OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La vella

LA VELLA.
Una vella hi ha á Mallorca—que passa de cent y un any. Ja se'n clenxa y se'n pentina-com si sols tinguès quinz'anys. Enguany morirá la vella, enguany si no la casám!
Se posa las arracadas—y se mira en lo mirall; se 'n posa la mantellina—y á la plassa á ball se 'n va. Lo ballador que la treya—n' era un pobre estudiant. —Estudiant si 'm vols creure—ne serás un rich martxant, te donarè cent ovellas—y tambè cent moltons blanchs, te donarè cent cabretas—totas cent cabridarán, cent escuts per la butxaca—y aquestos diners contant. De pollastres y gallinas—jamay no te 'n mancarán que vaig posar cent llocadas—totas cent molt be anirán.» Ja s' agafan per la má—y á cal notari se 'n van: —Anémsen á cal notari—á tirar la cosa avant.» Lo notari se la mira—véu que no mes tè un caixal y encara li tremolava—com la fulleta en lo ram. Lo notari ja li deya—«¿Que n' ets boig estudiant? —No sò boig senyor notari—matrimoni passi avant.» Lo dilluns feyan los tractes,—lo dimars casats están, Lo dimecres cáu malalta,—lo dijous ja l' enterrám. Lo seu marit va al darrera—ab un flaviol sonant. —Ab los diners de la vella—ne tinch una de quinz' anys.»
Una vella tinch á casa—que ne tè cent y vint anys.
Lo dissapte se 'n parlava,—lo diumenge á casa van, lo dilluns á matinada—la vella van enterrar. —Deu perdó la pobre vella—qu' ha fet rich al estudiant.
Aquest cant vè á esse una traducciò de la famosa cansò francesa La vieille tan popular mes enllá del Pirineus. «Encara avuy dia en alguns dels pobles de certs indrets de Fransa hi ha la costum de que, al ferse un casament, la mare de la nuvia la canti aqueixa cansò.» (Chants de la Provence.) La versiò provensal que acompanyém es mes complerta que la nostra catalana, en algunas parts, en altras no.
LA VIELHO.
Dins Paris l' y á uno vielho que passo quatre vintgs ans, tan amourouso que passo quatre vintgs ans tan amourousament.
La vielho s' en vai es dansos—s' asseto pres d' un galant, li dit: «Galant se m' espouses—te farai riche marchand. —lou n'en preni pa' no vielho-que no un li aguevis ses dents. La vielho se mett' à rire—li mouestro doues dents d'avant. Mai ni á uno que li brando,—l' autro vai en cascalhant. Se lou diluns l' á 'spousado—lou dimars l' entarrarán. —N'est pas ce que me fai peno,—est de pourta doou dousans, lou farai pourta, á la cato—semblará 'n caramentran, de l' argent d' aquelo vielho—n' aurai uno de quinz' ans.
# Contes (Andersen) - L'Hans Christian Andersen

L'Andersen va neixer el 2 d'Abril de 1805 a Odensea, una de les viles més importants de l'illa de Fionia. El seu pare fou un humil sabater, i els seus passats uns rics pagesos danesos que van tornar-se pobres. La seva mare, abans de casarse, era una pobra captaire. En l'hermosa biografia escrita per ell mateix amb el titol de Conte de la meva vida, diu així parlant del seu pare: «Ell mateix va construir-se l vetllador i el llit nupcial. Pera fer el llit va aprofitar algunes fustes de les que havien servit pera l tumul que va sostenir el feretre del Comte de Trampe. Encara recordo haver vist clavats en les fustes del llit alguns bocins de baieta negra. Doncs bé: el dia 2 d'Abril de 1805, en lloc del cadavre de l'ilustre cavaller, varen sostenir aquelles fustes un nen ple de vida i molt ploraner: era jo, Hans Cristian Andersen.» Quan encara era criatura va entrar d'aprenent en una fabrica d'Odensea, de la qual van despatxar-lo perquè distreia tots els companys contant-los historietes. Ja més gran, abandonà la seva vida tranquila pera anar a provar fortuna a Copenhague, anant-se-n'hi tot sol amb tretze escuts a la butxaca. Allí va passar alguns anys de miseria. Per fi, després d'haver acabat la seva carrera universitaria, va escriure una obra titulada Viatge al peu del canal de Hollin, en la punta oriental d'Amager, pera la qual no va trobar editor. Desenganyat, va publicar-lo pel seu compte, agotant-se aviat, començant
aleshores a esser conegut el seu nom.
El dia 5 d'Agost de 1875, després d'haver sigut nomenat pel rei, en 2 d'Abril del mateix any, Comenador de l'Ordre de Darenberg, i d'haver reunit una modesta fortuna, va morir a Rolighed als 70 anys. Les seves obres més importants són: Poesies (1830), Fantasies i croquis (1831), Croquis de viatge i L'Improvisador, novela que obtingué gran exit i fou traduida al francès (1834), Bazar d'un poeta (1842), Conte de la meva vida (1837), El Mulat, drama (1840), Album sense dibuixos, fantasies humoristiques (1840), Les flors de la felicitat, comedia (1842), i els tres volums de Contes, que han sigut traduits quasi bé a totes les llengues. En la nostra, la primera traducció que apareix formant llibre es la present. Els seus contes han proporcionat hores alegres a molts nens que s'han meravellat davant de centenars de personatges fills de l'inspiració d'Andersen, desde ls princeps encantats de les rondalles fantastiques fins els bons danesos que tal vegada ell havia conegut. En moltes de ses rondalles s'hi veu sempre l gran amor pera les petites coses, pera les coses ignorades de la creació, que per ell són dotades de vida, presentant-les en ses aventures més íntimes. S'hi nota al mateix temps un gran amor també pera la natura i pera l «nostre globe meravellós», pera dir-ho amb les seves mateixes paraules, i de totes ses obres sen desprèn una gran ingenuitat infantivola.
# Contes (Andersen) - La princesa i el pesol

Una vegada era un princep. Volia casar-se amb una princesa, però tenia d'esser una princesa perfeta i veritable. Per això va fer un gran viatge a travers del món pera trobar-la. De princeses no n faltaven, però totes tenien algun defecte. Va tornar a casa seva desolat. A la nit va fer una tempesta horrible. Plovia a bots i a barrals. Va sentir-se picar a la porta del castell. El rei, molt vellet, va anar a obrir ell mateix. A fòra hi havia una princesa, però en quin estat l'havia posada l mal temps! L'aigua s'escorria dels seus cabells i dels seus vestits, i degotava del seu nas damunt de les sabates. Va presentar-se dient que era la verdadera princesa que esperava l princep. «Es lo que veurem», va pensar la reina mare. Va entrar a la cambra, va aixecar els matelaços del llit i va posar un pesol a sota. Va colocar desseguida vint matelaços sobre l primer. En aquest llit varen fer dormir la princesa. L'endemà al matí varen preguntar-li com havia dormit. — No he aclucat l'ull en tota la nit, — va contestar. — Estava ajeguda sobre alguna cosa dura, i tinc blaus per tot el cos. — Vet-aquí la verdadera i perfeta princesa, — va dir la reina. — A travers de vint matelaços ha sofert horriblement de la duresa d'un pesol. El princep va casar-s'hi i el pesol va ser posat en un saló, ont encara s pot veure, perquè ningú l'ha tocat. Vet-aquí la meva historia, l'autenticitat de la qual garantiso.
# Cántichs/Jesús als homens

VENIU á Mi, mon Cor á tots convida;
veniu al cel per mon hermós cami:
Jo só la via, veritat y vida; veniu á Mi.
Los que patiu en esta mar de penes,
los que plorau en esta vall de plors,
veniu, veniu, Jo trenco les cadenes,
Jo só l' amich dels pobres pecadors.
Si pel mortal la vida es un Calvari,
veniu, veniu, Jo us portaré la creu;
per vostre amor Jo tornaré á pujarhi,
á mos germans per fer de Cirineu.
Dintre 'l sagrari tot solet Jo ploro;
homens ingrats, veniume à consolar;
en lo festí dels Angels vos anyoro;
com presoner l' amor me té en l' altar.
¿Per qué, per qué fugiu de ma presencia?
¡los ulls malalts no volen veure 'l sol!
Jo al cor contrit li torno la ignocencia;
al ignocent li dono lo que vol.
De tots los mals Jo só la medecina,
de tot lo bé Jo só la dolsa font:
de mos tresors los cels ne son la mina;
qui tè à Jesús es lo mes rich del mon.
Si com la mar la vida us es amarga,
del mèu amor Jo hi vessaré la mel;
si ve mal temps, si la travessa es llarga,
mirau mon port, alsau los ulls al cel.
Veniu, veniu, y obrius á la esperansa,
cors afligits, floretes sense sol:
si m' heu ofés lo perdonar no 'm cansa;
perque viscau, tornar morir no 'm dol.
Tornau, tornau als brassos d' eix bon Pare,
los tinch oberts per rébreus en la Creu;
pot olvidar sos fills alguna mare,
mes ¡ay! no pot lo cor de vostre Dèu.
# Cántichs/Jo só filla de María

Jo no sé cansons profanes
que á Maria fan plorar,
mes cansons son cristianes,
fins al cel les vull cantar.
Canta, canta, llengua mia:
Jo só filla de María.
Los plahers de aquesta vida
en vas d' or me donan fel,
mes la Verge me convida
ab plahers que son del cel.
Per aixó dich nit y dia:
Jo só filla de María.
Si 'l dimoni 'm para llassos,
jo altres llassos cercaré;
¡oh Maria, en vostres brassos
quant serà que hi dormiré!
Tot dient com qui somia:
Jo só filla de María.   Si ab vestits y riques joyes
me temptás la vanitat,
que encamina tantes noyes
al abisme del pecat,
mes modesta 'm vestiria:
Jo só filla de María.
Si 'l vestit de la puresa
me volgués robar algú,
vestidura als Angels presa
que ángel torna á qui la dú:
so cristiana, li diria:
Jo só filla de María.
Si les penes m' afligeixen,
si 'm combaten les passions,
si del mar les ones creixen
no anirá ma barca á fons ;
una Estrella al port me guia:
Jo só filla de María.
Lo despreci ó la pobresa
ja no 'm deixa 'i cor tant trist,
mos honors y ma riquesa
son l' amor de Jesucrist.
¡Oh! sa Mare es Mare mia:
Jo só filla de María.
Si la enveja 'm fa la guerra,
si la ira 'm fa cruel,
si les coses de la terra
fan que oblide les del cel,
en la Verge 'l cor confia Jo só filla de María.
Quant la mort que vides talla
per la gloria ó per l' infern,
vinga á darme 'l colp de dalla,
segadora del Etern,
li diré ab gran alegria:
Jo só filla de María.
Quant ja sia freda y morta,
y del cel lo esperit mèu
trucarà à la blava porta,
¿Qui ets tu? li dirà Dèu;
respondrà l' ànima mia:
Jo só filla de María.
# Cántichs/L'Assumpció de la Verge

VOS crida á la Gloria Jesús amorós; á cantar victoria pujaunos ab Vos.
Del cálzer de la rosa per lo sol desclosa ne surt lo perfum; de dins la sepultura sortiu, Verge pura, com un raig de llum.
En ales dels Arcángels, sobre 'ls chors dels Angels com lluna entre estels, pujau, novella aurora, que al náixer enflora la terra y los cels.
Per filla 'us pren lo Pare, lo Fill per sa mare, lo Sant Esperit vos pren per cara esposa, y en son trono us posa d' estrelles guarnit.
Quant á la Gloria entrava oberta deixava la porta felís, perqué hi entrem ab Ella guiats per la Estrella que du al paradís.
# Cántichs/Judici universal

Puix la vida vola,
¿cóm la fas malbé?
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
Cruixirá la terra
com nau que va á fons,
y mars, llamps y trons
s' hi batrán en guerra.
Ab son crit que aterra
la trompa oiré:
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
Vestides de dol
caurán les estrelles,
desfentse com elles
la lluna y lo sol;
la terra 's disol,
la mar trenca 'l fre:
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!   Quatre rius de foch
del cel baixarán, y tot ho fondrán
sens deixar ré en lloch.
Si amo á Dèu tan poch
¿llavors hont serè?
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
¡Pels mals quín suplici,
quan lo Dèu dels forts dirá: Alsauvos, morts;
veniu á judici! Jo enfangat al vici,
¿qué li respondré? ¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
Cendra, pols y ossos
s' aixecan units,
y ab sos esperits
reviuen los cossos;
los cels van á trossos, la terra tambè: ¡Pecador, tremola, que 'l gran Jutge ve!
Allí á Josafat, ab la creu davant, com llibre obriran present y passat; per Dèu es pesat lo mal y lo bè:
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
Partida la terra, en dues legions, tè á la dreta 'is bons, los mals á la esquerra: si al Jutge he fet guerra, ¿jo ab quins estaré ?
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
Dirà 'l Pare Etern: Veniu, elegits; dirá als malehits: Anau al infern; al foch sempitern que 'l mal encenguè:
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
Veyent sa heretat
los bons cantaran,
los mals ¡Ay! diran,
mes ¡ay! que hem errat!
montanyes, pietat,
xafaunos primé:
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
Vina, dirá al cos
l' ánima perduda,
llas de ma cayguda,
company horrorós:
malehit espós,
may te deixaré:
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
Malehida tu,
lo cos li respon;
als plahers del mon
tu m' hi vares du;
malehit lo nu
que lligats nos té:
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
Del cel com aucells
los bons se 'n hi volan,
los altres rodolan
á infernals gabells.
¿Baixaré jo ab ells, ó al cel pujaré?
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
Quatre rius de foch
del cel baixarán,
y tot ho fondran
sens deixà ré en lloch.
Puix la vida vola,
¿cóm la fas malbé?
¡Pecador, tremola,
que 'l gran Jutge ve!
# Cántichs/La Gloria

Mon cor vos somia
¡mes ay! que no us té: Ay, quin será 'l dia,
Jesús, que us veure.
Les ditxes al mon
s' hi donan á gotes;
allí 's beuen totes
com aygua en la font;
un raig ne voldria, un riu ne tindré: Ay, quin será 'l dia,
Jesús, que us veure.
Allí á Jesucrist
veuré cara á cara,
l' aurora mes clara
que 'ls Àngels han vist;
l' aurora es María,
lo sol es mon Bé:
Ay, quin será 'l dia,
Jesús, que us veure.
¡Per l' olfat qué olor,
pels ulls qué hermosura,
pel gust qué dolsura,
qué vida pel cor!
¡quin riu d' alegría,
quin mar de plahè!
Ay, quin será 'l dia,
Jesús, que us veure.
Allá no hi ha nit,
sempre es dia clar,
podent contemplar
á Déu fit á fit:
sol sempre al mitx-dia,
cel sempre seré:
Ay, quin será 'l dia,
Jesús, que us veure.
Hi cantan los Angels,
hi cantan y sonan;
hossannes entonan
Serafins y Arcángels;
suau melodia
també hi cantaré:
Ay, quin será 'l dia,
Jesús, que us veure.
L' arbre de la vida
ple de fruyts y flor
omplirá 'l mèu cor
d' un goig sense mida;
¡ab quina alegria
son fruyt culliré!
Ay, quin será 'l dia,
Jesús, que us veure.
Les Verges son lliris,
los Mártirs son roses,
que fa mes hermoses
la sanch dels martiris.
En sa companyia
vull florir també:
Ay, quin será 'l dia,
Jesús, que us veure.
Plorant de tristor
miro les estrelles,
que derrera d' elles
está 'l mèu Amor.
Flor de setelía,
¡quánt te culliré!
Ay, quin será 'l dia,
Jesús, que us veure.
Trayeume, oh Espós,
d' aqueix mar de penes,
trencau les cadenes
que 'm privan de Vos.
Dolsa patria mia,
¡quánt hi entraré!
Ay, quin será 'l dia,
Jesús, que us veure.
# Cántichs/La Nadala

LA NADALA
Tonada de: A la torra xica, á la torra gran...
D' un roser á l' ombra, d' un roser de maig, n' ha florit un Lliri la nit de Nadal.   Bonica es la Rosa, mes ho es lo Ram; mes ho es lo Lliri que floreix tot l' any.
Les fulles son verdes, lo cálzer n' es blanch, la mel de son cálzer n' es mel celestial.
Abelles que 'l besan son Angelets sants; Angelets lo volen, pastorets l' haurán. Los tres Reys arriban sols per olorál, ja 'n veuen la Verge que 'l va ab plors regant: —¿De qué plorau, Verge, de qué plorau tant? —Perletes de l' alba lo solen rosar, y avuy, que es divendres, son gotes de sanch. Lliri que floreixes la nit de Nadal, ¡ay! allí al Calvari com t' esfullarán!—
Bonica es la Rosa, mes ho es lo Ram; mes ho es lo Lliri que floreix tot l' any.
# Cántichs/La Verge á ses filles

María, aurora del Sol mes bell,
á qui us implora dauli concell.
— Si seguiu, filles, mos passos
volaréu demá á mos brassos
á gosar del paradís; demanaume cada dia:
¿Qué voleu de mi, María?
com ho feya Sant Lluís.   Viviu sempre en ma presencia,
feu florir vostra ignocencia
lluny del mon y sos plahers;
un cor pur que à Dèu retrata
val mès que l' or y la plata,
val més que tot l' univers.
Val mès viure sols un dia
de Jesús en companyía que mil anys dintre del mon; val mès viure en la pobresa
que portar ab la riquesa
la deshonra sobre 'l front.
Filla meva, fuig del vici,
que entre flors hi ha un precipici; qui en ell cau, cau al infern.
Vola, vola á mes altures,
hont de gustos y dolsures Dèu te guarda un riu etern.   Les virtuts son riques joyes
que us escauen á las noyes
mès que perles y rubins:
la que ab elles va guarnida ja te 'l cel en esta vida, ja te 'l cel dels Serafins.
La modèstia es flor mòlt bella, qui s' adorna sempre ab ella
per amich tindrà 'l Senyor;
lo enamora la ignocencia,
lo fa sèu la obediència,
l' amor sant li roba 'l cor.   Si teniu mala companya
un dimoni es que us enganya,
un dimoni disfressat:
cada hu ab sa companyía, bona ó mala que ella sia,
passará la eternitat.
No us fieu de la hermosura
que te fi en la sepultura;
la del ánima no mor:
si es un lliri de puresa, ab sa angélica bellesa se desposa 'l Salvador.—
# Cántichs/Jesús als noys

VENIU á ma presencia,
noyets, veniu á Mi;
les flors de l' ignocencia
son flors del meu jardí.
Seguiu lo meu exemple,
seguiulo ab cor fidel;
de casa cap al temple,
del temple cap al cel.
Anem, Jesús nos crida,
anémhi tots, anèm;
al cel, hont nos convida,
ab Angels jugarém.
Creyéu á vostre pare,
ameu vostre germà,
seguiu á vostra mare,
que al cel vos guiarà.
Jo he mort per tots vosaltres,
mon cor d' amor es ple;
amauvos uns als altres;
Jo á tots vos amaré.
Anem, Jesús nos crida,
anémhi tots, anèm;
al cel, hont nos convida,
ab Angels jugarém.
Lo vici es una eruga,
vosaltres sou les flors;
que may lo vici puga
tacar los vostres cors.
Veniu á ma presencia,
noyets, veniu á Mi;
les flors de l' ignocencia
son flors del meu jardí.
Anem, Jesús nos crida,
anémhi tots, anèm;
al cel, hont nos convida,
ab Angels jugarém.
# Cántichs/La Creu

Creu amada, vina, vina á nostre cor :
Creu hermosa, dolsa esposa de Jesús nostre Senyor.
Jesús planta — la Creu santa,
tot l' infern ha tremolat;
quan Ell l' obre—lo cel cobra
la perduda humanitat.
Sos dos brassos—son los llassos que lligaren l' home á Dèu; vina, vina,—Creu divina, lliga ab Cristo lo cor mèu.
Sanch sagrada—la ha regada á eixa palma del Edem, que 'ns convida—ab fruyt de vida que l' amor cullí en Betlhem.
A qui abriga—sa ombra amiga ja en la terra 'l fa ditxós, y quan mória—de la gloria li dará l' etern repós.
Ta sortida,—sol de vida, tot lo mon ha il·luminat, y en la serra—cel y terra com pont d' or has enllassat.
Tu ets la via-que al cel guia, tu ets la clau del Paradís, tu la forta—nau que 'ns porta de la ditxa al port felís.
Tu ets la trona—hont sermona lo diví Predicador: llit dolcíssim—hont l' Altíssim mor ferit per nostre amor.
Arma noble—de ton poble, bras de ferro del Etern, com espasa—romp y abrasa los êxércits del infern.
# Cántichs/La Divina Pastora

Puix sou, Pastoreta la flor d' aquest prat
Vull ser ovelleta
de vostre ramat.
Ovella perduda,
pel mon jo rodava,
y un pas no donava
sens una cayguda;
mes ja á vostra pleta
felís he arribat:
Vull ser ovelleta
de vostre ramat.
Del cel per la via
guiant la ramadà,
à vostra petjada
l' herbeta floria.
En son pit alleta
l' anyell que s' abat:
Vull ser ovelleta
de vostre ramat.
Si 's pert una ovella
la cerca á tot hora,
y ¡ay! sospira y plora
si torna sens ella.
Jo 'm sò perdudeta,
tornaumhi aviat :
Vull ser ovelleta
de vostre ramat.
Ja guia mos passos
á pastos florits;
me peix ab sos dits,
m' adorm en sos brassos.
¡Qué dolsa es l' herbeta!
¡qué hermós es lo prat!
Vull ser ovelleta
de vostre ramat.
Daume flors divines
del hort de Sion,
que al jardí del mon
hi veig sols espines.
Aquell que us hereta
lo cel ha heretat:
Vull ser ovelleta
de vostre ramat.
Anyells, ¿no sentiu
com al cel vos crida?
«La prada es florida;
veniu tots, veniu.
Al cel, que es ma pleta,
serém aviat:»
Vull ser ovelleta
de vostre ramat.
Vos sòu la Pastora,
del millor Anyell;
¡qui pogués com Ell
anarvos devora!
Puix es vostra dreta
qui al llop ha lligat:
Vull ser ovelleta
de vostre ramat.
# Pare nostre

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Pare nostre pot tenir els següents significats:
   * Lo Sant Evangeli segons Sant Lluch, 1836
   * Lo Sant Evangeli segons Sant Matheu, 1836

## Altres traduccions

* Versions en més de 50 llengües
# Pastorel·la (Charles Rivière)

Pastorel·la
I
Filis, avara, diu que un dia, cansada ja de dir que no, al seu amador li exigia trenta moltons per un petó.
II
Ben altrament l’endemà fóra; diu que ell encara ho féu millor: va fer aquest tracte a la pastora: trenta petons per un moltó.
III
A l’endemà ja transigia, tement desplaure al seu pastor, i, resignada, li donava tots els moltons per un petó.
IV
El jorn següent, Filis, gelosa, hauria dat moltons i ca per un petó que, molt més hàbil, de franc, a una altra ell va donar.
# Pastoret, d'on véns

–Pastoret, d’on véns? –De la muntanya, de la muntanya. –Pastoret, d’on véns? –De la muntanya a veure el temps. –I quin temps hi fa? –Plou i neva, plou i neva. –I quin temps hi fa? –Plou i neva i nevarà.
# Pastorel·la (Philippe Desportes)

Pastorel·la
Per la meva curta absència el cor vostre heu canviat, i per tal inconseqüència de vós el meu heu apartat; mai beutat tan traïdora poder sobre meu tindrà: veurem, ingrata pastora, qui primer es penedirà.
Mentre plorant jo em consum maleint vostre menyspreu, vós, que ameu sols per costum, a un altre amant us doneu. Jamai, jamai cap penella tan prest el vent 110 girà: veurem, voluble donzella, qui primer es penedirà.
¿On són aquells juraments i aquells plors pel meu partir? ¿És cert que aquells greus laments sortissin d’un cor així? Oh, que ho sou, d'enganyadora! Malaurat el qui us creurà: veurem, ingrata pastora, qui primer es penedirà.
L'amant que ara us acompanya tant com jo no us pot voler. La que jo he escollit us guanya en beutat, amor i fe. Guardeu bé l’amistat nova; la meva no es pot torçar: després veurem, a la prova, qui primer es penedirà.
Pastorel·la
I
Filis, avara, diu que un dia, cansada ja de dir que no, al seu amador li exigia trenta moltons per un petó.
II
Ben altrament l’endemà fóra; diu que ell encara ho féu millor: va fer aquest tracte a la pastora: trenta petons per un moltó.
III
A l’endemà ja transigia, tement desplaure al seu pastor, i, resignada, li donava tots els moltons per un petó.
IV
El jorn següent, Filis, gelosa, hauria dat moltons i ca per un petó que, molt més hàbil, de franc, a una altra ell va donar.
# Ordre relativa a la posta en funcionament del Museu Marítim de Catalunya

El Museu Marítim de l'Institut Nàutic de la Mediterrània passà a dependre directament de la Generalitat de Catalunya, per Decret del 19 d'agost, i havent estat disposada per Decret del 19 d'aquest mes la instal·lació a les Drassanes de Barcelona del Museu, sota la denominació de Museu Marítim de Catalunya, He resolt: Primer. — El material, taller i tots els serveis anexos al Museu Marítim de l'Institut Nàutic de la Mediterrània serà traslladat a l'edifici destinat a Museu Marítim de Catalunya. Segon. — Tot el que hagi recollit o pugui recollir l'Oficina del Servei del Patrimoni Artístic, Històric i Científic de Catalunya, i que tingui un aspecte marítim, serà lliurat directament al Museu Marítim de Catalunya. Tercer. — Les maquetes de vaixells, ex-vots, llibres, gravats, pintures, documents i tota mena d'objectes d'aspecte marítim, que existeixen en ermites, santuaris, etc., així com els que han estat requisats, del lloc que sigui, per entitats o particulars o bé que resten en edificis apropiats o controlats, hauran d'ésser lliurats igualment al Museu Marítim de Catalunya. Quart. — El Delegat de la Conselleria de Cultura a les institucions de la dissolta Junta de Patronat de l'Institut Nàutic de la Mediterrània. senyor Ferran Arranz, continuarà exercint el càrrec de Delegat de la Generalitat en el Museu Marítim de Catalunya. Barcelona, 23 d'octubre del 1936