OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jochs Florals de Barcelona en 1859/Discurs del M. I. S. Alcalde corregidor

NUMERO I.
DISCURSO DEL M.I.S. ALCALDE CORREGIDOR.
Nuestros ilustres antiguos Consejeros protegieron siempre con ardoroso afan las letras y las artes. Sucesor de aquellos este Excmo. Ayuntamiento, que me cabe la honra de presidir, debia acoger y acogió con entusiasmo el patriótico proyecto de restablecer los Juegos Florales. Fuéle propuesto por distinguidos varones que, cultivando con gloria el idioma nacional, no olvidan el suyo propio. Hoy, pues, renacen bajo la proteccion del Excmo. Ayuntamiento de esta ciudad aquellas célebres fiestas que en remotos tiempos tanto afamaron su nombre. En ellas recogerá el genio catalan merecidos laureles; con ellos se avivarán los grandes recuerdos de nuestra historia.
# Jochs Florals de Barcelona en 1859/Llista dels mantenedors y adjunts del any 1859

LLISTA
DELS MANTENEDORS Y ADJUNTS
DEL ANY 1859.
D. Manuel Milá, president del Consistori
D. Joaquim Rubió y Ors.
D. Victor Balaguer.
D. Joan Cortada.
D. Miquel Victoriá Amer.
D. Joseph Lluís Pons.
D. Antoni de Bofarull, secretari.
| Aguilera. | D. Aleix |
| Aguilera. | D. Sebastiá |
| Aguiló. | D. Francesch |
| Aguiló. | D. Mariano |
| Alar. | D. Lluís Fernando de |
| Altadill. | D. Antoni |
| Amer. | D. Miquel Victoriá |
| Angelon. | D. Manuel |
| Anglasell. | D. Ramon |
| Aranyó. | D. Francesch |
| Arimon. | D. Joaquim |
| Bach. | D. Tomás Lluís. |
| Bahí. | D. Joseph de |
| Bahí. | D. Joseph de |
| Baixeras. | D. Francesch |
| Balaguer. | D. Víctor |
| Barnola. | D. Lluís de |
| Barinaga. | D. Pere |
| Blanch. | D. Adolfo |
| Bofarull. | D. Antoni de |
| Bofarull. | D. Manuel de |
| Bosomba. | D. Mariano |
| Bris. | D. Francesch Pelai |
| Busquets. | D. Marcial |
| Cadafalchs. | D. Joaquim |
| Camps y Fabrés. | D. Antoni |
| Ciscar. | D. Ramon de |
| Cortada. | D. Joan |
| Cutchet. | D. Lluís |
| Damians. | D. Federico |
| Duran y Bas. | D. Manuel |
| Eías Marchal. | D. Miquel de |
| Estorch y Siqués. | D. Pau |
| Esirada. | D. Salvador. |
| Fasant. | D. Francesch. |
| Feixó. | D. Ramon |
| Ferrer. | D. Batista |
| Ferrer Fernandez. | D. J. A. |
| Ferran. | D. Ignasi M.ª de |
| Feu. | D. Joseph Leopoldo |
| Flaquer. | D. Joseph |
| Flaquer. | D. Francisco de P. |
| Flotats. | D. Mariano |
| Fluxent. | D. Miquel |
| Font. | D. Ramon |
| Font y Guitart. | D. Joan |
| Fontrodona. | D. Ignasi |
| Forns. | D. Francisco de P. |
| Fox y Odena. | D. Emili |
| Gibert. | D. Eduardo |
| Gonzalez. | D. Fernando |
| Illas y Vidal. | D. Joan |
| Lasarte. | D. Manuel de |
| Letamendi. | D. Joseph de |
| Lorenzale. | D. Claudi |
| Llansó. | D. Jaume |
| Llausás. | D. Joseph |
| Lleó. | D. Modest |
| Llivi. | D. Francisco de P. |
| Llobet. | D. Joseph A. |
| Llorens. | D. Francisco de P. |
| Llorens. | D. Modest |
| Llovera. | D. Esteve |
| Manero. | D. Salvador |
| Manjarrés. | D. Joseph |
| Manyé y Flaquer. | D. Joan |
| Marquillas. | D. Félix |
| Milá. | D. Manuel |
| Milá. | D. Pau |
| Minguell. | D. Emili |
| Muns. | D. Francesch |
| Muns. | D. Ramon |
| Orellana. | D. Francisco J. |
| Oriol y Bernadet. | D. Joseph |
| Pascual. | D. Eussebi |
| Patxot. | D. Fernando |
| Patxot. | D. Manuel |
| Permanyer. | D. Francisco |
| Petit. | D. Ignasi |
| Planas y Casals. | D. Manuel |
| Ponts. | D. Joseph Lluís |
| Ponts y de Fuster. | D. Lluís G. de |
| Portabella. | D. Pere |
| Pouplana. | D. Eduardo |
| Pujol. | D. Joseph |
| Quintana. | D. Albert de |
| Reynals. | D. Estanislau |
| Rius. | D. Francisco de P. |
| Roca y Ferreras. | D. Joseph |
| Rocafort y Batlle. | D. Joaquim |
| Roig. | D. Ramon |
| Rovira. | D. Manuel |
| Rubió. | D. Joaquim |
| Sala. | D. Marcelino |
| Sala. | D. J. Jacinto |
| Sala y Roig. | D. Joan |
| Saura. | D. Jaume |
| Sirvent. | » |
| Torrabadella. | D. Geroni |
| Tós y Damiá. | D. Jaume |
| Tresserra. | D. Ceferino |
| Valentí. | D. Joaquim |
| Valls. | D. Pau |
| Vila. | D. Agustí |
| Vilaseca. | D. Isidro |
| Vives. | D. Pere Nolasco |
# Jochs Florals de Barcelona en 1859/Amor á Dèu

NUMERO I0.
AMOR Á DEU.
AMOR A DEU.
(Armonía religiosa).
<poem> Jo t' am' ¡oh Dèu! jo t' am', perque fet á ta imatge me sento 'l cor, lo esprit; perque 'm donas la calma desprès del negre oratge, que ha combatut mon pit.
Jo t' am' ¡oh Dèu! jo t' am', perqu' en mos febles llabis,
posares la oració qu' esborra 'ls teus agravis ,
que á tú me ha fet tornar.   ¿Còm sò pogut, Dèu meu, la estampa soberana
de pols y fanch cobrir?
Dèu meu, ¿còm sò pogut en tanta passió vana
est' áníma envilir?   ¡Còm al tornar à tú s' umpla mon cor de gloria,
y mon esprit d' amor !
¡Cuan gran ara no 'm sento si trach á la memoria
la historia de mon cor!
¡Oh veus, que'm despertareu cuant ja en lo precipici
penjant tenia un peu! ¡0h veus, que odiar me feren tot de repent' lo vici;
tant sols veniu de Dèu!   Ja m' ánima tranquila com flor que la rosada
desperta ab sa frescor,
s' obra enviant al cel sa essencia perfumada
de gratitut y amor.   Y axí com de las sombras qu' enrotllan la natura ,
surt lo sol mes vermell,
y mes tendra la planta, l' atmósfera mes pura ,
y mes joyós lo aucell;
Axí mon esperit, com sol y aucell y planta, renaix molt mes hermos, y plé de goitj immens, á la morada santa volar vol presuros.
Com tras tormenta, 'l áliga per los espays se llensa sas alas aixamplant, y al sol que la enamora, en son desitj, se pensa que ha de arrivar volant;
Axí també mon ánima de amor enagenada per tú, Dèu de Israel, al infinit espay se llensa enamorada pensant arrivá' 'l cel.
¡Còm es folla mòn ánima de amor y de ventura! ¡ay! ¡còm es foll lo amor! No 'n fasses cas, bon Dèu, si aquesta criatura no 't trova dins son cor.
No 'n fasses cas, Dèu meu, qu' es tant lo qu' espressarte vol son agrahiment, que, umplint tú tot son sèr, sols fá que desitjarte; no 't sent.... de tant que 't sent.
# Jochs Florals de Barcelona en 1859/Anyoransa

NUMERO 5.
ANYORANSA.
ANYORANSA.
La senyora ja no plora
son cavaller ja es vingut,
era á terras molt enfora,
el bon temps ja ha aparescut,
ja ha arribat la dichosa hora;
— Esposa mia, l' hi há dit,
qui eus há prés los cabeys d' or?
— L'anyorança, mon marit,
l' anyorança de mon cor.
En el castell ey há fochs
y els draps-rasos han penjat;
ey há alimaras y jochs
perque el conte es arribat.
La contessa ja du flochs,
y d' or y plata el vestit:
y diu: — Galas no portava
cuant no' y érau mon marit,
perque molt eus anyorava.
— Qui eus há robat el colór?
— Qui eus há ennigulat la vista?
Objecte de mon amor,
molt més gallarda eus hé vista.
Y are veitx emb gran dolor
que vostra cara há engrogit.
¿Com haveu fet tal mudança?
—De tot cuant deis, mon marit,
la culpa en té s'anyorança.
—Vida mia, aquí em teniu
vos sereu lo meu miray,
alegre, alegre viviu,
jo no vos deixaré may.
¿Perque encare ens afligiu, donant pena á lo meu pit,
robantli tota alegría?
— L' anyorança, mon marit,
M' há causada malaltia.
____
En el castell ey há dol
perque la senyora es morta,
y emb tan amarc desconsol
el conte no s' aconorta;
d' ella apartarse no vol
recordantse que l' y há dit:
— Adéu, adéu, esperança;
jo vos ne fás, mon marit,
un llegat de ma anyorança.
____
Una fantasma se veu
des que morí la senyora
del fossá baix de la creu.
Es son espós que l' anyora,
no es fantasma, no eu cregueu:
de grans mals se sent ferit
y diu:— alsaume la llosa que jo no vull altre llit que el que té la meua esposa.
(De D.ª Victoria Peña.)
# Jochs Florals de Barcelona en 1859/La fé

NUMERO I2.
LA FÉ.
Com canya caiguda, que l' aigua arrossega, y porta á una timba, y allí s' hi pudreix, la vida dels homes sens fé ni creencias, del mòn que 'ls enganya segueix la corrent. Y en jochs voluptuosos, plahers sens cordura, que l' ánima matan y assecan lo cor, la ditxa concentran, buscant en la vida un cel de ventura que no es de aquest mòn.
Y al véurer frenétichs que del mòn las penas no ofega 'l bullici de llurs bacanals, la vida aborreixen, y passan los dias, y van al sepulcre de tot renegant. Qué sens fé en la vida no naix la esperansa, sol bálsam que cura las llagas del cor; sens fé es lo mòn àrit, desert sens oassis, un camp de batalla bont reina la mort; sens ella no brillan virtuts ni grandesas,
sens ella es la vida planeta sens sol, es flor sens aroma, y es aigua estancada
que res fertilisa, tant sols cria llot. Qui créu sab que passan los mals com la sombra, que exten en la terra lo fum de un vapor, que venen las glorias darrera las penas, y, si pateix, calla, y espera 'l temps bo; que Dèu té una palma pel mártir que plora, que té una corona per tota virtut; y á qui ab fé l' ensalsa li dóna la gloria, y al malalt que prega li dòna salut. Si 'l mòn ab despreci tal volta 'ns contempla, perqué 'ns mira pobres y tristos y humils, si no tenim joyas, palaus ni grandesas, ni totas las galas que ostentan los richs; no hi ha que afligirse, no hi ha que assustarse, la joya més rica que 's pót alcansar. es la paciencia per sufrir las penas,
que sols la Fé santa sab proporcionar. Las llágrimas totas que l' home derrama, juntadas en copa en lo últim moment, són l'aigua mòlt pura que l' ánima renta, per mostrarse hermosa devant de sòn Dèu. La Fé es la que salva, y es la hermosa estrella que en temps de borrasca nos ensenya l' port, y allá en la nit fosca, calmant nostras penas, recorts nos envía de pau y de amor Y n's diu que té l'home més digna morada, que per arribarhi li basta un esfors, y al mòn ab sas galas, que tant nos admira, es sols punt de apoyo per péndrer lo vol. Cregam, donchs, y en lutxa passem nostra vida, cregam, no 'ns espanten del mòn tots los mals, y ab Fé y Esperansa baixem al sepulcre, buscant de altra vida lo premi immortal.
# Les deus unides/Motius sobre la cançó

Motius sobre la cançó
I
L'ocell, al branc, dorm i reposa; dorm, al paper, la cançó escrita. Però a volar ta veu la invita com el matí a l'alosa.
II
Més que no el músic i el poeta, la teva veu fa la cançó: ella els adjunta i els completa en una sola emoció.
III
Ànimes líriques, que habiten lluny d'aquest món i aquest instant, tomen, quan cantes, i palpiten en cada nota del teu cant.
# Les deus unides/El plany d'Hero

El plany d'Hero
Entre dos cors que baten enyorosos, hi ha el freu, ara quiet, ara revolt. Sospirs alats i besos neguitosos van d'un costat a l’altre amb ràpid vol.
I quan el mar plàcidament oneja i fa la lluna transparent la nit, Leandre, impàvid nedador, braceja, aigües endins, amb amorós delit.
Llisca suau damunt l’ona tranquil·la —cada braç és un rem— vers l'altre port on l'estimada, sota el llum, vigila, cobejosa d’estrènyer-lo en son cor.
I quan, a voltes, sent desdir sos braços, diu, fent encara un altre esforç: —Bregueu, no defallíssiu abans d'hora, lassos, que en el coll de l'amor reposareu.—
Oh, nits d’amor sota la lluna clara, tendres afanys dins el recer amagat! Curta és la nit que, confident, empara l’instant d'amor que passa adelerat.
Hero, braços oberts, quina acollença! Quin bell repòs damunt son pit de neu! Per fruir de tan alta recompensa cent cops Leandre ha travessat el freu.
Mes, ai!, llavors que la tempesta arriba i el Bòreas sotraga el mar tan fort, resta un cor solitari a cada riba i les naus atracades en el port.
Dins l'avalot del tràmpol, s'extenuen les vanes queixes, els superflus crits; mes, si els cossos amants ara es desnuen, s'uneixen, en l'espai, llurs esperits.
Leandre, els ulls a les llunyanes cales, diu: —Quan ta fúria amainaràs, oh! vent? Oh, si almenys Dèdal em deixés les ales! Com volaria sobre el mar brument!—
I Hero, reclosa en la seva alta torre, encén, al vespre, son inútil foc i enganya el temps, que lentament s'escorre, fent girar la filosa a poc a poc.
I diu, sotjant l'abandonada platja: —Qui sap si, avui, s'arriscarà a venir? ¿Qui sap si, ja a mig freu, el seu coratge solca les ones i no és lluny de mi?
»Torna-li, Venus, l'aigua més lleugera; Neptú, dóna-li força al pit i al braç, que jo l'eixugaré amb la cabellera i amb el foc crepitant dels meus besars.
»No afonis, ai!, son cos sota l'onatge, tu que d'amor saps el diví flagell. No és el seu cos que entre perills viatja: és ma esperança que navega amb ell!...
I una altra vetlla, i l'esperat no arriba; i passa el dubte esgarrinxant son cor: —¿Qui sap si una altra amada l'encativa i ara els seus braços l'encadenen fort?—
I quan, retuda per la llarga espera, s'adorm, somnia que ha vingut l'amat; mes, quan desperta, veu que fou quimera i els seus ulls ploren de la soledat.
—Per què no véns, avui? L'oratge passa, la lluna plena s’esbargeix pel freu; mon cor llangueix i si tardessis massa morta ja fóra d'un penar tan greu.
»Té mel de besos per tu sol mon llavi, atresorada en tants moments d’enyor. Oh, vine, vine, ans que la nit s'acabi: la gerra del meu cor vessa d’amor!
»Vine! La cala dels meus joves braços contra els oratges et serà sopluig; en ells reposaràs els membres lassos i oblidaràs les llargues nit d’enuig.
«Vingui, llavors, la maltempsada forta, el llampegueig i el torb udolador: jo de ma cambra barraré la porta i un cop de vent apagarà el faró...—
Sobtadament la llàntia s’aviva, com avisant-la que l'amat ja ve. Hero ataülla la deserta riba i, al punt mateix que l'enyorat hi arriba, reviu la flama del seu cor, també.
# Les deus unides/El plany de Dafnis

El plany de Dafnis
I
Dret bellament enmig de la ramada i amb una cabra presa per la mà, així, davant de Cloe (la vesprada queia damunt els camps), Dafnis parlà:
—Si no t’és prou la meva fe, jurada pel déu que la Siringa percaçà, jo faig mos vots per cosa més sagrada: la cabra que, d’infant, em va alletar...—
Així, refets els amorosos llaços, tornen a casa, entrelligats de braços, el pas tardívol, els folcats entorn,
i amb la trista recança de deixar-se, senten alhora el goig de retrobar-se demà, al bell punt que s’esparpelli el jorn.
II
Per l'estret badaluc de la cabana guaita Dafnis enllà: tot és blancor; hi ha neu a les muntanyes i a la plana; ni un sol ocell travessa l'horitzó.
Desalenat i consirós, demana —ell, que era, anit, tot ple d'il·lusió—: —Per què l'hivern cruel? ¿Per què, inhumana, ha fet la neu del meu sopluig presó?
Perdut al lluny, el seu esguard divisa —lleu fumerol sota la boira grisa— el casull on habita l'amor seu.
Prou el seu cos vers ella volaria; però l'hivern, tot d'una, els departia i el neguit del seu peu barra la neu.
III
Sols el record de Cloe l'acompanya, si no els seus braços i el seu llavi ardent. I el pensament li diu: —Com es deu plànyer d'aquest nostre forçós isolament!
«Debades, ai!, mon flabiol de canya la cridaria, travessant el vent: ella no podrà eixir de la cabanya fins que el fogony la neu vagi desfent.—
Els records del bon temps li són tortura; gira l'esguard endins, com resignant-se, i atia el foc, son hivernenc company.
Però el record, que el seu voler no atura, ara li evoca, amb una esgarrifança, la nuditat de Cloe dins el bany.
IV
Quan l'ombra espessa de la nit davalla i els altres dormen sobre blans coixins, dins son cor desolat l'amor treballa com la llavor colgada terra endins.
Cloe, com ell mateix, sospira i calla; pensa en els dies que li manquen fins que amb l'escalfor de sa brillant rialla el sol fongui la neu d'aquests camins.
A través de les fosques nits gelades, quin idil·li secret, de llit a llit! Dues ànimes cremen, desvetllades,
dos cors panteixen d'un mateix neguit; de l'un a l'altre van les abraçades i els besos arrencats del fons del pit.
V
Les nits s'escurcen; l'aigua, desglaçada, baixa cantant pel riu i pel torrent; un nèdol tendre va cobrint la prada; pertot, un aire renadiu s'estén.
Avui, així que ha despuntat l'albada, Dafnis i Cloe surten novament: cabres i ovelles fan una ramada que un rastre deixa d'esquellincs d'argent.
Vessen llurs cors de càndida alegria; ja l'inhòspit hivern fa l'agonia; torna el bon temps, llargs dies esperat.
Sota la vella alzina els passos menen i, amb nou delit, llurs jocs d'amor reprenen, orfes d'enginy i de salacitat.
# Les deus unides/El plany de Polifem

El plany de Polifem
Viu sol en fosca espluga, sota la roca viva; conra les seves terres, pastura el seu arment; fins ara, que una bella nereida l'encativa, lliure visqué son cor de l'amorós turment.
És fort i res no tem, ni Júpiter; tan fort, —i tan cruel, alhora—, que les mateixes feres l'esquiven, quan el topen del bosc per les senderes. I lluitar amb ell, pels altres pastors, fóra la mort.
I és lleig: enmig del front té un sol ull per faró; son cap és una roja crinera esborrifada; el tronc d'un pi escorçat li serveix de bastó; sa veu retruny pels cingles com una gran tronada.
Mes, ara prou voldria que fos de bon sentir; ara l'hirsut cabell amb el rascle es pentina i, quan la llonga barba s'ha retallat, s'inclina a un toll i el fosc visatge prova d'assuavir.
—Oh, Polifem! Quin màgic poder t'ha canviat? Per què, curós, t'agences com per anar a una festa? ¿On és la teva indòmita i altiva llibertat, tu, l'esquerp avesat a solitud fe resta?
—Fins la més alta torre —diràs— pot caure un dia; l'heura més feble, estrènyer i occir l'arbre robust; en l'erm més desolat pot néixer una flor pia i el neguit de l'amor en el cor més adust.
»Així fou com un dia, de sobte, vaig sentir quelcom que fou la culpa del dol que m'aclapara: aquells ulls i aquells llavis i aquella dolça cara han trasbalsat mon viure, s'han fet senyors de mi.
»I, si ans fui com un roure que el torb rabent no abat, ara impotent em sento, com un pollancre tendre. Com ell es vinclaria la meva voluntat si un jorn volgués l'esquiva el meu amor comprendre.
—Oh, malastruc! L'estimes, mes, ai!, que l'estimada és tota esfereïda del teu encalçament i fuig, fuig del teus braços com una esperitada, com cérvola acaçada, més ràpida que el vent.
Jo sé que, des d'un aspre penyal, amb forta veu, tu li tramets —on sigui, al bosc o a l'àuria sorra— promeses temptadores i precs fervents, arreu, o, engelosit, pels aires mous la ciclòpia porra.
Però en l'amor no basta el sentiment d'un sol; son cor t'és més difícil que una ciutat murada; per molt valent que siguis no venceràs l'amada i ni precs ni amenaces no et portaran consol.
Deixa, doncs, Galatea; cessi l'inútil plant que una altra veu amiga sempre amatent la troba i, mentre tu la crides, en ignorada cova ella reposa, dolça, sobre el pit de l'amant.
# Les deus unides/L'ofrena a Cloe

L'ofrena a Cloe
Un aire fresc l'ardor del sol mitiga; el dia es va escurçant; l'estiu és fuit; hi ha com un deix de plàcida fatiga damunt les terres que han donat llur fruit.
El doll flamíger de l'estiu és ara com diluït en el setembre clar; cada paller n'és un record, encara; cada fruit d'or, com un present tardà.
Travessa els aires una esgarrifança; esdevé freda la corrent del riu; tristes, les vinyes van esgroguissant-se i en el bosc escotxega la perdiu.
I ara se'n van, plegats, a la pastura Dafnis i Cloe, en un creixent de llum. Quina abundor de fruita ja madura pertot on passen, i quin grat perfum!
No colliran les estivals cireres, les maduixes i els gerds primaverals, però arreu descobreixen, llamineres, les saboroses fruites autumnals:
les figues que degoten com a bresques; els préssecs darrerencs, tot borrissol; els raïms túrgids i les peres, fresques, i les pomes que brillen a ple sol.
Les unes són encara entre el brancatge —amb un sacseig caurien tot seguit—; mig sutzes i escampades per l'herbatge, les altres moren en un dolç oblit.
Al bell mig d'un erol, com una crida al cor de Dafnis, que és d'amor malalt, hi ha una pomera tota desguarnida amb una sola poma al branc més alt.
Grossa i rodona com cap més i bella, per massa enlaire no la cull ningú. —¿És —pensa Dafnis— perquè fos per ella que romania intacta en l’arbre nu?—
S’acosta a l’arbre, ràpid; l’estimada copsa, a l’instant, l’audaciós anhel que il·lumina de Dafnis la mirada com un llampec la fosquedat del cel.
I, preveient el risc, diu-li, intranquil·la: —Deixa a l’arbre la poma; no la vull!— Desoint els seus precs, Dafnis s’hi enfila i, quan és al bell cim, la fruita cull.
Cloe l’esguarda, pàl·lida i corpresa; Dafnis és àgil com un esquirol i davalla de l’arbre amb gran destresa fins a tocar la fermetat del sòl.
I diu, mostrant-li el bell trofeu: —Oh, aimia! aquesta poma era per tu només; per tu, només, al tronc més alt creixia perquè, en prova d’amor, jo l’abastés.
»En pagament dels nostres homenatges, Pan i les Nimfes l’han defesa així, fresca i altiva, dels estranys ultratges, com un senyal del nostre bell destí.
»Ella és penyora de bellesa insigne; un jorn, en premi, Venus l’obtingué; del mateix premi tu no ets pas menys digna; si Paris fou pastor, jo ho sóc també.—
La fruita d’or li dóna, perfumada, i Cloe el besa llargament. —Bé val, més que cent pomes —diu-li— ta besada; bé val el risc d’haver pujat tan alt!
# Les deus unides/Invitació al passat

Invitació al passat
Vine, l'Amor, ara que el sol és foc; segueix-me, dòcil, com fidel companya. Els corriols humils de la muntanya ens portaran a un més amable lloc.
Deixem enrera l'ample mar fulgent que enlluerna i eixorda. A l'amor nostre li cal un clos més íntim. Sota el sostre d'un om, recordes una font d'argent?
Deixem als joves el present que fuig, el xipolleig, la bigarrada platja. Pel camí dels records fem el viatge; cerquem, en el passat, un breu sopluig.
Pujarem pel forest ensotalat quan la flama del sol no abrusa l'aire i, respirant la sanitosa flaire, recobrarem l'antiga agilitat.
Plàcidament caminarem, i sols, pels vells camins familiars un dia, però tindrem, per dolça companyia, el diví flautejar dels rossinyols.
Arribarem, mentre la tarda cau, a la font mig oculta entre la brolla on tret del bruit del canaló que brolla, tot és silenci, quietesa i pau.
Reposarem a l'ombra del vell om, en el pedrís on altres jorns vam seure, i d'aquella aigua tornarem a beure, feliços de saber que encara som.
Llavors, un rera l'altre, acudiran —com al parany els ocellics errívols— tot de records als nostres fronts pensívols, bells missatgers d'una època distant.
Recordarem aquell remot estiu que la muntanya ens hostatjà i el dia que per primera volta ens oferia la font silvestre son recés ombriu.
I, alçant el veire, jo et diré: —Parell és l'amor nostre a aquesta font amiga que no coneix ni minves ni fatiga i és fresca i pura com el jorn aquell...—
Vindrà la posta jaspiada d'or, brillarà al cel una estrelleta clara i emprendrem el retorn, l'ànima encara jove, per do de l'amorós record.
# Les deus unides/Per a l'àlbum d'una bella dama

Per a l'àlbum d'una bella dama
¿Sou, per atzar, la palma esvelta i vincladissa dintre l'oreig o, encar, l'estàtua perfecta que, en impassible calma, admira el nostre esguard?
Diríem que sou bella, només? ¿Cap altra cosa a vós no ens atrauria que la forma aparent? ¿Teniu, com l'envanida i esfulladissa rosa, en la beutat corpòria l'únic contentament?
El més preat tresor no és sempre el que se'ns lliura. Hi ha, en ignorats paratges, l'or que no sap ningú. A voltes un sol gest, un sol mot, un somriure de l'aliena psique són l'indici segur.
Així talment, oh, dama gentil!, per la clivella dels vostres ulls vivíssims jo he vist, obert i franc, el món de la vostra ànima, que hi resplendeix, més bella que la palma i la rosa i l'estàtua de fang.