran audacia que muyra per vós.
Vós podèu, senyora, sentir ma dolor en est punt y hora, pus possehidora sóu de tant tresor.
Mes si sóu contenta qu'estiga en presó, ab tan gran tormenta mon cor se presenta pus que vostre só.
# Flor d'enamorats/De aquest bon vellet

De aquest bon vellet no us rigau, senyor, per que fret y amor no sab hont se met.
Edat nunca mira amor en ses manyes quan ab son arch tira sagetes estranyes, y al més bon pastor fan savi y discret, perque fret y amor no sab hont se met.
L'amor sens duptar a tot hom escala y ab lley no servar lo igual desiguala;
gran igualador es de amorós pler, per que fret y amor no sab hont se met.
No'ls cumple fer troços ni burlarvos d'ells, que de carn y òssos també són los vells; també son pertret demostra vigor, per que fret y amor no sab hont se met.
# Flor d'enamorats/Cantàu, senyor, si volèu

Cantàu, senyor, si volèu, no siau tan sèch y exut que ací no jugam al mut.
Donchs, si teniu intenció en amar dòna ò donzella cantàu, sapiàu qu'es ella y ella si bé us vol ò nó; sapiam vostra passió axí Deu vos dó salut que ací no jugam al mut.
No siau tan enujós en voler tostemps callar, jo us pregue vullau cantar perque si sóu graciós y fèu com á virtuós en mostrar vostra virtut, que ací no jugam al mut.
# Flor d'enamorats/Del amor voldría saber

Del amor voldría saber, amich, si es fals ò leal, pus quant més leal vull ser més se dobla lo meu mal.
Vòs que los punts y calderes del amor haurèu passat, contàume de que manera se rig l'home enamorat, donàume vostre parer, ¿serà de ser desleal? pus quant més leal vull ser més se dobla lo meu mal.
Quan parle ab qui m'ha prés d'ull no sé què'm vinch a tenir que parle lo que no vull y calle lo que vull dir;
no sé què'm voldría fer si mal llengua a mi no'm val, pus quant més leal vull ser més se dobla lo meu mal.
Quan veig qui m'ha pres lo cor y d'ella'm vull despedirme, apartem casi de por y a penes gose partirme: vostre remey si potser me donèu per a cas tal, pus quant més leal vull ser més se dobla lo meu mal.
# Flor d'enamorats/Bé es orada la donzella

Bé es orada la donzella la qu'en jovens pose amors veent que són disfamadors.
Bé es orada la que's fia en los jovens sens profit perque lo que fan de nit ho publiquen en lo dia; ninguna fiar deuría de paraules d'amadors veent que són disfamadors.
La donzella qu'es discreta riures dèu de ses asnades ni fa cas de les albades perque es ayre de trompeta, sinó viure mólt retreta
fugint dels festejadors veent que són disfamadors.
No'ls deuría dar orelles perque ohintse encén lo foch y del foch a poch a poch íxen purnes y centelles; facen ses muralles belles de virtuts contra'ls traydors veent que són disfamadors.
# Flor d'enamorats/Est jove que balla y canta

Est jove que balla y canta ab ses repicades botes pareix festèjales totes.
A totes vol festejar segons es de bolliciós, també's prea de graciós ab sos dits y motejar; si'l miren en lo ballar y ses repicades botes pareix festèjales totes.
Balla y canta fort al sò fent gestos y remanyoles y en palmes y castanyoles creuse qu'ell es y altri no; en tanta presumpció y ab ses repicades botes pareix festèjales totes.
# Flor d'enamorats/Bé diu veritat

Be diu veritat qui tal refrany féu: que massa amistat engendra menysprèu.
Si amau a donzella, anàu pas a pas y dir vos ha ella si fa de vós cas; prestant lo costat veurèu que veurèu que massa amistat engendra menysprèu.
Cantàuli les tares y al pa del rebost y al que té dos cares llançàulo tantost;
amàu lo ducat y conexerèu que massa amistat engendra menysprèu.
Renech de tals gales y del que's fa amich que assesta en les ales y dóna en lo pich; en tal llealtat metèuhi lo peu que massa amistat engendra menysprèu.
Dóna per soldades amor mil perills y es gat que a vegades se menja los fills; ¡oh gran crueltat y pena més greu que massa amistat engendra menysprèu!
# Flor d'enamorats/Com los ulls síen lleugers

Com los ulls sien llaugers a mirar per totes parts dich que tostemps los primers són ells los enamorats.
Los ulls són los que imprimeixen la figura en la memoria, y memoria ab pena y gloria puntualment lo cor guarnexen; los ulls per ser falaguers entre'ls plahers recreats dich que tostemps los primers són ells los enamorats.
Los ulls en mirar s'entenen los cors d'aquells que bé's volen perque'ls ulls són los que volen y los cors los que comprenen;
los ulls són tan ballesters que per ser tan assestats dich que tostemps los primers són ells los enamorats.
# Flor d'enamorats/D'hont sóu que tan alt veniu

D'hont sóu que tan alt veniu, don pipiripiu.
Segons cantau poch a poch y us cremau hont no hi hà foch, devèu ser de qualque lloch nat en lo mig del estiu, don pipiripiu.
Pus nos dau tant de plaher rahó es que us donèm muller, però voldría saber d'hont sóu ab vostre enrechiu, don pipiripiu.
Ab vostre ballar y manyes y voltetes tan extranyes devèu ser de les montanyes hont fan cugullades niu, don pipiripiu.
# Flor d'enamorats/Dexàulo, senyora

Dexàulo, senyora, aqueix servidor que no us té amor.
Allà en un carrer festege unes dònes, les dònes són bones y ell un llegoter, llegoter sens voler, es disfamador que no us té amor.
De vós li ohí dir coses escusades y riures ausades de vostron vestir, dexàulo morir
aqueix burlador que no us té amor.
Dexàu pus no us vol y no ho vullau vós perque es un trampós y rès no li dol, dexàulo tot sol l'embassinador, que no us té amor.
Dexàu, no'l cregàu que té parauletes tan falses dolcetes si bé l'escoltau; guardàuvos guardàu del fals embaydor, que no us té amor.
# L'any mil

* L'any mil, part de Jochs Florals de Barcelona en 1877
* L'any mil, part de Poesías de Angel Guimerá (1905)