# Lo gayter del Llobregat (1858) - A Catalunya

Sobre un fondo de adustas montanyas Cenyidas de boyras, cobertas de neu, Per dosser un cel pur rich d' estrellas, Ab camps per catifa pintats d' or y vert;
En ton front galantment enllassadas De pau la olivera, de guerra l' llorer. De princesa en lo cap la corona, Caygut á tas plantas de reyna l' mantell:
Ample l’front com las fillas de Grecia, Del nort com las verjes daurats los cabells, De romana l’ altiva figura, Com reyna de Arábia morena y ardent;
Jo te admir', Catalunya la forta, De amor y de gloria mon somni primer, Y á tas plantas rendit eix poeta Encara una volta sos cants te ofereix.
Ell ja sab que la ofrenda es molt pobre; Que prop de ta gloria sa gloria no es res; Pero sab que als humils may los tancan Los reys llurs alcássars, llurs temples los dèus.
Ell ja sab que á ta orella distreta Dels monts que t' rodejan ointne las veus, Y dels pins que gemegan com onas, Y l' bruyt de las ayguas, del vent los xiulets;
Que à ta orella distreta escoltantne Del mar los sussurros ó ls’ crits imponents, De aqueix mar que al besarte las plantas Y deixa al marxarse de perlas un vel;
Que á ta orella hont ressonan encara, Si bé esmortuintse los cants del vell temps, Com ressonan perdentse per l' ayre De veus que se allunyan los dolsos concerts;
Que á ta orella de cántichs tan aspres Apenas pujarhi podrán los accens, Mes ell vol solament que á tu arriven, No preten que t' complagués ab ells.
Mes ell vol solament que mentre’ altres Ab llengua te parlen que no es dels fills teus, Al oir eixas coplas exclames: Pus son catalanas lin don gloria Dèu!
Ni que mes s' ambició voler podria? Qué son los dons que t' pòt portar son cor Prop dels que reys te ofriren algun dia Ja encens de gloria, ja tributs de amor?
A éixa corona que ton front rodeja Qué pòt ja darli un raig de gloria mes? Entr' eix concert de veus ab que t’ festeja Un poble immens sola una veu ¡ay! qu' es?
Ell ja sab quan ets gran y quan es pobre Lo cant que t' pot eix trist gayter ofrir; Mes sab que quant als cántichs son cor se obre Lo que 'ls rims callen te ho dirá un sospir.
Ell sab quan gran ets tu: per ço ton poeta Al presentarte de sos rims un pom, Romandrá lluny del ara, ó ma reyneta, Fins que sa ofrendà t' haje ofert tothom.
Y pus coneix los fets, fets de alt ejemple, Y ls' noms de tots tos héroes y los reys, Com heralt en las portas de ton temple, Proclamarà llurs glorias y serveys.
Y ells vindrán los primers, ells que son nobles, Y que oferirte poden ja blassons, Ja esquadras de cent naus, ja de cent pobles Las despullas, las glorias, los pendons.
Y si despres de haber rebut la ofrenda Que cascú d' ells rendit pose á tos peus T' es grata encara de un cor fiel la prenda, Ell posará á tas plantas los rims seus.
Veniu doncbs tots los qui á ma patria amada Oferirli podeu tributs mes richs. Obrimli pas á la brillant maynada D’ eixos héroes gegants dels temps antichs.
Obrimlos pas y al veurer desfilarlos Portant á Catalunya llurs tributs, Ja que permès no 'ns sia lo imitarlos Veemlos passar ab sant respecte y muts.
¿Armat de punta en blanch qui es qui se avansa De tants reys y tants héroes lo primer, La barba fins al pit, la má en la llansa, Lo elm coronat d' ensangrentat llorer?
Pálit encara per recent ferida, Porta ab sa sanch pintat son escut d' or, Y als peus de sa comptesa, sa querida, Lo blassonat escut posa ab amor.
Gracias, Jofre l' Pelós! la noble ofrenda Ta comptesa l' accepta ab sant orgull. De victoria eixas barras seràn preada: Ta sanch en nostres cors encara bull.
Entre altres Comptes que à tos peus rendeixan Ab llurs propis llorers pendons de infiels, En lo portal del temple compareixan Dos donsellas cobertas de blanchs vels.
Entr' eixos reys y fills de las batallas De front bronzat y de durissims cors;
Entr' eixos braus coberts de ferro y mallas ¿A qué veniu aquí, modestas flors?
Mes d’en mitg de aquells Comptes, amorosos, Tantost las veuhen surtan al instant Dos Berenguers, dels seus los mes famosos; Lo un porta l'nom de Gran, lo altre de Sant;
Y prenent de la mà las dos donsellas, Puras com ho pot ser un gessamí, Modestas tras llurs vels, com las poncellas Dins lo abrich de que Deu las revestí,
Las portan de llur patria devant l’ ara, Y al deixarhi de verjes lo cast vel, La una, Na Dolsa, de hermosura rara, L' altra, Na Petronilla, bella y fiel,
A Berenguer lo Gran de la Provensa Fa la primera compte soberá: De Aragó l'altre y de sa gloria immensa A Berenguer lo Sant monarca fa.
Gloria á las dos! per ellas Catalunya Patria serà dels braus y dels amors; Pus si l'fer dels combats per la una empunya, Per l' altra l' arpa té dels trobadors.
¿Qui es aquell rey, que del caball de guerra Saltant de un bòt, devant de t' ara ve; Que abonyegat lo escut encara aferra De la pols del combat encara ple?
Es En Pere l' primer, que rich de gloria, Y en la cara 'l sonrís de haver vensut, Ve á oferir á tos peus de la victorià De las Navas las palmas per tribut.
Las Navas! ay! alégrat, patria mia, De que ton rey hagués cullit allí Eixas palmas triunfals que ab rabia impia Degué rendí' á la Creu lo sarrahí.
Las Navas! ay! en s' abrusada plana Se resolgué, com en torneix ardent, Si ser debia Roma musulmana, O algun dia la Meca ser creyent.
Y gloria á Deu que allí los folls desvaris Dels orgullosos dissipá com fum, No solcan de l'Arabia 'ls dromedaris Eix sol hont brilla de sa fe la llum.
Quant las espigas cauhen apinyadas Sota la oscada fals del segador, De una volta las cull y axí, á brassadas, Las porta aquell als peus de son amor.
Axí Jaume Primer, que ara á tas plantas Ve á oferirte 'ls llorers de tants combats, Com los cullí á brassats en guerras tantas, També á tos peus los posarà á brassats.
Qu’ ell, com en fets, gegant en la estatura, Ell lo conqueridor, lo fort, lo brau, Ja may sortí de la batalla dura Sens' endursen tras seu un rey esclau.
Al gran rey obriu pas! Per ell las barras De Mallorca y Valenoia sobre 'ls murs, Rompudas de llurs reys las cimitarras, Acarician dels mars los ayres purs.
Encara un altre rey. Poch temps havia Qu' en Sicilià, de dalt de un catafal, Tirava un guant un príncep que moria De que buscava un vengadó' en senyal.
Y trová vengador. A sas galeras Qu' estenguessen llurs alas las digué, Y desplegant en ellas sas banderas Sobre Sicilià Pere 'l Gran caygué.
Y si en Messina humilia com monarca Al cobart assassí de Corradí, De Burdeus en la valia son front marca De felló ab lo sagell com paladí.
Honor á Pere 'l Gran! honor y gloria A Roger son marí, terror del mar! Los fets qu' ells escrigueren en ta historia Ja may cap héroe los podrà eclipsar.
Entre molts altres reys pèls noms famosos, Famosos per llurs armas y saber, Cenyit lo front de llors victoriosos Lo quint Alfons, lo sabi, ve 'l derrer.
Lo amor li obrí de Nápols la conquista, Y amor mateix de Nápols lo llansá. Clavant sobre aquell tron' llavors la vista, «Mon fer, digué, me l' guanyará demá.
«Mes que als sospirs de amor Nápols la bella De via fora s' rendirá á las veus. Jo ab mos almogavérs vindré sobr' ella, Y la inconstant ciutat caurá á mos peus.»
Y de aquella ciutat y de aquells pobles Avuy Alfons lo sabi vencedor, Uneix las armas á tas armas nobles, Y la corona á ta corona d' or.
Detras del reys veniu los qui la fama De braus, de sabis ó marins teniu. De vostres cors que 'l patri foch inflama A vostre patria á fer tribut veniu.
Rogers, Martells, Entenças y Moncadas, Marchs, Berguedans, Villamarins, Marquets, Los qui donaren lleys á las onadas, Los qui ompliren lo mon de vostres fets;
Devant s' ara veniu de amor en mostra, Blassons y cants y glorias á oferir, Perque sent de nou gran la patria vostra Puga de nous llorers son front cenyir.
Catalunya, Catalunya, Si entre 'ls raigs de tantas glorias, Si entre 'ls rams de tants llorers, D’encens tant entre las boyras, No has olvidat al que humil Fou de ton temple 'n las portas Lo heralt que 'ls fets proclamava Que fan immortal ta historia, Permet que tras de tants reys Que tantas glorias recordan,
Y entre tants tributs famosos, Y tantas ricas coronas, Depose eix pobre cantor Lo modest ram de sas trobas, Bellas per ser catalanas Si per ser de s' arpa pobras. Que depose la flor d' or Y de trobador la gorra Qu' en los torneigs del ingeni Guanyá un jorn, preciosa joya, Que quant los anys son cor gelen O son front del dol las bromas Entelen, al cor calor Y al front dará fresca sombra:
Y de aquell ram y eixa flor, Pus las glorias à tu 't sobran, Permet que una fulla ofresca
A son pare y á sa esposa: Ell perque á son front de nin Inspirá somnis de gloria: Ella perque de son cor, Fent sonar de nou las cordas, De la qu' era urna tancada Als cants, fiu una arpa nova.