OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ball de la Rosaura

Si comenso per las donas crech que no'n quedarà cap totas s'han desgarriat apenas hi ha sis de bonas ... Cuant arriba lo homa al vespre lo supa se ha de arreglà los coantis los troba buits y los plats pera rentà
Lo pobre Pep Anton te de coure lo supà te de dà menjà als tusinus y fins lo urinal te de buidà. ...

## Fonts

* Fragment provinent d'una reedició sense data d'una edició de 1873 (Josep Torné i Domingo, Edició de la llibreria de Joan Grau).
# Ban de proclamació de la República Catalana

República Catalana
CATALANS:
Interpretant el sentiment i els anhels del poble que ens acaba de donar el seu sufragi, proclamo la República Catalana com Estat integrant de la Federació ibérica. D'acord amb el President de la República federal española senyor Nicet Alcalá Zamora, amb el qual hem ratificat els acords presos en el pacte de Sant Sebastiá, em faig cárrec provisionalment de les funcions de President del Govern de Catalunya, esperant que el poble espanyol i el catalá expressaran quina és en aquests moments llur voluntat. En fer aquesta proclamació, amb el cor obert a totes les esperances, ens conjurem i demanem a tots els ciutadans de Catalunya que es conjurin amb nosaltres per a fer-la prevaler pels mitjans que siguin, encara que calgués arribar al sacrifici de la propia vida. Preguem que cada catalá, així com tot altre ciutadá resident a Catalunya, es faci cárrec de la enorme responsabilitat que en aquests moments pesa sobre tots nosaltres. Tot aquell, doncs, que pertorbi l'ordre de la naixent República Catalana, será considerat com un agent provocador i com un traidor a la Pátria. Esperem que tots sabreu fer-vos dignes de la llibertat que ens hem donat i de la justícia que, amb l'ajut de tots, anem a establir. Ens apoiem sobre coses immortals com són els drets dels homes i dels pobles i, morint i tot si calgués, no podem perdre. En proclamar la nostra República, fem arribar la nostra veu a tots els pobles d'Espanya i del món, demanant-los que espiritualment estiguin al nostre costat i enfront de la monarquia borbónica que hem abatut, i els oferim aportar-los tot el nostre esforç i tota la emoció del nostre poble renaixent per afermar la pau internacional. Per Catalunya, pels altres pobles germans d'Espanya, per la fraternitat de tots els homes i de tots els pobles, Catalans, sapigeu fer-vos dignes de Catalunya. Barcelona, 14 d'abril de 1931.
# Ball rodó

Un ball rodó disposen per alegrâ a Jesús de viudes i casades, donzelles i barbuts.
Toca la que vulgues, que tot ho entendrem; toca la que vulgues, que tot ho ballarem.
Unes viudes ballen, fan un ball rodó: ballen la Xacona i el Canari bo.
Unes viudes ballen, rossegant els peus: a Jesús festegen i el pare Josep.
També n'han tret dança quatre o cinc barbuts per concloure'l marro i alegrâ a Jesús.
# Ban de prohibició de l'alienació dels béns als moriscos del Regne de València (01-10-1609)

Ara ojats queus notifiquen y fan á saber de part de la Sacra, Catolica Real Magestad, é per aquella de part del Illustrissimo y Excellentissimo Señor D. Luys Carrillo de Toledo, Marques de Carazena, Señor de les Viles de Pinto y Ynes, Comanador de Montizon y Chinclana, Loctinent y Capita General en la present ciutat y regne de Valencia.
Que per cuant los moriscos del present regne, que en execució del orde y manament de Sa Magestat se han de embarcar, encara que es just ques valguen de alguna cosa de sos bens pera passar son viatge, empero han feyt y fan tan gran abús de vendre aquells, que sols per arribar á dinés, los venen tots de tal manera, que lo que val cent, donen per deu: lo que no sols es contra la intencio de Sa Magestad y dels ordens y manaments Reals, pero encara en perjuhi dels crehedórs y dels Senyors dels llochs, y se han seguit, y se esperen seguir altres perjuhins y danys irreparables. Y perque los dits moriscos sapien quins bens y coses poden vendre y quins ó cuals no; perço Sa Excellencia ab vot y parer dels nobles, magnifichs y amats Consellers de Sa Magestad, Regent la Real Cancellería y Doctors del Real Consell, proveheix, ordena y mana que los dits moriscos puguen vendre tots y cualsevol bens que aquells tinguen, exceptat que no puguen vendre ni en altra manera dispondre de les coses y bens seguents; ço es, de bestiars, axi grosos com menuts, cavalcadures, forments, ni altres grans alguns, oli, cases, terres, encara que sien franques y en realenchs, censals, debitoris, ni deutes, drets ni accions sots decret de nullitat etc... [omés en l'edició de 1851]
Die primo mensis octobris anno 1609 retulit Pere Pi trompeta Real y publich de la present ciutat de Valencia, ell dit dia haver publicat la present publica crida en la dita ciutat de Valencia y llochs acostumats etc.
# Beat Bonaventura Gran

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Beat Bonaventura Gran pot tenir els següents significats:
Hi ha diverses composicions poètiques dedicades al Beat Bonaventura Gran:
* Goigs al Beat Bonaventura Gran
* Goigs a lloança del Beat Bonaventura Gran amb motiu dels 75 anys de la seva beatificació
* Himne al Beat Bonaventura
# Ban de proclamació de la II República a València

Al Poble Valenciá:
La Nació, soberana per fí, ha implantat la República; es dir, el Govern del poble per el poble mateix. A tots, pues, interessa que el Régim naixent entre tan unánimes manifestacions de adhesió i entusiasme, adquirixca des del principi el més alt prestigi i autoritat. Que ni el desorde, ni la indisciplina, ni el delit, ni les persecucions mancillen la purea del seu orige. La República es concordia, pau i justicia per a tots els espanyols, i per aixó confiem que tots, fins els adversaris d' ahir, s' erigixquen en entusiastes defensors seus.
No hi ha, pues, des d' este moment, atre autoritats legítimes que les naixendes de la voluntad soberana del poble: la Junta Provisional Republicana i els Ajunstaments en totes les ciutats, pobles i viles de la terra valenciana.
Vos advertim d' este gran aconteiximent i vos diem: ¡Tota Espanya confía en que el poble valenciá cumplixca amb el seu alt deure i es fasa digne de la soberanía amb la que des d' este moment entra en la Historia!
Per al inmediat cumpliment d' estos fins, s' ha constituit la Junta Provisional Republicana, que asumix des d' este moment l' autoritat necessaria per al manteniment de l' orde i garantir el cumpliment dels servicis públics, fins que els nous poders s' organisen i comencen la seua actuació.
A eixe efecte, ha adoptat els siguients acords:
Primer: Que totes les manifestacions de pública satisfacció es realisen en mig de la major pau, orde i respecte per a les persones.
Segon: Que els ciutadans, colaborant amb la Junta Provisional Republicana, impedirán tot excés o atac contra la propietat, els establiments bancaris i els llocs consagrats al culte de les religions.
Tercer: Els ciutadans deuen confiar en el Govern Provisional de la República que está en funcions des del 15 de Decembre últim, i obedir els seus acords fins que s' haja constituit i afiansat definitivament la prosperitat de la República Espanyola.
La República ha sigut implantada per la vía legal, donant al mon un eixemple únich en la Historia. Que la seua defensa i consolidació siguen també únics eixemplars per a bé de tots i prestigi de la República en Espanya.
La Junta Provisional Republicana: Sigfrido Blasco Ibañez, Mariano Gómez, Vicent Marco Miranda, Ricard Samper, Faustí Valentín, Joan Bort, Fernando Valera, Juli Just, Pedro Vargas, Francesc Sanchis y Joan Pascual Leone.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/Sant Magí

Allí baix al pla - ja n'hi ha una dama: n'era lo dimoni - que l'atormentava, pecador,
que l'atormentava, pecador. El dimoni diu, - del cor de la dama: — No me n'aniré - que en Magí no'u mani.   ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  · Ja 'l varen buscar - per 'quelles montanyes: varen-lo trobar - a la cova santa que pregava a Déu - per la seva mare, de que li alcancés - lo que li demana, la gloria del Cel, - que es la gloria santa. Ja 'l varen lligar - amb cadenes llargues i per aquells monts - van arrocegar-lo. Quan són baix al pla - ja lo'n reposaven: —Tu, Magí, que ets sant, - obra-ns un miracle. Ne tenim gran set, - set que nos abrasa: bé beuriem prou - si tinguessim aigua.— Magí s'agenolla - amb les mans plegades: amb el gaiatet - tres cops ne pegava. Ja'n surten tres fonts - fresques i gelades: curen de dolor, - febres i quartanes: qui tinga algun mal - vagi a visitar-les.
# Teresa

Me n'aní a missa major sols per veure la Teresa. Ja la'n veig que porta al front un pam de cinta vermella. Ja me li miro'ls dits, l'anell d'or a la mà dreta. Aquell es un bon senyal que porten quan són promeses. Al sortir-ne de l'iglesia n'encontro la mare d'ella. Jo la'n vaig a saludar com acostumava a fer-ho. Mentre estava saludant, n'ha passada una donzella. —¿Bé'm dirieu, Maria-Agna, qui n'es aquesta donzella? —Joan, com vós heu tornat? Bé la solieu conèixer. Vos voleu burlar de mi? Aquesta es la meva Teresa. —¿Me'n voldrieu dar llicencia per parlar un xic amb ella? —Joan, si hi voleu anar, avui serà tota soleta.— De tant lluny com me va veure a plorar se'n posa ella. De tristor plorava jo, d'alegria plorava ella. Lo que m'aconsola a mi que d'ella'n tinc una prenda: d'ella'n tinc un mocador brodat de seda vermella,
que al mig hi ha un campanar i al cap-d'amunt una estrella que'n fa cara a tots els vents. Aixís ho fan les donzelles. Aixís m'ha passat a mi. No'm fiaré ja més d'elles.
# Teseu

Oh monarca d'Athenes sagrada, Rei dels jonis de vida ditxosa: ¿per què llencen llur cántic de guerra les trompetes de boca bronzinia? Es que algún general enemic nostra terra ab ses tropes rodeja, ó bé, lladres perversos, fent violença als pastors qui vigilen constants les ovelles, les remades s'emporten? Què afligeix el teu cor? Parla! Crec que si algú té l'ajuda dels mortals valerosos, a tu, fill de Kreúsa i Pandíon, no 't té pas de mancar la dels joves.
Recentment ha arribat un heraut que ha seguit el camí llarc del Istme, i que conta inaudites proeses d'un fort home. Ell ha mort al violent Sinis, que era el que havía més força dels mortals: el Kronida Lytaios, que la terra conmou, li era pare. En la vall de Kremmyón va occir al singlà homeier, i la vida va arrencar al altívol Skiron. Amb Kerkyon combat va sostindre, i Prokoptes, al veure un altre home més fort que ell, de ses mans deixà caure el martell polypèmic. Jo temo per la fi de les coses aqueixes.
Aquest home qui és? Quina terra és la seva? Quina vesta porta? Es tal vòlta que amb bèliques armes un exèrcit nombrós dirigeix, o pot ser desarmat i tot sol com errant caminant que a unes terres estranyes arriba, és vingut aquest home, que ardit, poderós y valent resistir va la força suprema d'enemics com els seus. Es tal vòlta que un deu ens l'envía per damnar la injusticia dels homes,
car no és fàcil obrar sense caure
dintre'l mal que hi ha arreu. Tota cosa troba fi dins el temps perdurable
Diuen que sols l'acompanyen dos homes, i que sostenen les belles espatlles
seves, un glavi que té'l puny d'ivori.
Porta en ses mans dues llances fabrides,
i en el seu cap, de cabells que volejen
rojos com flames, un elm de Laconia. Diuen també que de porpra una túnica i de Thessalia un mantell tupidíssim son pit cobreixen. La flama de Lemnos tota rojenca, en els seus ulls fulgura. Ell és tot just un infant, qui comença la pubertat. Dels jocs d'Ares, de guerres, de fortes lluites d'estrèpit bronzini serva memoria, i a Athenes, l'amanta de tot lo bell, are adreça ses passes.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/Taula

| | Pags. |
| L'esquerpa | 5 |
| L'enramada | 9 |
| La venjança | 11 |
| Sant Magí | 14 |
| El bou i la mula | 16 |
| La cita | 19 |
| El Pastoret | 21 |
| La filla perduda | 23 |
| L'enuig de Sant Josep | 26 |
| La prometença | 28 |
| La carta de navegar | 30 |
| L'Infanta | 34 |
| La Comtessa | 38 |
| La filla del rei | 41 |
| Caramelles | 45 |
| La presó del rei de França | 48 |
| Don Bertran i donya Maria | 50 |
| La bugada | 55 |
| La mort i l'enamorat | 57 |
| La comtessa de Florís | 60 |
| La tornada del Pelegrí | 65 |
| | Pags. |
| El poder del cant | 67 |
| La llantia del rei moro | 70 |
| Perfidia | 72 |
| Darideta | 74 |
| La Tuies | 77 |
| La Falguera | 80 |
| El ganivet de dos talls | 82 |
| El presumit | 85 |
| Els ballaires dintre un sac | 88 |
| Só patit set i calor | 90 |
| La Maria ermosa | 93 |
| Els fadrins de Sant Cugat | 95 |
| La Pastora | 97 |
| Mariagna | 99 |
| La Mort | 101 |
| El Sastre | 104 |
| El pomeret | 107 |
| Bach de Roda | 110 |
| El Rossinyol | 115 |
# Epigrama contra Caterina Real

Moltas queixas tinch de vos Catarina, y sabme mal Que sent filla de una Real Vullau ser pesa de dos.
# Epitafi

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Epitafi pot tenir els següents significats:
* Epitafi de Miquel Costa i Llobera a Poesies (1885).
* Epitafi d'una noia jove i bonica de Francesc Vicent Garcia i Torres.
# Entre·ls ulls y les orelles

Entre·ls ulls y les orelles yo·m trob un contrast molt gran, e d'aquell jutgessa us fan, parlant de vós maravelles. Dient los ulls que val més de vós lo veure que l'oir; elles no y volen consentir, dient que lo contrari és.
Tornada
Vós qui de totes valeu més, axí de fora com de dins, d'aquests dos senys mirau les fins e no l'esguart que propi·ls és.
# Epitafi d'una noia jove i bonica

En aquest sepulcre estret Jau una galan minyona, Que el Pastor de Vallfogona Algun temps feya anar dret.
# Epodes

   * Epoda II
   * Epoda VII
# Enviant flors

ENVIANT FLORS
Veig flors, i penso en tu. Faré portar-les a tu pel dolç camí de cada dia; qu'omplin d'aromes devant meu la via, després a vora teu vindré a olorar-les.
Grat ens serà tenirles devant nostre, a l'hora de parlar de l'amor meu: vers el gerro florit baixaré'l rostre, tot alçant els meus ulls al somrís teu.
Tu triaràs una poncella encesa, al damunt del teu pit la clavaràs, i, am moviment de cignïa bellesa, arquejant el teu coll l'oloraràs.
Al sentir l'alè tebi am què la mulles, al frec constant del teu bell rostre ardent, la rosa adreçarà totes ses fulles i es badarà desesperadament.
I encare'm mitj-riuràs; mes quan me veges de tu a la flor, mentres juguèu aixís, moure l'esguard guspirejant d'envejes, fugirà en sec ton confiat somrís.
# Epitafi de Swift

    Swift ha salpat repòs endins;
    la salvatge indignació, allí,
    no pot nafrar el seu pit.
    Imita’l, si és que goses,
    viatger embrutit pel món.
    Serví la llibertat de tots.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Las tres illas

Aixó jo 'u he sentit á contar á la meva avia.
Un dia la Verge venint de la font ab lo cantaret al cap per vora la platja, vegè la mar lluhenta y li vingueren ganas de passejarse pel damunt del blau y transparent crestall que las onas somouhen sens may parar.
De la sorra passá á la escuma y de la escuma á la mar salada, fent damunt d' ella camí ab lleuger peu y bon ayre, com que cap nau l' haguera pogut assolir.
Ja era mar endins, mar endins, que per en llochs' afiturava la terra. Llavors la Verge, perque aixis li plaguè, llansá lo cánter á la aigua y del cánter se 'n feren tres bocins que no anaren pas á fons, ans al revès varen romandre surant damunt de la mar.
La Verge se 'ls contemplá ab lo mig riure en los llavis y aquells tres bocins d' argila aixamplantse, aixamplantse, aixamplantse, á l' esguart de la Verge se convertiren en tres delitosas illas; illas que avuy lo mon coneix ab los noms; de Mallorca, Menorca é Ibisa.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Las moscas de Sant Narcís

QUAN lo rey Felip de França vinguè en só de guerra á Catalunya y, despres de rebassar gran part de la terra Ampurdanesa va, deixarse caure sobre Girona, los gironins varen posarse baix lo amparo del seu patrò Sant Narcís.
La ciutat fou assetjada y tastá tota lley de sufriments. No eran prou á salvarla los esforsos dels seus fills, ni 'l del brau rey d' Aragó en Pere quevetllava la ratlla de França á fi de privar la reculada del excércit vingut de mes enllá del Pirineu. Cada dia minvavan los defenedors y creixia lo perill de esser assaltada y presa. Ja casi no restava esperansa de salvaciò, lo poder dels homes no era prou per resistir la forsa de tanta gent d' armas com la tenian voltada si 'l cel no feya un miracle, la caiguda era inevitable.
Lo miracle del cel no 's feu esperar.
Los gironins havian invocat la protecciò de Sant Narcís, y Sant Narcís los va deslliurar del enemich.
Diu la tradiciò que lo sepulcre que guardava 'l cos d' aqueix sant llavors va mig badarse y per la escletxa comensaren á eixir unas moscas negras y verinosas que, alsantse en remolins, traspasaren las murallas y, deixantse caure en lo camp dels assetjadors, van sembrarhi la mort ab sas picadas cada una de las quals causava la mort repentina. Y aquestas moscas eran tan nombrosas, qu' en pochs dias los voltants de Girona van veures sembrats de cadavres.
Lo exercit Françès s' esferehi llavoras y á corre cuyta alsá lo setge, deixant lliure á la ciutat y sembrant los camins de agonetjants y morts. Quaranta mil soldats y dos mil quatrecents cavalls foren las víctimas d' aquell exèrcit acapdillat per un cardenal y 'l mes poderòs rey d' aquellas centurias.
# Tradicions religiosas de Catalunya/La veu del cor

SANT Antoni de Padua un dia 's trobava en una esglesia de sa ciutat nadiuha fent un sermò, quan tot de un plegat lo cor li va dir que 'l seu pare, que vivia á Lisboa, estava en greu perill de perdre la vida. Com bon fill qu' era, molt se 'n condolguè y, no tenint ja sossech, se dirigí á sos oyents demanantlos que 'l esperessen un xich, donchs ell en aquell moment tenia de deixarlos per precisiò.
Ixquè, donchs, de Padua y feu via cap á Lisboa, ácasa del seu pare Don Francisco de Bullon. Mes, tantost fou en los carrers de la vila portuguesa, va trobar en son cami una gran gentada: s' hi atansá, se feu pas per entremig de la munió per veure qu' era lo que esta guaytava y ab gran sorpresa vegè á son pare que 'l duyan á matar. Don Francisco acusat de homey, estava condempnat á mort pels jutges despres d' haverse fet las provas que la lley manava y haventse tingut aquestas per certas é irecusables.
Lo bon frare en quan lo vegè, hi va corre, y, deturant als que acompanyavan al sopost homeyer,
—Aquest home es ignocent—va cridar.—Jo que may he mentit vos ho dich. Aturéuvos.
Tothom se 'l guaytá ab sorpresa, y, com tot lo poble 'l coneixia y ja feya temps, era tingut en opiniò de sant, la professò va deturar son cami.
Llavors lo jutge s' acostá al frare y li va dir.
—No es que dupte de vos; pero vos sou lo fill y..... Ademès, tantas provas, tants testimonis l' acusan... ¿Quina prova podéu donar vos que justifique vostras paraulas? —Veniu,—responguè sant Antoni,— lo mateix mort nos ho dirá: seguíume.
Y 's dirigí cap al cementiri.
Tothom lo va seguir.
Quan hi foren, diguè lo sant, deturantse davant de la fossa del home que havia sigut mort.
—Álsat.
La terra comensá á remoures, y al poch rato obrintse donguè pas al mort que 's va quedar sentat mirantse de fit á fit al que li havia dirigit la paraula.
—Me respondrás?—va preguntarli 'l franciscá.
—Si—feu lo mort.
—¿Quí t' ha mort ha sigut Don Francisco de Bullon, para meu?
—No.
—Si no ha estat ell, digas ¿qui ha estat?
Lo mort contesta.
—De Dios no tengo licencia me vuelvo á mi sepultura. Y novament s' ajaguè en la fossa quedant colgat de terra tal com estava.
La sorpresa dels homs de la lley y de tot lo poble no 's pot esplicar. Lo jutge veyent en alló un avís del cel, al instant va donar per ignocent al prés posantlo en llivertat.
Sant Antoni, desprès d' haver fet aixó se 'n torná á Padua y á la esglesia hont predicava y finí lo sermò ab calma y tranquilitat sens que 'ls oyents trobessen llarga la seva ausencia de la qual molts casi ni se n' adonaren.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Lo bé de Sant Francisco

BONA gent, voldriau guardarme aquest bé, que ja tornarè mes tart á recullirlo? Ara com ara, per anar allí hont vaig me fa nosa:—aixó deya á uns mestres de casas qu' esmorsavan en la porta de una fleca, San Francisco de Paula un dia en que anava á ajudar á be morir un agonetjant.
Los mestres de casas se miraren uns ab altres com dient. «¿Qué fem?» Lo mes vell va respondre per tots: —Bè, deixáulo y 'us lo guardarem.
Sant Francisco deixà 'l bé; bestiola mansa y que sempre seguia al seu amo tal com si fos un gos.
Tot just aqueix havia girat la esquena, un dels mestres de casas mes entraversat que 'ls altres, comensa á amanyegar lo bé y á palparlo ab gran cuidado.
—Sabeu companys—diu ell al últim—que pensava?
—Que?—feren los altres.
—Que aquest bé, que es molt grassò, está á punt de ser menjat.
—Que vols dir?
—Que podriam tastarlo. ¿Menjem?
—Y quan, torni, que li direm, al seu amo?
—Que se n' ha anat, y no mentirem perque no será aqui.
—Ja esta dit.—respongueren tots los demès.
Al moment fou degollada la bestia y cuyta y repartida entre paletas y manobras qu' eran una colla. La pell y los ossos, perque no 'ls descobrissen, van tirarlos al forn de la fleca.
Quan va tornar lo sant ja no quedava rastre delbé y tots ells eran dins, qui picant, qui fent morter, qui traginant aygua. Tots lo varen veure entrar, mes tots van fer com si no se n' haguessen adonat.
Sant Francisco aná ficantse endins fins á ser al davant del mes vell que li havia dit. «Be deixéulo y 'us lo guardarém.»
—Bon home,—li diguè—me voldriau fer lo favor de tornarme 'l bé que 'm guardéu?
—Bé! bé! Nosaltres guardavam un bé? Ne sabs res tu, Quico?—va cridar lo vell deixant la feyna y dirigintse á un manobra.
—No 'l so vist pas!—va respondre aquest.
—Si, home,—repeteix lo sant,—vos ne recordaréu si feu memoria. Era quan esmorsavau. Com he trigat tant, potser molt be que vos ne haguéu oblidat. Era un bé blanch; de llana fina y llarga.
—Ah! si, ja 'm recorda; pero travallant me 'n so distret. Potser deu ser per aquí, encara que no l'he vist mes desde llavoras.
Lo sant guayta al un cantò y á l'altre: mes al últim cansat de buscar:
—Bona gent—va dir ab to alegre—vosaltres estéude broma y jo vaig depressa. Si me l' haveu amagat diguéumho.
—Be estem prou per amagar béns.
—Vaja, que sí que me l' haveu amagat. No 'm digáu que no y en prova ja veuréu com jo 'l farè sortir si es que no 'l tingáu fermat.
—Cridéu, cridéu á veure si sortirá.
—Petit! petit! marruech! marruech?—comensá á dir lo frare acostantse á la boca del forn.—Petit! petit!..... Sentiu ja 'm respont.
En efecte dins del forn un bel carinyòs y seguit responia á la veu del sant.
Tots los travalladors deixant la feyna corregueren alli hont era Sant Francisco y, tantost hi foren, ab gran admiraciò van veure saltar per la boca del forn aixerit y festòs lo bé, lo mateix bé que s' acabavan de menjar.