OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Horacianes/A Cabanyes

Com una brosta de llorer novella, naxent d'antiga rel qu'estava oculta entre pedres ciclòpiques y marbres de clàssica ruina,
sobre l'august abatement s'axeca, evocant heroismes, ab sa fulla de tò metàlich y apuntada forma, a tall d'ínclita llansa;
talment surgí, malaguanyat poeta, ta solitaria inspiració, nodrida de noble sava y ab l'aspror y forsa de ta nadiva terra.
Ardit, auster y vigorós ton geni, era be'l geni de ta patria dura qu'ab sa lira de bronze s'adquiría del vers l'independencia.
Tu, desdenyant banalitats sonores y fàcil pompa buyda, sols cercavas intensitat, elevació, noblesa, qu'escolta qui n'es digne.
Sols qui n'es digne. Ni tirans altívols, ni baxa turba afalagar volgueres... Jamay al or venal ni al pler qu'embruta rendires homenatge.
Fins execrares la més docta lira, si ab sò d'adulació fou profanada, si va corrompre ab sensual mollesa la fibra de son poble.
Axí, fente del art un sacerdoci, el foch sagrat ne manteníes, y altre ardor no t'inflamà, més qu'amor pura y entusiasme magnànim.
Del món helènich adorant la forma, tu l'esperit d'altr'època sentires, y modulares a una verge'l càntich de suspirants estrofes.
Fins més allà de la grandesa humana, el pur crisma assolint del Evangeli, en l'altar el vessares quan ta Musa volà nimbada ab l'iris...
Sublim nasqueres; mes l'humana gloria te fou negada, car l'edat caduca del classicisme bort no comprenía la clàssica noblesa.
Y'l manllevat idioma, resistintse a les audacies de ton estre indòmit, violencies ne patí, que no tolera son geni d'altra rassa...
¡Ah! la llengua materna te calía per abocarhi'l cor... Mes exa parla desdenyada, envilida, corrompuda, ja l'art la creya morta.
¡Oh cantor sense llengua! axí passares, obscur y pensatiu, en curta vida... Després l'oblit d'immerescut silenci cubrí la teva tomba.
Y aqueix oblit immerescut perdura, malgrat l'esfors inútil d'algun sabi, mentres la folla multitut aclama vulgaritats indignes.
Oh jove atleta de la forta lira! qu'eras be'l geni de la patria dura, ara qu'en gloria ta materna llengua retorna a vida nova,
¿per què no tornas tu? ¿Per què en l'esplèndit ressurgiment qu'a ton terrer esclata, alsar no tornas jovenil la testa, com fresch botó de lliri?
Ay! tu qu'ab tal imatge te planyías de que'ls hèroes passats no revinguessen, tampoch may més has de venir a l'obra que t'assignava'l geni.
Y romandrà ton buyt... més buyt encara essent inadvertit; y may ton poble sabrà lo que perdé quan tu morires abans d' ell recobrarse.
Tu, qu'a la patria arrebatat, pogueres al menys dexarhi ta mortal despulla, de ton doble esperit l'hereu suscíta potent sobre ton poble.
Y no manqui a ta rassa la corona qu'ab temps y millor sòrt cenyir debías, de Tarraco en l'Acròpolis sagrada, ¡Pindar de Catalunya!
# Horacianes/A Horaci

Príncep afable de la docta lira,
mestre y custodi de la forma bella,
tu qui cenyires de llorer y murta
doble corona:
ara toléra que una mà atrevida
passi a mon poble la qu'ab tal fortuna
tu trasportares al solar de Roma
cítara grega.
Aspra y' ferrenya sonarà en ses cordes fines la llengua de ma patria dura; mes també noble hi sonarà: ma patria filla es de Roma.
Filla de Roma per la sanch, pel geni, clara y robusta com sa mare antiga, guarda en ses terres per llevor de gloria cendra romana.
Sí: dins sa terra'l cavador atònit òssos y marbres y joyells hi troba, armes, monedes y penons qu'ostentan l'àguila augusta.
Bella ma patria es ademés. Viuría sens anyoransa la divina Musa dins exa terra que cenyeix la blava mar de Sirenes.
Illa es galana, ahont el sol de Grecia brilla puríssim, y d'ardenta sava pròdich, li dona ab lo rahim alegre l'àtica oliva.
Déxa, donchs, ara que dins ella evoqui clàssiques formes, y l'antiga Musa, just ab sos propis ornaments, ma patria veja somriure.
Ara que folla l'invocada Furia, febre als poetes inspirant, ungleja l'harpa plorosa, y entre fanch destila fonts d'amargura,
oh! còm anyora mon afany les clares, dolses fontanes del Parnàs helènich!... Mestre, ab ta bella, cisellada copa, déxamhi beure.
Déxa que tasti la sabor antiga qu'omple tes odes y dins elles dura, com un vi ranci de Falern que guardan àmfores belles.
Nèctar poètich ab que'l cor s'anima, febre y deliris d'embriach no dona; dona la calma del Olimp, la sana forsa tranquila.
Qui de tal nèctar troba'l gust, no cerca l'or, ni les armes, ni'l domini frèvol: l'art es sa vida, qu'entre goigs ò penes guarda segura.
Ah! púgin altres a palaus que habitan grogues les ansies ab l'afany hidròpich, negres insomnis qu'en un llit de plomes posan espines.
Vàjan al fòrum, hont febrosa turba crida y s'empayta disputant la presa que la Fortuna dins la pols humana llansa per riure.
Puga jo, a l'ombra del natiu boscatge, seny y bellesa agermanar ¡oh artista! seny y bellesa qu'ab ta lira forman digna aliansa.
Sí: que a tes obres el bon seny, Horaci, guía la dansa de gentils estrofes, tal com Silenus, el vell gris, guiava dansa de nimfes.
Elles ben àgils y formant corona donan al ritme la lleugera planta: riuen les Gracies, y se sent l'efluvi d'alta ambrosía.
# Horacianes/Al poeta que'm feu present de fruytes saboroses

Sota un parral qui pampolós verdeja per les columnes jòniques de marbre, tot clapejant de soleyet y d'ombres bellugadisses el mosaych del atri, cal posar ton present, jove poeta! Oh, quín present de fruytes saboroses! Son de Tempé frescal? Son de l'Arcadia? A quín hort les cullires? Be pot férsen a les tres Gracies delicat obsequi, que de fruytes més sanes y esquisides
ningú'n presentarà. Veníu rioleres, oh petita Pandara, oh jove Ixena, per oferirne les primicies pures a les Gracies matexes, coronades ab rou d'eterna joventut! No hi manqui Methymna ab sa gran copa ahont fulgura la netedat... No hi manqui la parella de Lamon y Alidé, vellets benignes, pera honrarnos la llar ab la constancia d'amor, qu'es foch sagrat y dura sempre... Mes del festí poètich vàja enfòra l'entonament aparatós. Que hi sía senzill y noble tot, com l'art helènich. Convidèmhi'ls amichs. Cad'un que porti son present escaygut ab cor placèvol. Jo sols hi podré dur de ma garriga qualque bresca de mel, però mel pura que pren l'abella als romanins estèrils, mel com ells olorosa y ben daurada, com rajolí del sol qui daura l'Illa!
# Horacianes/Devant la cascata de Tibur

Saltan rugint al esglayat abisme formes incertes de vivent escuma; nàyades folles de furor poètich ploran y riuen.
Crits y rialles, estertors y càntichs mesclan ab l'ombra y esplendor claríssim... Càsashi'l geni del horror ciclòpich ab la bellesa.
Verges fontanes qu'esmortides cauen la vestidura pel rocàm s'esquinsan: volan y's perden a la vall profonda vels de brumera.
Tot el ramatge del barranch tremola; l' au al volarhi esparverada gira; just a la gola dels avenchs qui roncan l'iris hi juga.
Sobre la penya més abrupta, al cayre, guayta en ruines la gentil rotonda, temple que Tíbur dedicà a l'austera verge Sibil-la.
Oh! be està'l temple del antich oracle just a la vora del sonant abisme hont es eix riu impetuós, del estre símbol y norma.
Tal la suprema inspiració derrama pura y a lloure sa corrent sonora... Llum y tenebres, ò vergers y horrures, tot ho anima.
Tal en imatge de torrent qui salta, Píndar altíssim, figurà ton estre el qui tan hàbil feu aquí l'augusta lira de Roma.
Vora exes ones aprenía Horaci ímpetu, gracia, varietat, frescura... y l'admirable de sa viva estrofa salt de lirisme.
Tendra elegía modulà Tibul-lus vers hont exa aygua sanglotant reposa; y entre'ls poetes passà aquí Mecenas díes olímpichs.
Musa, captiva de severs estudis, rómp ja les traves. Ta perduda forsa sent que retorna: ja a mon cor bategan rítmiques ales.
Alsat, oh Musa! Romant silvestre cúll per corona; y oferintla als genis, pénjala, y grava al antiquíssim pòrtich, grava per signe:
«Mort a la gloría, jovencell poeta dins exes aygues revivà sa Musa. Estre suscitan les rieres... Salve, clàssica Tíbur!»
# Horacianes/A Virgili

Oh suavíssim, immortal poeta! «mitat de la mev'ànima»'t diría, com un jorn te digué l'amich Horaci, si tant gosava qui de lluny t'adora. Quí no t'estima si't coneix? Ton estre, ton art suprem admiració'ns imposan; però encara promou més simpatía ton esperit, qu'en misteriós efluvi la flor eterna de ton vers exhala. Ton esperit corpren. Té l'hàlit verge
de les selves balsàmiques, l'augusta pau de les blaves ombres que s'estenen de puigs altívols, mentre'l sol declina y munta'l fum de les humils cabanes... Té la frescor del rou, l'unció que duen les plantes de virtut benefactora, la sanitat del camp en plè consorci del bon treball y la feconda terra. Té'l vel de la celístia, 'l tendre càntich de Filomela dolsament planyívol, l'efusió de les fonts, la llum serena del estel dels pastors a la vesprada. Rey de la solitut grata a les Muses, també cantares heroismes èpichs de primitius guerrers, un alt orígen fantasiant per la superba Roma. Axí regares del gran riu homèrich l'ample terrer llatí. Dins l'espessura de la mítica selva tu cullires aquell ram d'or que, com a ceptre màgich
de poesía, te donà l'entrada per l'espectral imperi de les ombres. Y més qu'aquell avench, tu feres veure les fondaries del cor, vivent abisme que penetra ton cant. L'afecte tràgich de la púnica Reyna, la mort noble dels dos joves amichs tu consagrares ab tal encant, qu'encara avuy ne dura viva corrent de llàgrimes... Ah! sempre, demunt horrors, grandeses y batalles, demunt jòchs, infortunis ò ventures, ta poesía escampa son misteri de sentiment. Un no sé què dolcíssim de bon cor y de gracia fa tes obres incomparables dins l'edat antiga, oh Rey gentil de la tendresa humana!
No en và l'oracle sibil·lí digueres al imperi romà, donant l'anunci d' un naxement meravellós. L'aurora
d'un nou ordre de segles descobrires des del cim de ton geni, y va nimbarte un tendre raig de la claror futura. Per axò fou que dins el gran eclipsi del món gentil, tu sol ja romangueres tot lluminós; y sols pogué la fosca transfigurarte, per servir de guía al vident d'altres mons Dant Alighieri. Per axò arreu les cambiants centuries t'adoran al passar, y tu fas sempre de guía y confident al cor poètich qu'es capàs de sentirte y pelegrina per camins de dolor ò d'esperansa...
# Horacianes/Comiat

Per un cel matinal tot blau y rosa, jo veya un temple de puríssim marbre blanquejar entre'l vert de la ribera, demunt les clares ones.
Ses columnades de gentils estríes, al perfilarse paraleles, feyan conjunt harmoniós, com el cordatge de la sagrada lira.
Esculpit el frontó, demunt el pòrtich serenitat irradiava augusta, com el front galeat y sereníssim de Pal·las Athenea.
Era allò, vist en fòra,'l santuari del Art suprem. Còm ne sería esplèndit l'interior! Quín càntich, quíns oracles allà ressonarían!
Jo prou volguí pujarhi; mes vaig perdre l'incert camí; m'abandonà'l coratge; y l'esglay me digué: «Per què t'esforsas, somniador inútil?»
Després... el temple aquell perdí de vista, y ja may més he somniat muntarhi. Però a voltes, encara, per ma ruta girantme,'l veig en fòra.
El veig, y deturantme a contemplarlo, ja per mi inassequible, en don indici al esforsat jovent qui canta y puja les costes de la vida.
Oh vosaltres qu'un jorn entreu al temple, no us deman pera mi ni una memoria; mes ah! gravàuhi lo que jo hi volía: el nom de nostra patria!
# Horacianes/Calma

Calma suplica'l navegant qui's troba per la mar ampla si ja negre núvol tapa la lluna y cap estel propici guía li dona.
Pau vol la Tracia furïosa en lluytes, pau vol la Media que'ls buyrachs adorna, pau, amich Grosfe, que ni ab or ni perles poden comprarne.
Ah! ni riqueses ni lictors de Cònsul tristes angoxes de cap cor allunyan, ànsies qui sota entexinat riquíssim pàlides volan.
Prou té per viure qui en modesta taula posa ab nou llustre lo saler dels avis: may li dissipan una sòn lleugera sòrdides ansies.
Què tant d'esforsos per tan curta vida? ¿Per què dins terres qu'altre sol feconda viure voldríam? ¿Quí, dexant la patria, fuig de sí propi?
Munta l'angoxa dins les naus ferrenyes, corre y encalsa'ls esquadrons qui trotan; ràpida corre més que'l cerf, ò l' ayre qu'alsa tormentes.
L'ànim, alegre en lo present, no curi lo que demà puga venir; les penes mescli ab lo riure... Rès al món se troba bò de tot cayre.
Mort primerenca desgracià un Aquil-les; llarga la vida per Titon fou càstich... Axí tal volta la fortuna'm dona lo qu'a tu't nega.
Tu tens dominis hont a mils pasturan sícules vaques; per ton carro eguinan poltres superbes, y't vesteix molt cara púrpura doble.
A mi certera'm concedí la Parca terres ben curtes, de la Musa grega l'hàlit amable... y desdenyar l'indocta turba maligna!
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXXIII

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/284 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/285 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/286 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/287 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/288 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/289 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/290 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/291 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/292 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/293
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXXIV

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/294 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/295 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/296 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/297 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/298 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/299 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/300 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/301 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/302
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXX

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/257 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/258 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/259 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/260 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/261 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/262 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/263 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/264 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/265
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXXI

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/266 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/267 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/268 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/269 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/270 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/271 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/272 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/273 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/274
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXXII

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/275 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/276 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/277 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/278 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/279 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/280 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/281 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/282 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/283
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXVI

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/221 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/222 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/223 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/224 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/225 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/226 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/227 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/228 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/229
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXVII

133.Seguírem camí enllà, jo i el meu guia,
pel penyal, fins a ser a l'altra arcada,
que duu a la fossa on la llur paga troben
136.els que, sembrant discòrdies, guanyen culpa.
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXVIII

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/239 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/240 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/241 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/242 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/243 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/244 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/245 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/246 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/247
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXIX

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/248 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/249 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/250 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/251 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/252 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/253 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/254 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/255 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/256
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXV

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/212 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/213 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/214 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/215 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/216 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/217 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/218 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/219 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/220
# Contestació de Manela la Chincha, á Tófol el Chufleta

Estaba esmocant un llus á la bora de 'l aiguera, cuand vaig sentir per arvera passos y trapitg confus.  Luego vaig girar el cap, y al noy vegent de l' corrén, digué cremada: ¡ay redéu! ¡'n hahem arrancat bon nap!  — Carta porto, Maneleta, digué l' xicot, — ¿Y cuand val? — Set cuartos. — ¡Ben prop d' un ral! aqui 'ls tens y m' deixas neta.  Vaig tirar rabiosa un all y un votua que trinaba, mentres el cartér marchaba corrent escalas á ball.  ¡Set cuartos! y tens bonas manyas pera fer gastar dinés, Tófol! ¿no valian mes pera comprarme castanyas?  ¡Set cuartos! la rabia m' menja... ¡mal agonyats! ja n' tenia, ab deu mes que ni afegia, per ná al trayatu diumenja.  Tú vols ferme anar descalsa? yo no l' llensu, si tú l' llensas, el dineret... ¡Deu! ¿te pensas que yo fas moneda falsa?  La teca no m' se guanyar per el foso y passeitg nou, no, pera guanyar un sou la melsa tinch de suar.  Viva l' diner, que no put per anys que tinguía: en eix mon, la gent de Napulayon be deya, l' arjant fa tut.  Las cartas que tu 'm escrius de amplayats fant bullir la olla, y tots ells son una colla de lladres que 'ns menjan vius.  Si porcs tú vols engreixar has de creurer que jo no, Tóful, y dic tot aixó perque, com es de pensar,  me escriurás altra vegada, y ni grosa ni petita cap carta he de rebre escrita com no vingui franqueijada.  Si no tens ánima ingrata y tornar aquí aviat, los set cuartos qu' he gastat vull cobrarmels ab orchata.  Mes parlem de 'l amor teu que dius que t' crema y 't anses... ¡que cariño tan violent es aqueix!.. pren bays de neu.  Tens amor á mes de mil, tens mossas com 'l estiu moscas, pero ab mi va molt lluny d' oscas... ¡ay! ¡que te n' dono de fil!  ¿Que has fet doncs de la Teresa? encara que chincha, yo may he estat, seré, ni so platu da sagunda mesa.  Y has de saber que ya tinc un altre que m' busca el cos; el meu terno y tu sou dos, y el meu terno val per cinc.  Creume, el meu cor no t' desdenys, pero si el meu terno hu sap, ab un garrot 'm obra l' cap y moro de un fart de llenya.  Yo no vull morir de un cop, y ademes, ell está aquí, y tú estás molt lluny, y á mi me agrada 'l amor de prop:  Un geni te anfutimat, era de la patuleya, y de aquells que ui li feya, podia dirse enterrat.  No creguis que per tú l' deixi, que m' donaria tacó; era dels de Pep de Po de aquells de Deu no m' esquensi.  ¡Quina sang te! ¡quina sang! no gasta aigua, sols beu vi y aygurdent de bon matí, que diu que 'l aygua fa fang.  Fou ara de la jamancia, y no 'l ha tuspit cap bomba, per si may la mort l' tomba, constancia, Tófol constancia.  Que mort ell, vens tú despues, y serás tú el meu marit... si no m' surt millor partit ú home que 'm agradi mes.
A. RIBOT Y FONTSERÉ
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol primer

«Senyor, dix ell, Deu vos saul a vos e a vostra cort. Yo so vengut a vos que sots refugi de exellats, e prech vos, senyor, que hajats merce de mi e quem vullats sostenir en vostra terra, que honrat hom e de alt linatge son; e mon senyor lo comte de Barcelona, per falses lausengers qui m'han acusat ab ell, ham exellat de sa terra e ham tolt tot quant havia. Per que yo us prech, senyor, que vullats que yo us serveixcha axi com vasall deu servir noble senyor».
Quant lo rey entes que aquest era En Guillem de Moncada, senescal, levas del siti en que seya e pres lo per la ma e assech lo prop si.
«Senyor, dix lo rey, ben siats vos vengut, axi com a bon cavaller e de honrat linatge que vos sots. Per ma fel moltes de veguades he desijat que us pogues veher e tenir en ma cort, per lo gran linatge e noblea de cavalleria qui en vos es. E sapiats que res que mester vos sia no us fallira en ma cort». E d'aqui avant lo rey feu li donar ço que mester hac, que no li falli res que mester li fos en la sua cort. E de aqui avant lexarem a parlar d'En Guillem Ramon de Moncada, senescal, e parlarem del rey d'Arago.
# Crónica del rey d'Arago en Pere IV lo Ceremoniós, ó del Punyalet

Imprenta «La Renaixensa, Xuclá, 13, baixos
# Decret 41/1986 sobre la denominació oficial del municipi de Beneixida

L’Ajuntament de Benegida (València), en sessió celebrada el dia 25 d’agost de 1983, acordà sol·licitar el canvi del nom actual del Municipi pel de Beneixida.
L’Institut de Filologia Valenciana de la Universitat de València i el Gabinet d’Ús i Ensenyament del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, consideren correcta en valencià la grafia de Beneixida.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1, que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels Municipis de la Comunitat Valenciana.
En atenció d’aquests motius, vist l’expedient instruït per l’Ajuntament de Benegida (Valencia) per a l’alteració de la denominació actual per la de Beneixida, i d’acord amb la proposta elevada per la Conselleria d’Administració Pública, en què s’acredita el compliment de les prescripcions exigides en la legislació vigent, amb la deliberació prèvia del Consell en reunió del dia 21 de març de 1986,
Decrete:
Article únic
L’actual Municipi de Benegida de la Província de València es denominarà Beneixida. Les referències que al nom antic s’haguessen realitzat pels òrgans de l’Estat o d’altres organismes públics s’entendran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
València, a 21 de març de 1986.
El President de la Generalitat,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller d’Administració Pública,
VICENT SOLER I MARCO

## Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de Beneixida a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de Beneixida

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV