OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# L'ome pel món no munta·n gran valer

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
L'ome pel món no munta·n gran valer pot tenir els següents significats:
* Pujar no pot algú en mòlt valer, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Pujar no pot / algu en molt ualer, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

L'ome pel món no munta·n gran valer sens haver béns, bondat, linatge gran, mas la del mig val més que lo restan e no val molt sens les altres haver; per ella·s fan les dues molt prear, car poder val tant com és ministrat, linatge val aytant com és honrat: la valor d'om ho fa tot graduar.
Mas no serà l'om sabent de sonar si·n algun temps no sona esturment, car per voler sonar, lo nom no·s pren, mas l'esturment sonant, bé acordar; tot enaxí aquell qui dins si val, pobre de béns e d'avillat linatge, no té·ls areus per mostrar gran coratge en la virtut que·s nomena moral.
Són e seran molts d'un altre cabal: havents molts béns e d'alta sanc favor, e valent poch han la part no mellor, car, sens l'om bo, quant pot haver és mal; e moltes veus ha'n la colpa natura, car fóra bo tal que valer no sab: negun saber no pot viur·en llur cap; sens colpa llur, de valler han fretura.
Entre·ls estrems al mig virtut atura, molt greu d'obrar y entre pochs conegut; per ell saber no·s hom per bo tengut mas fets hobrant forans, dins tal mesura. Aytant és larch l'om mensy de fer larguesa com és escàs si no fall en despendre: vicis, virtuts per actes s'an a pendre; aprés lo fet és llur potença presa.
No conqueran virtuts per gran abtesa, no les hauran poetes per llur art: han-les aquells metents vicis a part, obrant virtut per amor de bonesa, res no duptant viciosa vergonya mas solament amant virtuós preu; e l'ome pech en aquest banch no seu, e qui n'és luny lo gran delit se lonya.
Tornada
Lir entre carts, tostemps faré ma ponya que la dolor jamés de mi·s partesqua, e no penseu que mon cas enferesqua, car major dan mereix ma gran vergonya.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# La Monja renegada

LA MONJA RENEGADA
Si n'hi ha una monja
dintre d'un convent,
passa quarts i hores
plorant i rient.
La mare abadessa
n'ha tingut esment:
— De què ploreu, monja,
de què tant ploreu?
— Ploro per un jove
que se'n diu Climent,
que si no m'hi caso
moriré per ell.
— Moriu-se'n la monja,
ja us enterrarem,
un ofici d'àngels
vos en cantarem,
de flors i violes
vos enramarem;
les tombes són noves,
les estrenareu.
— No vui ser enterrada
dintre del convent,
que vui ser enterrada
com la demés gent.
# La comptessa

"Ahont aneu vos el bon comte -ahont aneu tan demati? - Vatx à veure la comptessa - l'an de temps que no'ns hem vist. - La comptessa ya n'es morta - ya es morta que yo ho pug dir, Qu'el dia del seu enterro - yo la missa vatx oir, Las cortinas del palacio - yo de dol las vatx cubrir, Els infants qu'ella tenia, - yo de dol los vatx vestir." Al sentir aixo el bon compte, - passa avant el seu camí, Ab la punta de l'espasa - ell la fossa li va obrir, "Alsat, alsat la comptessa - qu'el teu compte n'es aqui." - Com m'alsaré, lo bon compte - si sola no m'pug tenir? Casat, casat, lo bon compte - casat per l'amor de mi, Y la dona que tindras - estimala com à mi, Que com pensaras ab ella - també pensaras ab mi. Y tot los fills que teniam - posa'ls en un monastir, Posa'ls-hi chiquets no aprenguin - el mon que cosa vol dir, Fes-los dir lo Pare-Nostre - el vespre y el demati."
# La comtessa

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La comtessa pot tenir els següents significats:

## Vegeu també

* La comtessa de Floris, part de Tercera serie de cançons populars catalanes, Biblioteca popular de «L'Avenç», Barcelona, 1910. Conté partitura. Comença així: "La Vilana se'n passeja - amunt i avall de sa cambra...".
* La comtesa Mahalta, poesia de Dolors Monserdà i Vidal (1878). (De Rodez dins lo castell - y en daurada rica cambra...).
# La confessió

Una pastora galana, molt aimada del pastor, se'n posa llastimoseta an els peus del confessor. Li diu:—Pare confessor, així Déu li dó salut si ha conegut amor a la seva joventut. -Amb la joventut, pastora, ara ja no hi puc pensar: quan els habits vareig pendre al món vaig renunciar. Pastora, deixa-t d'això i arrima 'ls teus pensaments, i, si amb mi vols confessar-te, comença'ls dèu manaments. —El primer manament, pare, jo m'acuso, pare meu sols per amar al pastor
hi deixat d'amar a Déu. El segon manament, pare, jo m'acuso, pare meu, que hi jurat i perjurat que no'l deixaria an ell. El tercer manament, pare, jo m'acuso, pare meu, no hi oit missa completa sols pera pensar en ell. El quart manament, pare, jo m'acuso, pare meu, no hi estimat pare i mare sols pera estimar-lo an ell. El quint manament, pare, jo m'acuso, pare meu, mataria a qualsevulga que n'anés en contra d'ell. El sisè manament, pare, jo m'acuso, pare meu, que si no es estat d'obra, es estat de pensament. El setè manament, pare, jo m'acuso, pare meu, que or i joies robaria per oferir-les an ell. El vuitè manament, pare, jo m'acuso, pare meu, mentiria una i mil voltes per no perdre-l mai an ell. El novè manament, pare, jo m'acuso, pare meu, si ell fos casat amb altra
jo'l desitjaria an ell. El desè manament, pare, jo m'acuso, pare meu, que voldria 'ls béns dels altres sols per dar-los tots an ell.
# La comedia (1878)/Infern

| | Págs. |
| Á los Sres. suscritores. | IX |
| Infern | |
| Cap. I.—De la primera part d'aquest libre, appellada Infern, en lo qual l'Actor fa proemi a tot lo tractat d'aquest libre. | 3 |
| Cap. II.—De la primera part, en lo qual fa prohemi al primer cant d'aquest libre, appellat Infern. | 9 |
| Cap. III.—En lo cuai tracta de la porta é de la entrada d'Infern, é del flum de Cheron. | 15 |
| Cap. IV.—On tracta del primer cercle d'Infern, appellat Limb. | 21 |
| Cap. V.—En lo qual tracta del segon cercle d'Infern, on se ponex lo peccat de la luxúria. | 27 |
| etc. | etc. |
| Cap. XXXIV.—E derrer d'aquesta part, appellada Infern, on ponex los traydos patricides, on está Lucifer tenint Judes en la una boqua, en l'altre Casio, é en l'altre Bruto. | 194 |
# La confiança en sí mateix. L'amistat

Introducció La confiança en sí mateix L'amistat
R. W. EMERSON
La confiansa en sí mateix L'Amistat
Llibrería «L'Avenç»: Ronda de l'Universitat, 20 BARCELONA
| Num. 20 | 50 centims |
LA CONFIANÇA EN SÍ MATEIX
L'AMISTAT
D'aquesta obra sha fet un tiratge especial de 100 exemplars en paper satinat
R. W. Emerson
LA CONFIANSA EN SÍ MATEIX L'AMISTAT
Traducció de l'inglés, amb una introducció, per CEBRIÁ MONTOLIU
BARCELONA Biblioteca popular de «L'Avenç» 1904
Introducció La confiança en sí mateix L'amistat
# El vas transparent/La breu i dolça companyia

La breu i dolça companyia
A Rosa M.$^a$ Kowerdowiczs, avui Maria Magdalena de la Creu.
Que bé recordo el jorn aquell! Venies de la ciutat. El dia abans encara ni menys sabia que en el món tu fossis. Amics tu i jo d'una mateixa amiga, tot un bell jorn fórem companys de ruta pels llargs camins que es perden entre boscos, muntanya amunt. Per primer cop —i únic— compartírem el temps, el sol i l'aire, l'esforç de les pujades, la bellesa solitària dels cims i la gaubança de reposar vora la font que brolla a l'ombra fresca d'un vell om, oculta en un clot on la molsa és sempre verda. Fou nostra llar fugaç: hi compartírem un mateix foc, una mateixa pedra —taula propícia al nostre pas de nòmades— i allà, en la pau d'aquella vall deserta, per uns instants plàcidament s'uniren les nostres veus, entrelligant paraules. Quan t'allunyares, l'endemà, del poble, oh, jove amiga!, dins tos ulls brillava el goig d'aquell qui ha descobert tot d'una quelcom d'inconegut. La nit aquella, jo estic segur que, en somnis, reveuries els nostres corriols, els nostres arbres, la font tranquil·la i aquella herba fresca on el teu cos s'abandonà una estona; i un nou perfum ta cambra envairia: l'odor salvatge de les teves robes.
Del tot no vas partir: de tu restava la recordança d'una cosa efímera, però que deixa rastre. Ta figura,
—frèvola i lleu i com esborradissa—, jo la veia nimbada d'una rara suavitat, d'un no sé què. Hi havia en el teu gest una dolçor pregona com el brollar d'aquella font oculta. L'evocació del jorn aquell seria presa, després, en un sonet on restes, per sempre més, present entre nosaltres. No, no del tot el dia aquell partires! I jo servava l'esperança incerta que tornaries algun jorn, que encara una altra volta, junts, enfilaríem els perdedors camins de la muntanya i que tu et gaudiries de conèixer que el món és bell amb sos camins innúmers.
Però aquest món ja no és el teu. L'amiga, l'amiga teva i meva, no fa gaire, m'ha revelat el teu secret —¿hauria pogut sorprendre'm? Per camins molt altres una veu t'ha cridat, i l'has seguida, com al pastor la confiada ovella, fins a la pleta on cap mal vent no arriba, lluny dels camins que els peus mortals s'enduen, lluny dels camins que inútilment t'esperen. Allà, el secret d'una bellesa íntima l'ànima teva ha descobert, més pura que la bellesa que els sentits percacen: la mística, incorpòria bellesa que els elegits de Déu gusten tothora en la immolació de llurs potències al Tot del tot, a l'Únic que no passa. Llurs vides són com un encens que puja; llur món escapa als nostres tristos límits.
L'amiga em diu que, ans de deixar-la, encara li has recordat el dia aquell, el dia únic que en aquest món t'he pogut veure, com una flor que en un sol jorn s'esfulla,
En record d'ell, i en comiat, t'envio aquests meus pobres, consirosos versos, i perquè continuï en tes pregàries aquella breu i dolça companyia.
# El vas transparent/Elegia a Miquel Carreras

Elegia a Miquel Carreras
Bell era el panorama que s'obria als nostres ulls frisosos quan a Roca d'Àliga foren arribats: superba amplor d'espais i de muntanyes braves, carenejant al lluny; de valls esplèndides; de conreus i boscúries... Llavores (lluny jo de tota recordança amiga) digué el company, com refermant l'elogi que feia d'aquell lloc: —L'amic Carreras deia que aquest és el millor paratge i el més bell mirador que coneixia.—
Oh màgic nom! Amb quin poder m'evoques, inesperadament, l'amic dilecte, l'antic company de llargues caminades per aquest Vallès nostre, que sabia i estimava com pocs i que trobava reflectit en mon vers! Ara reposa per sempre més: com brusca rubinada se l'endugué la guerra; no sabríem sota quines estrelles els seus ossos es van desfent... I ell, aquí dalt, un dia, aquí, damunt d'aquesta abrupta penya —com nosaltres avui —sentia l'ala d'aquests mateixos vents; seia, tal volta, damunt d'aquesta roca; contemplava tot això que ens circumda; s'estremia del mateix goig que ens envaeix i deia aquells mots ditiràmbics. El recordo, com si alenés encara entre nosaltres, amb els ulls ben oberts —els ulls que veien molt endins, molt endins— i encara escolto el fluir exuberant d'aquella verba, tan justa i saborosa, amb què sabia exultar la beutat i destriar-ne les gràcies més fines i recòndites.
I estic segur que jo li respondria, sorprès com ell de tanta meravella: —És cert, amic. I bé compensa l'ardu esforç d'atènyer el cim el guany d'aquesta insuperable visió...— Mes ara, oh, amic, on ets? Ta sola companyia és el record. Mai més aquesta pedra ton àgil peu no petjarà; les coses seran tan belles com abans, com ara; però jo no sé veure-les ni dir-les —jo no tinc els teus ulls ni la teva ànima— amb aquell teu estil, que traslluïa entusiasme i saviesa alhora.
Bell és, amic, aquest altiu paratge! En parlarem un altre jorn, tal volta?
# El vas transparent/La por oblidada

La por oblidada
Sóc rodejat de fosca i de silenci, tot sol dins l'ample llit patriarcal. Cap ser vivent, que dormisquegi o pensi, llevat de mi, no alena en mon casal.
El meu seny, desvetllat, escruta l'ombra; la meva oïda escolta agudament; la solitud m'és causa de pesombre i una por indefinible em va prenent.
El bruit més lleu —la porta que grinyola, el cruixir sec d'un moble revellit— em fa paüra com el llop que udola; i el meu cos esdevé més arraulit.
Inútilment esquivo la basarda; voldria, si pogués, no respirar. Ets prop o lluny, mon Àngel de la Guarda? Vine, tu, son, i deixa'm reposar!
Oh, ridícula por! ¿No és irrisòria la teva persistència, tanmateix? No ets, per ventura, vana o delusòria? Tu neixes del pregon de mi mateix.
Les finestres són altes i enreixades; fermen les portes pany i forrellat. I eixamplo els braços sota les flassades amb un respir de pau assossegat.
Lliure d'angoixa, m'he sentit tot d'una contra follets i lladres protegit. (Només un raig inofensiu de lluna podria penetrar fins al meu llit).
Ara una veu, però, com un alerta, mig sarcàstica, em diu: —Estàs segur? Tens por, i oblides l'única por certa? Creus que ningú no pot entrar, ningú?
—Ah, ja comprenc aquesta trista cosa! És cert —respons—. Sols Ella pot venir —fos en castell murat o en porta closa— sense forceig ni fressa, fins a mi.—
I un brusc pressentiment em fa estremir.
# El vas transparent/L'eixut

L'eixut
Deu-nos aigua, Senyor! Inundeu la blavor d'aquest cel que la nostra paciència exaspera amb els núvols que serven, dins llur fosca lletjor, el tresor de la vida que la terra frenètica espera.
Aquest dia de sol, tan brillant, tan serè, bell i tot, ens enuja. Té un sol clam nostra fe: —Deu-nos pluja, Senyor, deu-nos pluja!—
Amb quin àvid esguard escrutem cel endins quan, insòlit, un núvol apunta! Tots els ulls fan al cel una sola pregunta; passa el núvol; el cel calla igual que una esfinx.
I, a la nit, quan de nou aixequem la mirada —car la nostra esperança no es resigna a morir— amb quin gest decebut contemplem relluir, sobre el món, la impassible estelada!
¿És que encara no són ben punides les culpes que frenen la Vostra Bondat? Prou sabem, oh, Senyor!, que hem pecat; que a les vostres mercès el cor nostre és ingrat; que les vostres paraules han estat negligides i hem anat per torcívoles rutes amb seny obstinat!
La ira vostra ens doblega com el ferro del martell i per força us preguem, amb la testa acalada: —Perdoneu-nos, Senyor!, i el flagell detureu de la forta secada!
El plany nostre és inútil? ¿És que els justos són pocs perquè sigui la nostra penitència menys dura? Feu-ho, doncs, per la terra innocent i per tota innocent criatura: per l'ovella manyaga que cerca pastura
i pel llop, que només troba rocs a l'areny on ahir s'abeurava de l'aigua segura.
Compadiu-vos, Senyor, de la font que ha perdut la tonada i de l'herba que mor als seus peus, dessecada; compadiu-vos, encara, d'aquests tímids sembrats que esdevenen groguencs, tot just nats.
Tota planta fretura per viure la regor que no ve; les cisternes ressonen de buides; pous i mines s'eixuguen també.
Del pregon de la terra puja un clam colpidor: —Deu-nos aigua, Senyor!—
Si ja el vostre poder heu mostrat a bastança deu-nos ara, sol·lícit, la pluja, ablaniu, paternal, vostre cor; que sadolli, amorosa, l'entranya de la terra que es mor; que redreci dins nostre la caiguda esperança!
—Deu-nos pluja, Senyor! Que davalli sens mida dels grans núvols que empeny la Mà vostra, eternal. I que l'ànima nostra us exalci, agraïda, per la Vostra incansable Pietat; per la Vida que només ve de Dalt.
# El vas transparent/Estils de mort

Estils de mort
He vist l'arbre tendral sobtadament empal·lidir d'estranya malaltia, lliurar les fulles abans d'hora al vent i morir sense el fruit que prometia.
He vist la gradual, lenta agonia de l'arbre vell i corsecat, que sent venir la mort com un esgotament i de l'hivern inhòspit es malfia.
He vist, passada l'hòrrida tempesta, caigut en terra, mig desarrelat, l'arbre que adés alçava airós la testa.
I el pit robust, ferit de mort sobtada pel llamp, talment la bala que el soldat tomba, de cop, a l'hora menys pensada.
# El vas transparent/L'enyor de la terra

L'enyor de la terra
Quand reverai-je, hélas! de mon petit village fumer la cheminée? Du Bellay
I
Ix el vaixell del port i entre l'onatge traça camins esborradissos i, quan és finit son atzarós viatge, retorna a l'aigua mansa d'on eixí.
No sempre aquell qui deixa son vilatge —vaixell, a voltes, d'ignorat destí— pot també recalar a l'antiga platja i a la casa pairal de nou dormir.
Sols ell coneix aquell dolor inguarible que és l'enyor de la terra, l'impossible conhort de veure convertits un jorn
els vells records en plàstica presència i l'esperança d'una llarga absència en la brusca alegria del retorn.
II
Com un corc que el rosega nit i dia, com una rel que el lliga amb el passat, ell durà —inevitable companyia— l'enyorament del niu abandonat.
El durà cor endins, ben aferrat, en qualsevulla indret del món on sia: en el desert camí i en la ciutat i en la dissort molt més que en l'alegria.
Per mitigar la insidiosa plaga inútilment invocarà l'oblit que sols a intèrvals els records apaga com focs follets o estrelles de la nit.
I d'aquest mal sols li serà conhort la virtut remeiera de la Mort.
III
Feliç, però, qui, com Ulisses, rera d'uns anys d'enyor, de brega i de treball, exempt de noses, lliure d'aturall, pot del retorn emprendre la carrera.
Reveure, des d'un tomb de carretera, allà en la pau de la profunda vall, del vell cloquer la fita senyalera i el poblet rústec escampat davall.
I endevinar, per entre el caseriu, la fumarel·la del casal nadiu, com donant-li, de lluny, la benvinguda.
I sentir la inefable emoció del qui retroba l'enyorat racó on reviurà la joventut perduda.
IV
—Aquest és el casal on jo nasquí—, dirà als seus fills, vinguts d'estranya via. Aquí em digué la meva mare un dia: —Que Déu et guiï en ton futur camí.—
I aquest altre és aquell on va florir de la qui us dava el ser la minyonia. Avis i pares ja no són aquí, mes llur record m'hi fa de companyia.
Vosaltres, fills, teniu en altre lloc les arrels i els records i un altre foc us corre per la sang; no és la mateixa
la vostra vida; el món és gran: voleu. Nosaltres hem sentit aquesta veu: —Dolç és morir al lloc que ens ha vist néixer.
# El vas transparent/L'hoste

L'hoste
De sobte, un cop de vent ha obert la meva porta i amb ell ha entrat, precipitadament, aquesta fulla morta.
Pels camins de l'espai, com l'au que fuig de l'esparver, arribava desalenada i trèmula d'esglai. (Udola, a fora, la ventada brava.)
D'on véns, oh, fulla!, al meu casal segur? ¿De quina branca, vigorosa un dia, eixí el brot tendre que es convertiria en la mísera cosa que ara ets tu?
Tu fores, ans que esdevinguessis pàl·lida, abrivada i gentil, verda i lluent; del sol rebies la besada càlida i de l'oreig el gràcil moviment; i potser fores, el passat estiu, tàlem d'amor i para-sol d'un niu!
Suspesa en l'airecel, no conegueres, fins que el vent t'afranquí, més ample món que el teu ròdol de fulles presoneres, oh, fulla errant, que véns de no sé on!
Mes ara, en ta dissort, no saps on para aquell teu arbre que et nodrí suara, ni on són anades, per l'espai desert, tes mil germanes que, en la pau dels dies, amb tu teixien clares melodies en benaurat concert.
¿Quina sort benastruga et porta a mi, oh, fulla esgarriada, fulla morta? ¿Per què, entre tantes, sols la meva porta
se t'ha volgut obrir i no la porta del sorrut veí?
¿Quin provident instint, enmig del tràmpol, et menava, de lluny, al meu casal perquè, malmès i empolsegat, oh, pàmpol!, encar trobessis una mà lleial, una mà que et donés acolliment com a un captaire perseguit pel vent?
Oh, esfereïda fulla volandera! Reposa ja; finida és ta carrera. Que a mi vinguessis ha volgut l'atzar; de mi no temis que el meu cor s'enugi; lluny de tot dany et faré viure encar i, hoste novell, des d'ara ton refugi serà la meva llar.
# Manyosos documents

Si voleu ser discret, parlau á pler; Si voleu ser valent, mostrau rigor; Y si acás voleu ser festejador, Digau tot hora que teniu que fer.  Si opinió desitjau de mercader, Tingau en la botiga plata y or, Ab sedas, y brocats de gran valor, Y pagau á tothom fins un diner.  Si voleu ser llegit, tingau memoria; Si voleu ser soldat, parlau de guerra; Y si galan, anau com Absalon:  Digau: que los treballs teniu per gloria; Y tindranvos per sant los de la terra: Que es apariencia tot lo de aquest mon.
# Mare de deus, aquelles set spases

Mare de deus, aquelles set spases Qui traversan votre cor affligit Dalt en lo cel mostran ser set estelles, E set raigs cascuna fa en la nit. E son aytans los mystics canceleros Que viu Joan en l'isla de Pathmos. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Per cascuna d'aquestas grans ferides Pots, crestia, pujar un grau nel cels. Tro que pujan, les stelles passades, Toques allhi hon es lo gran ver deus. Per ço pots, hom doloros e mesqui, Anar al gaug qués lo principal fi.

### Fonts

* Essai sur l'histoire de la littérature catalane, augmentée de la Comedia de la gloria d'amor, de Fra Rocaberti - Poème inédit tiré des Manuscrits de la Bibliothèque impériale, et d'un noveau fragment de la traduction catalane de Dante., par F.-R. Cambouliu. Deuxième Édition. Paris, Durand, Libraire, Rue des Grès, 7. 1858. Pàg. 40.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol LXVI

terra ab la reyna sa muller, filla del rey d'Arago, ab quatre fills seus e ab tres filles e ab moltes grans gents; e vench s'en en la ciutat de Barcelona per anar parlar ab lo apostoli. E havia jaquit en Castella En Ferrando son fill en son loch. E havia trames en la frontera dels Serrayns En Nuno Gonçalves qui era hun dels millors homens de Castella, e l'arquebisbe de Toledo qui era fill del rey d'Arago, ab gran cavalleria, per tenir frontera als Serrayns. E lo rey d'Arago feu li gran honor a ell e a totes ses gents. E stech en Barcelona ab totes ses gents be quaranta tres jorns. E el rey de Arago feta li tots sos obs de menjar e de beure e de civada e de totes altres coses, ab tota sa companya, deu jorns; e despenien cascun jorn deu milia sols barcelonesos; e la ciutat de Barcelona dos jorns; e lo bisbe de Barcelona, Arnau de Guria, hun jorn. E quant hac aqui stat quaranta tres jorns, ana s'en a Perpinya; e aqui lexa la reyna sa muller e sos fills, a gran res de sa companya, e ell ana s'en a Belcayre e en Prohença. E aqui troba lo apostoli. E parla ab ell del fet del emperi; mas no y acaba res. E partis d'ell, e torna s'en a Monpeller. E aqui vingueren li novelles que son fill, En Ferrando de Castella, era mort de malaltia. E puix vengueren li aqui mateix novelles, quel arquebisbe de Toledo, fill del rey d'Arago, e En Nuno Gonçalves ab gran res de cavallers eren morts en la batalla dels Serrayns en la frontera de Castella. E en aquell viatge mateix, com s'en tornava a Barcelona, mori hun son nebot, fill d'En Manuel son frare, e huna filla sua, molt bella donzella, qui havia nom dona Elionor. E axi torna s'en en Castella molt yrat e malalt. E quant fon en Castella, feu jurar a totes les gents del regne de Castella e de tota la terra son fill En Sancho per rey, e no volch que negun dels fills d'En Ferrando son fill que fos rey. Si quel rey Felip de França, de qui eren nebots, fills de sa sor, qui havia convinença ab lo rey de Castella que, apres de la mort d'En Ferrando fossen e deguessen esser sos nebots reys, fon molt yrat. Mas lo rey de Castella posa aquesta raho e dix: que pus son fill En Ferrando era mort abans que ell, que lo regne devia tornar a hu de sos fills, e puix als nets, per ço car llur pare no era mort rey, per que sos fills no devien esser reys.