OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# ARMJR/En Pere de sa butza

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
ARMJR/En Pere de sa butza pot tenir els següents significats:
* ARMJR I - 1896 (1a ed.)/En Pere de sa butza
* ARMJR I - 1915 (2a ed.)/En Pere de sa butza
# ARMJR/N'Estel d'Or

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
ARMJR/N'Estel d'Or pot tenir els següents significats:
* ARMJR I - 1896 (1a ed.)/N'Estel d'Or
* ARMJR I - 1915 (2a ed.)/N'Estel d'Or
# ARMJR/Na Magraneta

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
ARMJR/Na Magraneta pot tenir els següents significats:
* ARMJR I - 1896 (1a ed.)/Na Magraneta
* ARMJR I - 1915 (2a ed.)/Na Magraneta
# ARMJR/Es castell d'iràs i no tornaràs

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
ARMJR/Es castell d'iràs i no tornaràs pot tenir els següents significats:
* ARMJR I - 1896 (1a ed.)/Es castell d'irás y no tornarás
* ARMJR I - 1915 (2a ed.)/Es castell d'irás y no tornarás
# ARMJR/La flor romanial

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
ARMJR/La flor romanial pot tenir els següents significats:
* ARMJR II - 1897 (1a ed.)/La flor romanial
* ARMJR II - 1913 (2a ed.)/La flor romanial
* ARMJR II - 1925 (3a ed.)/La flor romanial
# ARMJR II - 1897 (1a ed.)

| ← ARMJR I - 1896 (1a ed.) ← | ARMJR II - 1897 (1a ed.) ARMJR II - 1897 (1a ed.) Portada | ARMJR III → Guardauvos de pedra redona, de ca qui no lladra y d'homo roig → |
| | Págines |
| Guardauvos de pedra redona, de ca qui no lladra y d'homo roig | 1 |
| En Pere de sa coca | 54 |
| Es port de sa cibolla blanca | 65 |
| En Pere Poca-por | 85 |
| Es soldadet de sa motxilla | 107 |
| La Pomerrina | 120 |
| En Pere Tort | 129 |
| Sa fia del Sol y de la Lluna | 155 |
| L'amo de Son Amoxa | 184 |
| La Princesa bella | 193 |
| Es fiy des pescador | 219 |
| La flor romanial | 254 |
| En Gostí lladre | 267 |
| Tres germans desxondits | 291 |
| Sa Comtessa sensa brassos | 299 |
| Es poal florit | 314 |
# ARMJR/En Martí Tacó

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
ARMJR/En Martí Tacó pot tenir els següents significats:
* ARMJR I - 1896 (1a ed.)/En Martí Tacó
* ARMJR I - 1915 (2a ed.)/En Martí Tacó
# ARMJR/Es jai de sa barraqueta

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
ARMJR/Es jai de sa barraqueta pot tenir els següents significats:
* L'Ignorància 76/Es jay de sa Barraqueta
* ARMJR IV - 1904 (1a ed.)
* ARMJR IV - 1923 (2a ed.)
* ARMJR IV - 1932 (3a ed.)
# ARMJR/Sa fia des carboneret

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
ARMJR/Sa fia des carboneret pot tenir els següents significats:
* ARMJR I - 1896 (1a ed.)/Sa fia des carboneret
* ARMJR I - 1915 (2a ed.)/Sa fia des carboneret
# ARMJR/Sa jaia Xaloc i sa jaia Bigalot

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
ARMJR/Sa jaia Xaloc i sa jaia Bigalot pot tenir els següents significats:
* ARMJR I - 1896 (1a ed.)/Sa jaya Xeloch y sa jaya Biguelot
* ARMJR I - 1915 (2a ed.)/Sa jaya Xeloch y sa jaya Biguelot
# Els pobres. Els sants/Regina

Al dar-se-li per espós, Jesús digué a la Pobresa: — Lo que tu trepitjaras desde avui es cosa teva, baldament sia un munt d'or, baldament tota la terra.
La Pobresa, quina n fa? Va pel món enorgullida: les coses que va veient, d'una a una les trepitja, i, trepitjant tot el món, de tot el món es regina.
Quan els angels del Senyor del cel estant se la miren, se diuen tot somrient: — Quina Pobresa tant rica!
# Els pobres. Els sants/Sant Dunstan

Gran music era Dunstan
i salmejava
a exemple del rei David
ab la seva arpa.
Tenia-la un jorn de Maig
al mur penjada,
mentres ell ab sos amics
conversejava.
Quan sentiren-la tocar
com puntejada
per la mà d'un serafí
que aixis cantava:   — Ditxós aquell que ha seguit les petjades de Tanyell
envers els atris
patris.
Els que han vessat la sang per Jesucrist
l'han vist
i en etern soli regnaran ab ell.
# Els pobres. Els sants/Santa Cecilia

Cantava l'ocell en lo verger de l'Amat. R. Lull
Sola cantant i sonant s'està en sa cambra Cecilia, oint respondre a sa veu angeliques melodies. Son espòs la n'entra a veure. — Que hermosa ets en tes delicies, Cecilia! Si m tens de grat, bé t plaurà ma companyia. — Vostra companyia m plau, però millor la tenia: tenia un angel de Déu, del Déu que l meu cor estima. — Si vegés ton angel bell jo a ton Déu estimaria. — Si la fe us obrís els ulls, de cara a cara l veurieu.— Ja confessa a Jesucrist, a Jesucrist i a Maria, i en el llibre del seu cor
escriu llur santa doctrina: lo bateja l Pare Sant vora les aigues del Tiber, lo bateja Sant Urbà, Sant Tiburci l'apadrina. Quan es ben net de pecat, s'entorna a veure a Cecilia: la troba ab son angel bell, bell com el sol de mig-dia: sos vestits són com la neu, sa cara un raig de celistia, i en sa mà dues corones de roses alexandrines. — Les corones que veieu per vostres fronts són teixides; són teixidetes al cel sota ls rosers de Maria; no les esfloren els aires ni la calor les mustiga. Corones de verge són: jo prou vos les posaria, però rosades de sang se us tornaran més boniques.
# Els pobres. Els sants/Santa Rosa de Lima

No hi ha com Rosa de Lima
per estimar al bon Déu:
per enviar-li pregaries
es son cor un incenser,
la seva ànima una flama
que va de la terra al cel.
Per distraure-s una estona
té un lliri blanc que es imatge
de son amat Jesucrist.
Ab sos ditets l'entre-cava,
li dona aigua si té set,
que li plou de ses manetes
com si fos aigua del cel.
Un dia, anant a regar-lo,
veu trencat el lliriet,
ab la torratja per terra
i esbocinat i malmés.
— Bon Jesús, —diu sobrepresa,—
bon Jesús, què es lo que veig?
Qui ma flor ha trepitjada?
Qui ha fet bocins de mon test?
— Jo só, —Jesús li contesta,—
mes mans mateixes ho han fet,
puix en el cor de ma Rosa
no hi vull altre amor que l meu.
# Els pobres. Els sants/Sant Esteve de Grandmont

El gloriós Sant Esteve s'acabava de morir agegut sobre una estora i abraçat al Crucifix. Ab la veu de les campanes sos monjos res no n'han dit perquè les gents, al saber-ho, pujarien com un riu, com un riu sortit de mare, el santuari a invadir. Ells no n'han dita paraula, pero la gent es aquí.
Ja arriben a rua feta al portal del monastir, i al germà porter li diuen: — Obriu-nos, si us plau, obriu: volem veure a Sant Esteve, que ha fet el darrer sospir. — El porter fa de resposta: — Doncs això qui us ho ha dit? — En nostre barri hi havia
un infantó malaltiç que dos anys ha no parlava com si fos llavi-cusit. La pobreta de sa mare plorava al peu de son llit, esperant sa darrera hora, de que ja sent el trepig, quan de cop se revenia i, aixecant la veu, ha dit: — Una escala lluminosa; veig del cel al monastir enrosariada d'angels, d'angelets i serafins, per dur-sen l'ànima hermosa del qui acaba de morir. No sentiu sa cantadiça? Ja arriben al monastir, ja remunten a la gloria portant Sant Esteve al mig. Quina processó tant llarga! Quin rossegall tant bonic! Oh Sant Esteve, vulgueu-m'hi! Vulgueu-m'hi, oh angels, que vinc! — I s moria a corre-cuita com per poder-lo assolir.
12 Març 1896
# Els pobres. Els sants/Sant Felix de Cantalici

Sant Felix un dematí una roseta volia. Va a la Verge del Roser, demana la més bonica: — Dau-me-la, mare, si us plau, que de Vós me parlaria. —
Tot resant i demanant el caputxí s'endormisca. Al desvetllar-se del son troba-s la rosa florida: en sa dreta se la veu, com el ceptre una regina.
Alça los ulls a Jesús, alça los ulls a Maria: per lo somriure dels dos coneix a qui li ha cullida: li ha donada l bon Jesús del roseret de Maria.
— Una rosa Vós me dau i mon cor altra n desitja: mon cor vos desitja a Vós, Jesús de l'anima mia, rosa del celic roser a Nazaret expandida. —
Allavors el bon Jesús desde ls braços de Maria ne davalla a sos bracets com la perla a la conquilla.
# Els pobres. Els sants/Sant Serapi

Sant Serapi a una mare que troba ab son fill de dos anys sense roba, li dóna l mantell; apres dóna sa túnica a un vell qui almoina demana i tremola de fred i de gana.
En la soca d'un arbre s'asseu d'una estora cobert ab pedaços. Un home qui l veu li pregunta: — Qui així us ha posat? —
Ab el sant Evangeli abraçat, ell respon : — Ací l tinc en mos bracos, ací l tinc ab qui m'ha despullat.
# Els pobres. Els sants/Sant Joan de la Creu

Sant Joan surt del convent, de son convent de Segovia; tot passant per lo jardí no s para, no, a cullir roses: un lliri veu més amunt, un lliri que l cor li roba; qui mira les flors del cel, de les del món no s'adona. Deixa a l'abella ls rosers, el jardí a les papellones: s'enfila dalt d'un penyal, aont se bada una cova. Allí venen els aucells a fer-li musica dolça; n'hi pugen del lloredar, n'hi davallen de la Gloria: de cançons com les que sent no n sab escriure la ploma; lo rossinyol del Carmel solament no les escolta, puix lin canta de millors una celica Coloma
que omple de dolç parrupeig aquell niu fet en la roca.
Sant Joan l'escoltaria, però sent un cant més dolç: sent entremig de les branques la veu de son Aimador, Sa ànima es la Sulamita, Jesucrist lo Salomó; mes aquell cant de dolçura s'ha tornat cant d'amargor; clavat està en la creu santa qui l'escomet amorós: — Per tes angeliques trobes, què vols, Joan, que Jo t dó? — Voldria penes i penes, com més men dasseu millor, i en premi de tantes penes anar sota ls peus de tots.
# Els pobres. Els sants/Sant Gregori

Bé n'es de caritatiu Sant Gregori papa: cada dia que l sol surt té dotze pobres a taula, dotze pobres pelegrins de valona empetxinada. Los més vells i pobriçons més a propet sels posava: menjar los dóna en son plat, els dóna beure en sa taça.
Beneint la taula un jorn tretze pobres hi ovirava, lo qui fa tretze l front té circundat de clariana. Qui serà? Qui no serà? Ningú l'ha vist com entrava: té l'habit de pelegrí, de quelcom més fa la cara.
Sant Gregori l'escomet: — I qui sou vos, — li demana, —
pelegrí, bon pelegrí, qui no sou persona nada? — Doncs jo só un angel del cel, — somrient contesta l'hoste; — avui m'ha enviat a vós Jesucrist redemptor nostre, per veure ab mos ulls com cuidau sos pobres. De Déu a vós vaig i vinc, vaig i vinc a totes hores: ne baixo ab benediccions, hi pujo vostres almoines.
# Els pobres. Els sants/Santa Marguerida

Sense pare i sense mare, na Marguerida gentil sen va a guardar les ovelles a la vora del camí. Passava l traidor Olibri. Li demana: — Com te dius? — Me deien Margueridoia els pares que ai! ja no tinc. — Margueridoia aixerida, dones jo t voldria cullir. — Com vos daré l'amor meva, si fa temps que la doní? — L'hages donada a qui s vulla, jo la vull ara per mi. — L'amor de més amoretes es un sol Déu Jesucrist. — I, tant bella i tant hermosa, tu adores un Crucifix? — Si só hermosa o no só hermosa, bé n'es més aquell que estim.
— Si no m dones l'amor teva, promptament te faig morir. — Com més prest serà, més prompte podré veure a Jesucrist. — Mos soldats, dones, açotau-la, cremau-la de viu en viu, garfiu-la ab ungles de ferro, si son poc les dels butxins. —
Passà per foc i per aigua, i, del suplici a la fi, coronada del martiri, fou segada com un lliri. Nostre Senyor i els mortals l'han trobada a la punta de la fals.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Lo jurament de las puellas de Sant Pere

ERA en aquell temps de trista recordansa pels cristians (temps en que la mitja lluna va ferse mestresa de la Iberia), quan tinguè lloch lo jurament de las puellas de Sant Pere de Barcelona. Corria l'any 986, any en que 'ls alarbs destruhiren la ciutat de Barcelona, quan las nobles reclosas mostraren la fe mes viva y un ardiment no gayre comú en cor de dóna. Sabent lo avéns que en sas cosquestas anavan fent los moros, que ja corrian vencedors pel pla de Barcelona y coneixent que la ciutat no podria resistir al poder d'aquell, la abadesa reuní 'l capítol y esposá la causa que 'l motivava. Manifestá lo perill que corrian, si era vensuda Barcelona, d'esser víctimas de la furia del heretges conquestadors, y va demanar concell. Viva fou la sensaciò que produhiren en las nobles damas las paraulas de la abadesa; pero, ab tot, despres d' haverhi pensat, no volent cap d'ellas passar per la humillació dels mal tractes que de segur los donarian los invasors, determenaren, y ho van jurar per la sanch de Jesucrist, «presentarse als infaels totas sense nas, cregudas de salvar llur puresa ab l' horror que naturalment devia produhir en la lliviana soldadesca tan crudel mutilació.» Arribá tristament lo cas de tindre de cumplir lo promés, y ab resolució totas ellas ho executaren. Pero 'ls alarbs, al entrar en lo convent y al adonarsen, passaren á la major part d' ellas á fil d' espasa. No mes tres ne deixaren en vida y encara per obtindre d' ellas mes gros rescat, com aixís suscehí.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Lo porquet de Sant Antoni

SANT Antoni abat, acabava de fer un llarch viatge per mar, y en sa estada á bordo s' havia fet conegut del patrò, com que en conversa ab ell moltas vegadas matava las horas. Aixís va ser com coneguè lo génit y defectes del home de mar y va resoldre en son interior convertirlo per mes que fos tossut y grants llurs errors. Lo dia que varen dessembarcar, tots dos enrahonant entraren á la ciutat, y al ser al portal (avuy portal de Sant Antoni) y quan estavan en lo mes fort de la questiò, se 'ls vinguè entre camas una truja. La truja duya un garrinet á la boca y 'l deixá caure als peus del sant.
Aquest s' ajupí, sorprès del cas, mira 'l porcell y vegè que no 's podia aguantar dret perque tenia una pota trencada.
Llavors, alsant lo cap, diguè al patrò:
—Veyeu , vos tan incredul, y aquesta truja, tot y ser bestia, ve á mí, perque l' instint li diu que hi ha un poder sobrenatural del quin pot rebre tota lley de benifets.
Y aixó dihent, agafá 'l porquet y 'l feu posar dret ajudantlo ell á sostindres.
Desprès, pegantli una patacada á la cama trencada:
—Ves,—li va dir—camina.
Lo garri va posarse á corre com un llamp.
Lo patrò, 's queda ab un pam de boca oberta y desde llavoras obrí son cor á la fe.
Es per això que nos pintan á Sant Antoni ab lo porch al costat y que 'l poble sol anomenarlo Sant Antoni del porquet.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Lo raig de sol

FEYA un sol! era un dia de primavera.
La Verge s' estava en sa cambra cusint y apropet d' ella l' infant Jesus, en companyia de altres noyets del vehinat, jugava á cavallets.
Veuse á qui que, ¡cosas de criaturas!, los altres no volgueren donar á Jesus la cadireta que feyan servir de cavall y aqueix tot trist y mig ploròs s' arrimá á la seva mare, guaytant de rehull als seus companyons que seguian divertintse sense cuidarse de ell.
La Verge se 'n adoná y plena d' amor y fe y per consolarlo:
—Vina, fill meu,—li va dir.— ja veurás quin un de mes bonich que te 'n donarè jo; no 't mancará cavallet.
Y, tot dihent aixó, l' agafa per sota las aixellas, lo alsa y 'l posa á cavall de un raig de sol que per la finestra entrava.
Jesus va sostindres' sobre 'l raig.
Los altres noys deixantse de jugar, quedaren encantats de lo que veyan.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Los dos aucells

QUAN Nostre Señor era petitet era hermòs com un pom de flors, tant que totas las mares envejavan á Maria la sort que li havia escaygut al tenir un fill tan sobiranament bell. Jesus anava creixent de cos y al ensemps en gracia é inteligencia que, ab tot y sos curts anys, passava dels limits, á que sol reduhirlos la naturalesa humana. Aixó augmentá la estima que vers ell tothom sentia y 's feu en tot lo poble general lo critde admiraciò que 'l tendre noyet ab tanta justicia s' anava guanyant. Lo diable ne tinguè esment y volguè tirar á terra aquest renom, valentse de sas malas arts qu' ell creguè de bon éxit jugantlas contra un infantó de pochs anys y desprevingut. Aixís fou com un dia esperant un moment en que sol, solet lo bon Jesus jugava en lo llindar de la porta, s' hi va atansar baix la figura de un altre noy pero moreno y casi negre y molt lleig, y aixis li parlá: —M' han dit que tu sabs molt y que tot ho pots; mes jo 'u dupto y mes te dirè no 'u crech; y sino ¿á que no fas tu un aucell tan bonich com un que 'n faré jo? Perque jo se fer aucells y tot si vull? Jesus mig riguè y va respondre: —Farè un aucell. Y agafant un encenall prim y ensatinat de sota lo banch del seu pare, se 'l posá en lo palmell de sa blanca maneta. Apres, acostanthi sos llabis de rosa, va bufar suaument tot murmurant: —Vola. Y sortí de sa má piulant y batent sas alas puntxegudas la pintada y llustrosa oreneta. Lo diable no 's desconcertá al véureho, ans al revès ab ergull y presumpciò: —Be—va dir—ara 'm toca á mí. Y despres de mil esforsos y provaturas, va acostarse á Jesús y li mostrá tot satisfet de sa obra la asquerosa ratapinyada que ni tant sols volar poguè donchs la llum del dia li cegava la vista. Jesus havia creat lo símbol de la vida ab l' aucell de la primavera. Lo diable lo signe de la mort ab l' aucell de la nit.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Malcús

Malcús es aquell juhéu que doná una bofetada á Nostre Senyor. Com lo crim no te nom, de tan gros qu' es, Deu va condemnarlo á una pena exemplar, de la que fa mil vuytcens y tants anys está lo juhéu esperant la fi.
Malcús está condemnat á viure en lo fons de un pou sech, lluny de la vida y de la claror: allí donavoltas y voltas sense parar may y á cada tom se véu obligat á bofetejar la freda y humida paret del pou, exhalant un ay de dolor pel mal que 'n reb á la ma, que li sagna.
Si algun viador passa per allí aprop, y sentint sos planys guayta dins del pou; lo primer que sent es sa veu cavernosa y aspra que seguidament rondina:
—Quan s' acabará?
Si Malcus coneix ó veu que algú l' escolta tot seguit li pregunta:
—Encara deslliuran las donas?
Y si 'l viador llavors li respont:
—Sí.
Un dolorós y horrible gemech somóu lo buyt del pou, que tornan á omplir la ramor dels passos, los cops de las bofetadas y los crits d' angunia del condempnat.
Perque havéu de saber que lo seu martiri, com ja 'us so dit, no terminará fins que 'l mon acabi y d' aquest no n' arribará l' acabament com las donas no hajan estat per endavant set anys sense deslliurar.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Lo mal cassador

UN cassador que anava pèls encontorns de Ripoll, s' ensopegá á passar pel devant de la porta d' una hermita, hont en aquell moment hi estava lo hermitá dihent missa.
Lo cassador se descobrí, s' agenollá y, deixant los gossos fora, va posarse á ohir la missa ab tota devociò.
Mes lo diable volguè tentarlo y ho lográ, fentlo fins caure en pecat. En lo mateix instant en que l' hermitá alsava la sagrada hostia, passá pel bell devant del home agenollat una llebra de las mes grossas: tots los gossos se posaren á glapir y 'l cassador sens poderse contindre oblidantse de tot, va aixecarse y com un desesperat arrencá á corre darrera de la llebra que seguida dels gossos cap al bosch se dirigia.
Aquell estrépit escandalisá al hermitá y als altres fiels que devotament feyan l' adoraciò, y Deu en cástich va condempnar á n' aquell home, á corre sempre, sempre fins á la fi del mon al darrera de la fantástica llebra, que no s' atura per menjar, ni per beure, ni per dormir.
En los pobles del voltant de Ripoll y de mes enllá, asseguran haver sentit la fressa del mal cassador (tal l' anomenan) moltas vegadas, en quant tocan las dotze de la nit de cert dia del any; y molts ne trobaréu que, per lliurarse de la por que sembra á son pas, barrotan la porta y apilotats en torn de la llar resan mentres dura la ramor de sos passos y los udols dels gossos que l' acompanyan.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Lo niu de vespas

UN dia Jesus seguit de San Pere eixí d' una ciutat á la qual lo Etern Pare anava á destruir en cástich de sos pecats. Jesus caminava tranquil, Sant Pere lo seguia ab lo cap baix y reflexiu. Jesus se n' adoná. —Pere—li diguè—que tens? —Res—feu l'apóstol. —Tu estàs capficat? —Si, mestre. —Perque? —Estava pensant en la vila que deixem y en lo cástich que se li espera y 'm deya á mì mateix: «Deu es misericordiòs y just: essent aixis ¿perque destruheix tambè las casas que no poden haver pecat?» Jesus no responguè y abdòs anaren caminant, caminant fins que al passar per un marge hont hi havia unas atzevaras, Jesus signá ab la má á Sant Pere un niu de vespas, dihentli al mateix temps: —Pere, agafa eix vesper y ficatel' á la pitrera. Sant Pere quedá com qui veu visions; mes com lo Mestre li deya obehí. No havian donat encara quatre passos, quan lo Sant pescador sense atendre á res mes que al dolor de las fibladas de las vespas, com un foll agafa lo vesper, lo rebat á terra y á cops de peu tot l' esmicola. Jesus ab la front serena y la paraula clara, llavors se tombá y diguè á son deixeple: —¿Quina culpa hi te 'l niu, Pere, si las vespas te han picat? Lo apostol no responguè paraula; mes en aquells mots vegè clarament la resposta á la seva pregunta.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Lo confessionari

A principis del present sigle hi havia encara á Barcelona lo preciòs convent de Santa Catarina destruhit per la revoluciò, may prou condempnada, del any 1835. Aquella terrible fetxa es y será sempre de doloròs recort per las arts, la religiò y la honra de la terra.
Mes no 'us vull parlar d' aquella nit d' horrors, ni del convent considerat baix son punt de vista artístich, res d' aixó. Sols vull fervos esment d'unallegendeta que contavan los mateixos frares, referent á un confessionari que hi havia en una xica capella al darrera del altar major.
Una tarda en que un frare s' estava sol en la sagristía, va entrarhi un home alt, sech, groch y tot vestit de negre, y li demaná si volia confessarlo. Lo frare l' hi va respondre que podia comensar á passar á la capella de darrera l' altar major, que ell desseguida hi aniria.
En efecte, encara no havia tingut temps lo desconegut d' agenollarse, que ja lo frare seya dins del confessionari disposat á escoltar al penident.
Comensa la confessiò.
Lo bo del frare ohía ab atenciò. Lo qui 's confessava anava dihent, dihent, dihent y si be 'l confès de tant en tant feya alguna mostra de sorpresa ab tot per ço no deixava d' escoltar. De prompte lo penident para sa relaciò y diu algunas paraulas á la orella del confès. Mes tot just havia dit quan ja aquest s' alsa horrorisat del que acaba de sentir, exclamant:
—Jesus, Maria y Joseph.
Y al mateix moment un tro inmens que trontollalo convent, ompla l' espay y una forta pudor de sofre fa perdre 'ls sentits al frare. Quan aquest torná en sí, lo penident ja no hi era; pero encara se sentia la fator de la sofra y allí hont aquell, moments avans, havia posat la má s' hi veya la marca del seu palmell y dels seus dits tot cremat com si ho haguès sigut ab un ferro rohent.
Aquell fals penident era lo diable.