OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Reis, s'anc nuill temps foz francs ni larcs donaire

| I Reis, s'anc nuill temps foz francs ni larcs donaire ni encobitz per las autrui moillers, penedenssatz vos en cum hom pechaire, queras lor etz enemics e gerriers; e parec ben organ al primier cors que vos vim far a las primieiras flors, per que dompna, soimais vos a bon cor, de vostra'ver vol creiser son tresor. II Reis, si fos vius lo pros coms, vostre paire, non feira pas, per mil marcs de deniers, la Marquesa far fondejar ni traire aissi cum faitz vos e vostres archiers. Na Sibiuda trai per un dels auctors, cui vos ametz et ill vos fetz amors, que, si non met En Raimons de Timor, plus durs lera que frusca q'eis] del tor. III E puosc vos dir planamem mon vejaire, reis deschausitz, ben a dos ans entiers, e pot vos hom ben mostrar e retraire la comtessa q'es dompna de Beders, a cui tolguetz, qan vos det sas amors. doas ciutatz e cent chastels ab tors: de tot en tot era de perdre dor tro.l de Saissac i mes autre demor. IV Reis castellans, qetz en luoc d'emperaire: aissi cum etz rics de totz bos mestiers, mandatz viatz per tot vostre repaire vostras grans ostz a flocs et a milliers; e faitz nos sai un avinen socors, per que totz temps naiatz pretz e lauzors; q'a Lerida vej'om dinz e defor los fums de lost, e nos de Montesor. V Coms de Tolsan, parton se las amors s'a Marquesa non faitz calque socors, que val trop mais non fetz Elionor: eras parra si l'amatz de bon cor. | I Rei, si fóreu en altre temps franc i liberal donador. tot desitjant dels altres les mullers, penediu-vos com un home pecador, perquè ara sou llur enemic i guerrejador; i és féu ben palès enguany a la primera incursió que vau emprendre a les primeres flors: si alguna dama us ha donat el cor, és que vol que augmenteu el seu tresor. II Rei, si fos viu el noble comte, vostre pare, no faria pas, per mil marcs de diners, que la Marquesa fos fonejada i disparada tal com féu vós i fan vostres arquers. Com Na Sibília tinc avaladors, a qui estimàreu i us omplí d'amors, cosa que, si no menteix En Ramon de Timor, més dur li fou que trompada que surt del toro. III I us puc dir planament la meva opinió, rei envilit, ja fa dos anys sencers, i pot hom bé mostrar i retreure la comtessa, que és senyora de Besiers, a qui robàreu, quan us donà el seu amor, dues ciutats i cent castells amb torres: estava del tot a punt de perdre l'or fins que el de Saissac hi posa més demora. IV Rei castellà, que sou en lloc de l'emperador: així com sou tan ric en bons mesters, envieu aviat per tot vostre domini les vostres grans hosts a munions i a milers, i doneu-nos un apropiat socors, per tal que sempre tingueu mèrits i lloances; que des de Lleida hom vegi dintre i fora els fums de l'host que es veu de Montessor. V Comte de Tolosa, s'allunyen els amors, si a la Marquesa no presteu socors, ja que ella val molt més que no valgué Elionor: ara es veurà si l'estimeu de cor. |
# La gesta dels estels/Nocturn

—com un fantasma estès
i graponer per terra s'allargassa mon ombra si em segueix la farola
de tant com s'allargassa semblo una xemeneia
tot jo fet de mahons sota la son que em pesa
—ara el plat de la lluna ha caigut d'un teulat
cèrcol prim de paper:
ha caigut i s'esberla
corre més que no jo si li encercava el pas
s'ha menjat tots els gossos
i ha fet mon ombra enrera
—la lluna s'ha estimbat
per la porta del gat del forn de pa de casa:
demà en menjaré llesques
amb la nata ensucrada
—el son me té el cor pres  que EL COIXI M'ENLLUERNA
# La gesta dels estels/Paisatge

Ara a les nits al Pirineu
sembla nevar de tanta lluna
—és cert que als pics hi ha encara neu
i és cert també que ho fa la pruna
tota florida que ara es veu.
Sembla quieta i va brunzent
tota empolvada de fortuna,
mira's a l'aigua d'un torrent
i es veu ben blanca però és bruna
que els roquissers senten turment.
Diu la granota el seu cant ronc
—cant a la molsa i a la runa—
i sembla un home cada tronc,
fidels soldats que té la lluna:
soldats que amaga el núvol bronc.
Cada filera és un camí,
llances esteses una a una;
si el núvol bronc passa per 'quí
cada filera pren tot d'una
l'aire d'empendre un nou destí.
Clara, rodona, pas rabent
el Pirineu sembla una duna
perquè la lluna es dóna al vent.
—Em plau l'amada com la lluna
en aquesta hora en que rê es sent.
# La gesta dels estels/La mort del just

a A. Schneeberger.
Heus'aquí l'home que visqué molts anys
i ara és al llit on fou nat i on trespassa,
deixa la vida i no n'oblida els guanys
i diu: «—volteu-me, que us diré ma passa.
Cada matí per' mi sortia el sol
i encara surt, que no pensa deixar-me;
de la finestra jo deia el meu dol: —Senyor, vull viure, voldria quedar-me.
Tota la terra és comblada d'amor
i com l'ocella, fins els bous que llauren
són plens de goig, que no senten temor
ni han de sentir-lo que llur petja dauren.
Tens els torrents, mai no paren llur cant,
càstic del cel si algun jorn s'aturava—
aixís i tot seguirien cantant,
que aprés les flors reviurien llur sa va.
Veus el brotar, i el granar de tot l'any
talment l'abraç de l'amada qui es torça. Veus com la mar fins és bella en l'engany,
la mar immensa, manyaga en l'escorça.
Veus els vaixells i els homes ferms que hi van,
i t'hi acompanyes per ser-hi a la vora.
Si ve una guerra ets soldat al davant, si la guanyaves beneïda l'hora:
si la perdies estimes la pau
i culls el vi i n'omplenes la copa: —en temps de v'rema t'ubriagues i escau, com quan plovia i ta roba era xopa.»
El rostre pàl·lid esdevé més blanc,
l'home qui es mor no vol perdre guspira
sent que el batec del seu cor no duu sang
i encara parla: quan parla sospira.
Diu: «jo tenia una amiga i un camp,
davant: la platja, i la lluna hi venia. Matinejava i brillava el meu camp com si la lluna s'hi ajacés de dia.
La meva amiga, quan jo la prenia,
tota es vinclava com dofí saltant:
si era de nit com l'estrella glatia,
si era a la tarda, de pler tremolant.»
Diu: «jo tenia un vell mas amb balcons
però ja el deixava per corre la terra,
sols quan tornava recordava els trons
i la falguera que em movia brega.
Havia vist les més amples ciutats
i ulls de mils ponts i de mils foradades
—homes d'un viure com esperitats
prenen els cims, com tu les fondalades.
Inventen estres per a navegà
i per a batre's a sota les aigues, i llur Babel ara es diu aeroplà, màquines d'ulls mateix que les àligues.»
Ja són les mans, com el rostre tot blanques,
i ara ja parla sense sentené, però diu encara: «no barreu les tanques, vull dir la vida mentre em quedi alè.
Si no puc dir-la, demano tornar-hi, —que no puc creure en cap cel més serè.»
# La gesta dels estels/Pasqua Granada

a J. M. Ventalló.
Pasqua Granada! Alcem el crit:
prenguem la fruita de l'hort veí. Saltem la tanca que el goig s'ho val,
dalt de les branques
com els pardals.
—Les noies rosses ja no vindran:
la llum que porten desmena el pas—
Les morenetes als cirerers. Les maduixaires no trobin res
mentre es refíin dels nostres cants:
tampoc les prunes reposin tant.
Sant Joan s'acosta com un convit,
les ginesteres llencen l'or fi:
Lladres de fruites
lladres d'amors,
temeu la fuita,
saltem a l'hort.
# La gesta dels estels/Passeu pel Port

Passeu pel Port que és la festa pagana! Ara florien els pals boles d'or
i els mariners ubriacs tots cantaven: Verge del Carme, doneu-nos l'amor.
Verge del Carme cantava en els núvols,
a cada ú bé llençava un esguard:
els mariners ubriacs la miraven
i convidaven a tots els vianants.
Verge del Carme dansava una estona,
no hi ha vaixell que la guanyi en dansar;
alceu els ulls que veureu la corona
com va ruixant tot d'estrelles la mar: la meva barca n'és plena a vessar.
Verge del Carme mostra un peu tot nu que la sandàlia se li desprenia; els gallarets s'omplenaven de llum...
Si jo nedava prou l'abastaria.
# La gesta dels estels/Pregària

Quin plan teniu, Senyor, que feu que hom cregui en Vos en el dolor només? Jo us oblido el favor
pobre mesquí que sóc,
per un bocí de pler. Si em rabejo en el son
i odïo el desconsol
i amo l'oblid pervers, Vos, així m'haveu fet!
Quin plan teniu, Senyor,
si us dec dolor i pler?
# La gesta dels estels/Llegenda

a Teresa Lostau de Nogués.
  Ran mateix del camí
hi ha una cripta tot d'eura,
i una Verge tan bella tan bella
que no sembla del cel,
sinó de pagania —però els pagesos li diuen Maria.
Els matins que fa sol ran mateix del camí hi aparien la cleda, el xaval s'hi ajaça i beu vi i la Verge s'el mira i l'advera: —mai s'ha dit que un moltó fos ferit.
A les tardes de pluja i de fred és tan sola la cripta que la Verge s'hi glaça— no se sap qui la llàntia li encén però el cremell de tan viu l'amanyaga, i no deixa d'anar-hi la garsa.
Mes si en feia aquest vespre de vent!
pel camí no s'hi veia ni un' ànima
i la llàntia es moria rabent:
—dues cuques de llum s'enfilaven
i encenien la llàntia altre-temps.
# La gesta dels estels/Mester d'amor

Si en saps el pler no estalvíis el bes que el goig d'amar no comporta mesura. Deixa't besar, i tu besa després que és sempre als llavis que l'amor perdura.
No besis, no, com l'esclau i el creient mes com vianant a la font regalada; deixa't besar—sacrifici fervent— com més roent més fidel la besada.
Què hauries fet si mories abans sense altre fruit que l'oreig en ta galta? Deixa't besar, i en el pit, a les mans,
amant o amada—la copa ben alta.
Quan besis, beu, curi el beire el temor:
besa en el coll, la més bella contrada. Deixa't besar i si et quedava enyor
besa de nou, que la vida és comptada.
# La gesta dels estels/Platxeria

Dolça amigueta, juguem a fet o a corretgeta, o a bell indret.
Dolça amigueta no tinguis pô:
ni he d'allunyar-me ni en cap recó
fer-te malícies, o bé el distret si acàs et cremes o ets a l'indret
on he amagada la teva flô:
si tu ets manyaga jo seré bo
Dolça amigueta tornem al joc,
la teva escala farà de toc. Si tu m'atrapes no et besaré, si jo t'atrapo perdonaré que no m'estimis. Ja em somriuràs.
Si et cau la trena jo et faré el llaç.
# La gesta dels estels/Prometença

a Mlle. Bouche Marie-Louise.
escoltaamada meva: si jo anava a una guerra
portaria l'espasa com els guerrers d'abans
duien l'arc de sagetes
lluitaria qui sap per quina ampla bandera
—però millor que fos la de la meva terra:
quatre barres de sang
l'or del cor que voleia
muntaria un cavall de crinera lluenta
i el meu nom s'alçaria
més alt que la congesta
el meu casc com l'estel
pendria les ciutats i llurs noies vindrien a rebre'm
no sabria tornar si tornar no podia amb l'espasa florida
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/La cascada de Lutour

¿Veus, endins la selva obscura,
una tofa de blancura
bellugant-se entre els avets? Ella és, que va atansant-se;
ella és, que ve posant-se
sos penjolls i collarets. Mira-la com ja s'avança. ¿No la veus que ve, que dansa
tota nua, tota blanca,
tota sola entre els avets? Ja és aquí; i s'adreça al caire
del penyal i es llença al fons:
la corona li va en l'aire,
collarets de caire en caire
desgranant-se a rodolons. I ella canta i salta i grua
per damunt la roca crua,
tota blanca, tota nua,
tota escuma avall al fons. Ja és al fons i estira els braços,
i després obre els ulls verds.
Mira al cel . . . . . . . . . .
Salta, filla; canta, canta. Tu no saps, ni sabràs mai,
com t'assembles, o cascadal,
a ana flor ben esclatada,
a una nit molt estelada,
a una dona molt amada
i al meu cor en son esplai.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/La marxa dels moliners

Poesia de Wilhelm Müller Música de Carl Zollner
Camina bé, bon molinê:
camina que caminaràs,
i aixís bon moliner seràs. Això, de l'aigua ho hem après:
ben bé podem apendre-ho rai,
de l'aigua que no para mai. També la roda ens ho ha ensenyat:
tant si és de dia com de nit,
la roda va rodant seguit. I fins la mola, amb tot son pes,
no té repòs ni aturador,
i, com més por ballar, millor. O alegre marxa del meu cor! Deixeu-me, doncs, marxar, si us plau.
Mestressa i amo, adéu-siau.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Sant Dilluns

És salat que al primer trago
de la bóta del vi vell
el barret ja se'ns desmandi
i se'ns posi de gairell. Tant se val! tot és més broma;
que les noies, al passâ,
se'ns en riuen de nosaltres,
riu que riu, qui més riurà. — Oli al llum, tum, tum.
Ep, tu, mossa, que ets tan maca!
quins ulls més festosos tens! ¿Per què fuges de nosaltres,
si fem festa justament? Ahir festa, i avui festa,
i altra festa en els teus ulls.
Vinguen festes i més festes,
i no facis més embulls. Oli al llum, tum, tum.
És vritat que, si bé es mira,
tots anem un xic de tort;
pro això ho fa que les sabates
pesen més que un burro mort.
També és cert que la cantada
la cantem a la tum-tum:
això ho fa que l'hem apresa
bo i tenint poc oli al llum. Oli al llum, tum, tum.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/La verge bressant

LA VERGE BRESSANT
Poesia d'A. Daudet Música de Cèsar Franck
Bo i bolcat de fresc, — bo i bolcat de blanc, la Verge bressava a Jesús infant. Ell com un niu d'aucellets refilava. Com les mares fan, — ella feia així: tot bressant, bressant, — ben baixet cantava; mes el bon Jesús no volia dormî.
— Jesús — ella li diu tremolant: — dormiu, anyellet; — dormiu, anyell blanc; dormiu, que és molt tard: la nit ja s'atansa. Cal que reposeu: — descanseu en mi; dormiu, mon amor; — adormiu's sens recança. — Mes el bon Jesús no vol pas dormî.
I llavors, Maria, — amb l'esguard humit, baixà vers el fill el seu front dolorit. — Ai, que no dormiu! Vostra mare plora, vostra mare plora: — vós no us adormiu. — I els plors li anaven lliscant. Llavors el bon Jesuset va quedâ adormit.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Poesies originals disperses i inèdites

NOTA: Sota d'aquest títol donem totes les altres poesies d'En Maragall que restaven o despariades en diversos indrets (com àlbums, fulles soltes, cartes, etc.), o inconegudes del públic per no haver estat encara estampades enlloc. Respecte d'aquestes darreres, preguem al lector que tingui en compte que es tracta de treballs incomplets i als quals l'autor no havia donat l'última passada; i fins, alguns, com Estacions (plana 295), no acabats ni tan sols de primera mà.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/La vetlla dels conjurats

La fosca nit tot ho ha adormit:
la vall, l'aigua profonda. Entorn s'estan els cims vetllant; el cel va fent la ronda. Movent, movent va lentament
la munió lluïdora
dels justos protectora.
Veniu, veniu: porteu, furtius,
enginys amagadissos:
més forts que abans són els tirans
per fer-nos fonedissos. Prudents, prudents, més que valents,
la lluita és ben incerta.
Companys, companys, alerta!
Ben junts, com troncs en bosc espès,
servem nostres agravis:
ens farem forts en nostra fe
i en els records dels avis. Sol! Surt ardit, llença a la nit
i a sa nissaga a fora!... En nom de Déu, a fora!
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Notes d'àlbum

¡Quin aplec de flors que has fet
aquest any, sent reina d'elles!
Tu les trobes totes belles,
fins la més humil que es bada,
perquè les d'eixa vegada
tenen un aroma estrany... No en veuràs cap de marcida:
són més que flors de tot l'any,
són flors de tota la vida.
O llibre! Sense veure els ulls i l'aire
de la que et posseeix, esmaperdut
provo de fer-li en tu gentil salut;
mes sense els ulls i l'aire no'n sé gaire.
Saludo en tu a una ombra inconeguda
que no deu ésse' una ombra, certament.
Oh! qui pogués mirâ el rostre vivent
de la verge que t'és tan coneguda!
Donzella, jo et saludo, tant se val,
com a esprit que ara vola pel meu aire.
Als àngels saludem sens veure'ls gaire:
doncs tu per mi ets quelcom d'angelical.
Com un test a la finestra,
poses aquest llibre al ras
perquè es vagi omplint d'aromes i de colors i de cants.
Se t'hi desclouen poncelles
una o altra cada dia. Avui s'hi desclou aquesta:
una més... ja fa alegria.
Dels rosers, amb alegria,
en el primer que floria
s'ha obert la primera flor:
doncs, per fer-te cortesia,
què millor?
Mes la flor no escau al llibre
ni el llibre escau a la flor;
pro t'hi deixo l'alegria
de quan he vist que floria:
què millor?
Torno de la dolçor de les muntanyes
i de veure el mar blau de dalt dels cims:
tot era ple de llum i d’alegria;
pels plans brillaven tremolant els rius. Tot era prop i lluny, i tot tenia
com una resplendor d'eternitat;
aquell repòs que l'ànima somnia
per quan aquest camí s'haurà acabat.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Parsifal (Wagner)

Escena de la Consagració del Graal
Convit d'amor encara
de tants jorns disposat,
per última vegada
avui ens és donat. Mes qui va fent el bé
sempre al convit revé:
s'acosta al Sant convit
on l'august do és servit.
Al pecadô, un dia,
el Màrtir donava
la seva Sang amorosa. Pel que em redimia,
de bon grat la sang meva
vull vessar copiosa. Son Cos fou nostre gran conhort, i viu encara després de mort.
Encar viu la fe: — la coloma ve: de les seves mans és eixida. L'amor diví — tasteu en el vi, preneu el pa de vida.  . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Oh! preneu el meu Cos, preneu la meva Sang, prenda de l'amor nostre.  . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Preneu la meva Sang i preneu el meu Cos: feu-ho en record de mi.  . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . El vi, el pa d'aquell sant vespre, fou canviat pel Diví Mestre (obra i gràcia d'amor piadós) en la Sang de son costat, en son Cos sacrificat.
Sang i Cos, per sant misteri, s'és mudat en refrigeri i en consol d'amor diví: en el vi perquè en begueu i en el pà perquè en mengeu.
Preneu el pa, — que es tornarà del cos en fortalesa:
el farà fort — fins a la mort
per tota santa empresa.
Preneu el vi — per convertî
la vida en sang ardenta:
santa Unió — i germanô
per la lluita pia i valenta.
Per la fe santa,
per l'amorosa fe santa,
per la fe santa.
# Tres, sis, nou

Tres, sis, nou, ‘stira-li la cua, ‘stira-li la cua; tres, sis, nou, ‘stira-li la cua a l’esquirol. Si l’esquirol no ho vol, ‘stira-li la cua, ‘stira-li la cua; si l’esquirol no ho vol, ‘stira-li la cua a qualsevol.
# Chroniques d'Espanya

Jatsia alguns hagen dit que la devia acabar descrivir hi los actes fets per lo rey don Fernando, fill del rey don Juan, de gloriosa memoria; empero lo predit misser Hieronim Pau, cosi meu, ha conselhat lo contrari, ço es que non compones sino fins al rey don Juan inclusive, leixant ho compondre als chronistes del rey don Fernando, quin son ben pagats, e yo forte no sere remunerat.
Apres dijous a XII del mes de març, any de MCCCCLXI, a IIII hores apres mig jorn, entra dintre Barcelona lo dit don Carles primogenit, lo qual novament era exit de la preso del castel de Morella, hon lo dit senyor rey pare seu lo havia tengut pres. Y entra sens companya de la dit senyora reyna e de la familia de aquella, per servar la supplicacio, la qual li era stada feta, com dit es, per los embaxadors de la present ciutat et del principat de Catalunya. Anantsen à Vilafranca del Panades molt enojada de no poder esser entrada en la dita ab lo dit don Carles fillastre seu. Al qual don Carles entrant en aquesta ciutat de Barcelona, accompanyat no solament dels dits ambassadors, mes encara de la mes noble y gent honrada quis trobava en dita ciutat, hon li fon feta una gran festa, et tal que del pont de Sanct Boy fins en la present de Barcelona tot lo cami daça y dalla a dos cors fon ple de ballesters, e de gen armada, uns ab ballestes, altres ab lanças et ab passeros, e altres armes axi offensives com deffensives, ab lurs estendarts, trompetes et tamborinos. E ultra aço de loch li exien los infans ab canyes en les mans, arbres de canyes, espases et broquers de fust, e altres infanteies, mostrant grant alegrie de la sua delivrança y benaventurada venguda, cridant altes veus: "Carles, primogenit de Arago e de Sicilia, Deu te mantenga!"
# Decret 6/1989 sobre la denominació oficial del municipi de la Vall d'Uixó

L’Ajuntament de Vall de Uxó (Castelló), en la sessió plenària que tingué lloc el dia 2 de maig de 1988, acordà de sol·licitar el canvi del nom actual del Municipi per la forma la Vall d’Uixó en valencià.
El Gabinet d’Ús del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència considera correcta en valencià la grafia de la Vall d’Uixó.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels Municipis de la Comunitat Valenciana.
Per rao d’això, i atés l’expedient l’expedient instruït per l’Ajuntament de Vall de Uxó per a l’alteració de la denominació actual per la forma la Vall d’Uixó en valencià, a proposta del Conseller d’Administració Pública i amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat Valenciana, en la sessió del dia 30 de gener de 1989,
Decrete:
Article únic
L’actual Municipi de Vall de Uxó, de la província de Castelló, adoptarà com a denominació la forma la Vall d’Uixó en valencià. Les referències que a l’antic nom s’havien realitzat per part dels òrgans de l’Estat i d’altres Organismes públics cal entendre-les, a partir d’ara, segons la nova denominació.
València, 30 de gener de 1989.
El President de la Generalitat,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller d’Administració Pública,
JOAQUIN AZAGRA ROS

## Decrets que regulen l’alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* Aquest decret quedarà modificat en la versió en castellà per la publicació de la correcció corresponent
* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de la Vall d’Uixó a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de la Vall d’Uixó

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV