# Canigó/Oliva

OLIVA
Posant les mans, en la sagrada feyna, deixan la espasa los guerrers per l'eyna del manobre, la llança pe'l magall, y en lo serrat ahont sota una llosa en sòn eterna'l bell Gentil reposa, bellugueja l'exèrcit del treball.
En temps d'estiu ¿heu vistes les formigues, quant daura'l sol y esgrana les espigues, anar, venir y córrer pe'l rostoll? l'una'l gra abasta, l'altra se'l carrega, esta l'empeny, aquella l'arrossega y s'atresora'l gra y's llança'l boll,
Així'ls treballadors: mentre un recana la terra en desnivell, l'altre l'aplana ò dona un fosso als fonaments per llit;
pins aterra y abets lo llenyatayre que'l serrador quadreja, y fa'l pedrayre lo mateix ab lo marbre y lo granit.
De mitjdía en l'horrible precipici penja son peu de pedra l'edifici que fa glatir l'abisme devorant, y, ab l'altre ferm en roca més segura, creix y s'aixeca en la espadada altura, noy que ha de fer creixença de gegant.
Com a un toch de clarí tropa lleugera, lo claustre ses columnes afilera, coronantles de rústichs capitells, hont á la veu del escultor se para, entre fulles de palma y d'etzevara, tot un aixam de feres y d'aucells.
Li fa costat soterriana y tosca l'esglesia de la Verge; es cega y fosca, mes eix astre del cel li fa claror. Quant ja hi flameja la pregaria ardenta, un altre temple al seu damunt s'assenta, en peanya d'argent imatge d'or.
Granítiques columnes desinvoltes damunt sos fronts aixecan ses tres voltes vell símbol de la excelsa Trinitat;
tan virginal al vèurela y tan bella, com gegant per vetllar una donzella un campanar se posa al seu costat.
Es ample y ferm, d'alçada gegantina, les dues valls y'l comellar domina y encara puja amunt, pis sobre pis. Es un cloquer y un torreó de guerra, es un esforç titánich de la terra per acostarse un pas al paradís.
Les celdes, verament celdes d'abelles, son en est rusch diví xiques y belles, lo goig y la dolçura'n son la mel; los vint monjos que pujan á habitarhi de l'oració la trauhen y'l sagrari, de les flors de la terra y les del cel.
Sembrantne per les cordes del salteri coronan de jardí llur asceteri y, eixint de la basílica, l'encens s'aplega del espígol ab l'aroma y pujan, fent una mateixa broma, dels monts y'ls astres al altar immens.
En mitj d'eix cáos de revolta roca, com un espectre, en la mateixa boca del abisme, s'aixeca'l monestir:
es una flor pe'l terbolí sembrada que, si l'abeura'l cel ab sa rosada, per ell los segles la veurán florir.
Contempla Guifre la seva obra feta com sa més bella inspiració un poeta, coronada de llum y resplandor, de poble en poble quant pe'ls ayres vola, estrella de claríssima aureola que's posará en lo front de son autor.
S'hi posará; mes ¡ay! será una espina per qui ha plantada aqueixa flor divina. Desde sa celda mira del Cadí l'aygua enfondir lo córrech de mitjdía, y li apar que li diga nit y día: «Ton homicidi, ¡oh Guifre! jo'l vejí!»
De les Esqueras la brugent cascada, entre'l vert cabellera destrenada que irisa'l sol naixent ab sa llum d'or, li fa recort d'una altra cabellera que rossolar del Canigó vejera, fent en la neu un rastre de rossor.
Li apar que l'ona als machs rodoladiços diga son crim, los còdols als canyiços, la canya buyda als quatre vents del món,
y que'l món tot increpe al homicida: «¿Per què llevares á Gentil la vida? ¿sa gentilesa y son amor hónt son?»
Una horrible fantasma, en son desfici, á la gola l'empeny del precipici, y altres fantasmes, baix, ab crit etern, «Vina,—li diuhen,—vina prest, tu ets nostre, es lo trespol aixó que prens per sostre, sota eix abisme udola'l del infern.»
Esferehit la celda deshabita y al nort s'allotja en altra més petita, niu del temple posat més á redós; y ab l'oració'l bon Deu y ab lo cilici, com ab ses mans, l'arranca del suplici, tornantli ses diades de repòs.
Mes ¡ay! un jorn, reobrintli la ferida, de Sant Guillem sentí contar la vida. Quant feya sa capella en Vallespir, los pastors y pagesos li ajudavan y, per sou, que'ls vullás, li demanavan, ab sos camps y ramades benehir.
Cansat de dur un gros carreu, un día, un dels manobres seus lo malehía: l'hermitá li digué:—Llança aqueix roch,
no faría en mon temple paret bona, un mal floró maleja una corona: llánçal ben lluny ò tórnal á son lloch.—
«Donchs jo so aqueixa pedra malehida en la casa de Deu que he construhida,» digué lo comte-monjo sospirant. «De viure ab sants lo pecador no es digne, no fan bona parella'l corb y'l cigne, lo carbó no s'avé ab lo diamant.»
Pren una escoda y vora la capella, entre'l sepulcre de Gentil y ella, sa habitació derrera's posa á obrir. Es aspre lo penyal, dura la feyna, ell no es de ferro ni d'acer com l'eyna, mes al acer y al ferro fa desdir.
Ell no desdeix, un día y altre día les llevades de roca desafía, una setmana, un mes y un altre mes; si s'enforteix la blava licorella la má del monjo s'enforteix com ella, pica més fort de dret o de través.
Lo troba un jorn furgant la roca viva, venint de son bisbat lo bisbe Oliva, ab la croça á la má, la mitra al front:
—¿En què empleas,—li diu,—ta forta destra? —En obrir,—li respon,—una finestra per aguaytar sovint al altre món.—
Finestra ò clot, no triga á obrirla gayre, y, com de sa pedrera lo pedrayre afadigat, al vespre'n fa son llit, lo cansament al batre ses parpelles; y á la esmortida llum de les estrelles s'hi esten com un cadavre cada nit.
En sos ensomnis veu alçar la lluna com llantió del temple á la nau bruna d'hont rius y vents son l'orgue tronador. Creu ser un mort que, en sa capella ardenta d'estrellades de ciris resplandenta, escolta'l Dies irae aterrador.
Sa fossa es la montanya gegantina, es son túmol la volta cristallina que cada punt traspassa somiant, á les plantes del Ser que'l món adora cercant, entre les ánimes que anyora, la del tendre Gentil que estima tant.
Quant devalla'l seu somni de l'altura, en l'altra fossa com aucell s'atura á mirar d'aquella ánima lo cos,
y's refrigera son cruel martiri veyent l'ángel soliu del cementiri ab una ala covarlos á tots dos.
Sovint á l'aspra y mortuoria celda arriba'l crit selvatge de Griselda, que, boja, va cridant:—Gentil, Gentil!— y, estesa al vent sa cabellera rossa, ab sa nevada má truca á sa fossa, hont altra flor no hi portará l'abril.
Sens esperar, á voltes, la resposta, se rebat á més córrer per la costa y á crits lo comte-monjo desvetllant: —¿Sota quín arbre dorm aquell que anyoro? bon monjo,—diuli,—no estranyeu si ploro; ¡ay! fa tants díes que l'estich cercant!—
Ressegueix entretant cenobi y temple Oliva, no hi há res que no contemple; funda en Ripoll un altre monestir, y estudía per ell eixos brancatges de pedra, eixes motllures y fullatges que mourían los besos del sefir.
Allí ab lo pensament tot ho transporta, desde'l pom del panell als banchs de l'horta, y trasmuda, combina y afegeix,
y una obra concebeix sa fantasía que, abans de veure la claror del día, naix, posa tronch y branques, y floreix.
Ja tot ho veu: sa creació de marbre es com dins la llevor altívol arbre, maravellosa flor dins grana humil; tot ho veu fet, sinó lo frontispici que corona ha de ser del edifici, d'aquella imatge d'or cara gentil.
Enamorat artista, lo somía de nit, ne fa dibuixos cada día, que al veure l'endemá rebat al foch, y, no podentne'l pensament distraure, embasta nous projectes que han de caure també en oblit, com dins la mar un roch.
En l'hora de soláç un día crida los monjos sota'ls arbres de l'eixida: fa tres díes que, allí, de sol á sol, ab son bácul dibuixa, escriu y esborra, com les ones del mar damunt la sorra, quant suaument les brega'l ventijol.
—Miraula aquí,—los diu, y la Portada contemplan per son geni dibuixada, l'historia de la santa religió,
en pedra escrita per la má de Roma, una croça de bisbe n'es la ploma, n'es lo paper un flanch de Canigó.
Set cants misteriosos té'l poema, set florons que durá en sa diadema Santa María de Ripoll al front; set cels de pura y divinal bellesa, la Biblia al cor de Catalunya impresa, present, passat y esdevenir del món.
D'aquesta creació dedicatoria, es sa primera página la Gloria: en son trono estrellat l'Anyell diví ensenya obert lo llibre de la vida, dihent á la niçaga redimida: «¡Hòmens ingrats, mirau si us estimí!»
Y'l llibre'ls quatre evangelistes miran, misteriosos animals que's giran tot estenent ses ales com aucells, vint y quatre ancians de cap blanquíssim vera seu van cantant: «Digne es l'Altíssim d'obrir lo llibre d'or dels set sagells.»
Segueix de tota gent, tribu y llenguatge la immensa processó fentli homenatge, patriarques, apòstols, confessors;
la verge mostra de puresa'l lliri, lo martri la palmiça del martiri y sota'l braç son llibre los doctors.
En son carro de foch se veu Elías, y en histories aprés y profecíes, Moysès, Jonás, David y Salomó; atravessa'l mar Roig l'israelita, lluyta ab ell lo cruel amalecita y l'arca volta'l mur de Jericó.
De Jesucrist celebran la victoria la cítara y salteri de la Gloria, la flauta dolça, 'l tendre violí; y'l rey profeta, entre vassalls y nobles, sembla dirli: «Alabaulo tots los pobles, cel, mars y terres, alabaulo ab mi.»
Oliva los esbrina, fil per randa, de la fe aqueixa mística garlanda, los mostra aquí Sant Pere, allí Sant Pau, com de l'Esglesia sòlides pilastres, sostenint aqueix cel ab tots sos astres; la espasa empunya l'un, l'altre la clau.
En la faixa del arch que'ls dos sostenen en dotze retaulons ses vides tenen unintse dalt, als peus del sant Anyell;
quant vius encara anavan per la terra als vicis y al error fent crua guerra, ja s'unían ses ánimes en Ell.
Jau á sos peus, rebuig del negre abisme, ferotge drach, lo drach del gentilisme; á ofegar de ses ires los rebulls dues áligues baixan á la terra, y mentres una ab sos unglots l'aferra, a colps de bech l'altra li lleva'ls ulls.
Ací'ls ensenya dos lleons que's baten, y fers l'un sobre l'altre se rebaten: un centauro, fugint, los tira un dart, mes l'home, á qui de monstre la figura donaren les passions, de tan impura cadena sempre se deslliga tart.
Domant ja son cavall lo genet destre, més enllá's veu de ses passions ja mestre; vestit de cavaller ab los arreus, á les feres indòmites s'atança, y al apuntarlos la punyenta llança amansides se postran á sos peus.
Davall de tot á Llucifer veu caure del cel, á Adam del paradís, y ajaure lo condemnat en llit de foch etern,
nou Lacoon á qui genolls y braços entortelliga ab sos feréstechs llaços l'apocalíptich monstre del infern.
La paraula de foch del arquitecte fa alçar de terra'l colossal projecte, monstres y sants, cantors y combatents; los ulls de pedra y llabis se desclouhen, aquells arquets de violí se mouhen y s'adolla la música á torrents.
Té son arch de triomf lo cristianisme; al rompre'l jou feixuch del mahometisme, Catalunya l'aixeca á Jesucrist. Qui passará per sota aqueixa arcada bé podrá dir que, en síntesis sagrada, lo món, lo temps y eternitat ha vist.
Comte Pelós, primer de Barcelona, quín panteó tindrás, quína coronal millor capçal no'l té cap rey del món. Mes ¡ay! al erigirlo als que ja foren ignora'l sabi bisbe que ara'n moren que ilustres tanys del mateix arbre son!
Lo comte Tallaferro, no fa gayre enfilava la vía de Bellcayre; volía desposar son fill Guillem
ab una provençala damisela, per sos germans anomenada Adela, pe'ls trobadors novells Flor de poncèm.
Mentres llegía sa epopeya Oliva, vestit de dol un missatger arriba, son missatge es de penes y dolors: —¡Es mort! es mort lo comte Tallaferro! la Provença s'endola en son enterro y'l cel mateix sembla desferse en plors.
Volgué passar lo Rose una vesprada, de sopte revingué la rierada, falleix la terra á son fogós cavall que sota l'esperó s'adreça y gira, enllá al genet d'una sacsada tira y ab ell á cabuçons va riu avall.
Cercant lo poltro, que ab la mort batalla, braceja agonitzant, lluyta y badalla, son arnès esfonzantlo cada punt. Una hora aprés, en la fatal ribera, d'un sálzer de verdosa cabellera dormía á l'ombra'l meu senyor difunt!—
Pregant per la seva ánima al Altíssim partí á Ripoll Oliva afligidíssim; quant retorna al cenobi de Conflent, troba malalt de grave malaltía
l'únich germá que en aquest món tenía, plorosa estrella d'aquell cel rihent.
—Deu l'envía,—diu Guifre;—ab Tallaferro vaig á sortir del terrenal desterro. ¡Si com ell ne sortís ab lo cor net! aquesta nit, de mon sepulcre á vora, ha dat tres colps la maga avisadora de nostre patriarca Sant Benet.
Celda, claustres, adeu, cel de la terra, port de la pau en esta mar de guerra; adeu, germans que aymava ab tot lo cor, com jo us hi tinch, teniume en la memoria, jo me'n vaig a esperarvos á la Gloria, vora la font del eternal amor.
Ara que á mi la avara mort m'espera una mercé us demano, es la derrera: plantau la Creu del Canigó al bell cim, que á Deu alçats los amorosos braços, hi endrece les mirades y los passos y esborre en la montanya lo meu crim.
—Tots hi anirèm los monjos d'eixa terra, —Oliva li respon,—y al front la serra durá com temple'l signe de la Creu; y ab los salms desniantne les canturies, los Angels hi vindrán á voladuries eix colomar de fades á fer seu.—