OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tradicions religiosas de Catalunya/La pota de porch

EN lo mateix poblet d' Horta hi estava una pobre dona que tenia 'l seu marit malalt de una forta desgana. Tant arrivá á creixer aquesta que l' home se moria y la trista de sa muller no feya sino plányer-sen' ab tothom que trobava, sens que ningú li donès lo tan desitjat remey que havia de posar fi á son desconhort.
Un dia, tot passant per un camí, va trobar á Fra Salvador y pregáli que anès á veure al pobre malalt. Lo sant home li prometè que ho faria. Hi aná y li diguè:
—Que teniu? Que 'us fa mal?
—Res; pero no tinch gana y 'l defalliment me mata:—va respondreli 'l malalt des del llit del dolor.
—Voleu dir—li feu lo pare—que no 'us menjaréu lo que 'us durè?
—Cá! ja fa molt temps que res me crida la gana: lo meu desmenjament es mortal.
—Voleu dir—repetí 'l frare—que si jo 'us duya una pota de porch no vos la menjaríau?
—Pot ser que sí!—esclamá llavors lo malalt tot animantse.
Lo frare ixquè de la casa y se n' aná cap al convent. Tot ananthi troba un remat de porchs que un home 'ls menava. S' hi acosta y lleva la pota á un dels de la ramada. Lo pastor tot ayrat crida des de lluny; mes ell ni se l' escolta. Se 'n torna á la casa de la desconhortada muller, cóu la pota y la du despres al malalt que, tantost la veu, tan menjador se torna que ni 'ls ossos n' hauria deixat.
Mes lo pare Salvador no 'ls hi deixa pas; los arreplega un per un, los fica al sarrò y 's despedeix de aquella bona gent que plora d' alegria. Se 'n torna cap al convent. En lo portal, aixis que hi arriba, ja hi troba al pastor tot alterat y encés de cara haventselas ab lo prior. Lo porcaire volia que li paguessen lo cap de bestiar malmés per un dels frares.
—Bon home—diguèli'l pare Salvador tocantlo per la espatlla tantost arrivá.— Sosseguéuvos. Jo he sigut qui ha tallat la pota al vostre porch y ho he fet per guariment de un malalt que estava morint. No cridéu tant: aixó que tanta pena 'us dona, á la fi no es res: ja veuréu. Portáume lo porch.
Lo pastor rondinant y de mala gana acostá la pobre bestia que apenas podia aguantarse dreta.
Lo frare traguè 'ls ossos del sarrò y posantlos ab molt cuidado un sobre l' altre en lo lloch que 'ls corresponia, va dir al porch tot donantli una patacada á l' anca:
—Ves, camina.
Y 'l porch caminá, deixant admirats als que contemplavan lo miracle.
# Tradicions religiosas de Catalunya/La palmera

LA Verge anava de camí acompanyada de Sant Joseph lo qui, escoltant la veu del mal esperit, s' omplia 'l cervell de sospitas que 'l mal humoravan y no 'l deixavan en sossech ni un sol moment. La Verge, duhent en sas entranyas lo fruyt beneyt, se fadigava y sovint, sovint havia de pendre repós. Prou coneixia lo que causava pena á Sant Joseph, del qui la fe allunyantse anava poch á poch; pero ¿que hi podia fer? Tranquila en sa conciencia, esperava en que Dèu no trigaria en enviar á son espós la pau y la fe perdudas. Veuse aqui que, al passar per una calitjosa vall, la Verge no poguè tirar mes amunt y 's va seure al peu de una palmera pera reposar. Feya una calor! La Verge tenia una set! —Joseph, cullme un dátil! Lo sant fuster no li va respondre paraula, ni li va donar lo fruyt. La Verge 's posá á plorar, sens planyers' del rebuig. Pobreta! Quan bella era ab las llágrimas que li perlejavan cara avall! Mes ¡oh miracle! La palmera llavoras comensá per vinclarse y ajupintse, ajupintse posá en mans de la Verge son mes xamòs ram de dátils. Sant Joseph llavoras caiguè de genolls en terra y benehí la bondat de Deu, donchs li concedia lloch y ocasiò de poderse penedir de sos malévols é injustos pensaments.
* ↑ Esta tradició la publica en sa colecció italiana, G. Pitrè de Sicilia.
* ↑ Altres tradicions diuhen que l' arbre era una pomera.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Las estrellas de la Verge

DE Tortosa al coll de l' Alba hi ha duas horas de pujada fatigosa en sa major part, pero tambè de delitòs esbarjo en quan se hi arriba, puig des de lo coll se descobreix un paisatge bellísim. Las hortas que s' estenen pels costats del Ebro, lo riu en tota sa amplada descapdellant sas onas cristallinas que s' esllavissan fins á Amposta per confondres' ab las aiguas del mar; vilas, pobles, vessanas, camps, afraus y montanyas, tot aixó 's veu clarament sota 'ls peusdel que des de tant enlayrat indret s' ho contempla. A mitjant camí del coll ó sia á una hora de Tortosa s' hi troba una hermita, hont hi viu una familia per la conservaciò y apariament del sant lloch. Los diumenges s' hi acostuma á dir missa que sol ajudar l' hermitá (tal es lo nom que lo poble dona al cap d' aquella familia) y quan alguna colla de romeus hi acut, en la hermita troba aculliment y bon servey en tot quant necessita. La imatge que s' hi venera fou trobada allí mateix per unas donas. La tradiciò ho conta aixis: Unas donas que anavan al coll de l' Alba vegeren tot plegat á la vora del camí una serpent inmóu y dreta tal com si fos de pedra. Espantadas las pobres pagesas li tiraren rochs pera ferla fugir, mes com no la sapiguessen tocar y en ellas la por anès creixent, se posaren á corre cap á Tortosa ahont trobant los seus marits los hi contaren lo que acabava de passarloshi. Los homes llavors prenent estacas y bastons en busca del reptil eixiren acompanyats de sas mullers que los hi ensenyaren l' indret hont havian vist á la serp, la que, ab gran sorpresa detots, encar romania allí mateix y en la mateixa postura. Mes com los homes no son tant espantadissos com las donas, se tiraren damunt de la bestia y á garrotadas lograren deixarla morta. Ja se n' anavan altre cop dret á la ciutat quan de sopte un d' ells adonantse de una cosa que l' encuriosí cridá als demès y tots deturaren los seus passos reculant y reunintse ab lo qui'ls havia detingut. Lo motiu de la sorpresa de aquell, havia estat lo haver descubert allí á pochs passos una esboçinada imatge de la Verge. Reculliren los trossos y los dugueren á la Catedral, hont se guardaren en depósit fins y á tant que fou acabada una capelleta que en lo mateix indret hont la serp apareguè, la devociò dels tortosins va edificar pera la sagrada imatge. Mes veuse aquí que en la nit de aquell mateix dia en que 'ls tortosins reculliren la imatge, las estrellas del cel s' adonaren de que 'ls homes havian trepitjat lo lloch hont hi havia hagut la Verge y tanta tristor aixó 'ls causá, tant se 'n condoliren que, desprenentse del cel, com llágrimas de plata caigueren en espessa pluja en aquell mateix indret hont laspagesas havian vist la serpent. Mes al caure, totas pedrificadas quedaren allí en espessa muniò, de manera que avuy encara, y aixó qu' han transcorregut algunas centurias des de llavors ensá, se n' hi troban en abundò. Las guardan com á reliquias molts dels que 's veuhen obligats á deixar la terra tortosina, ja sia per anarsen á América, ja per motiu de casament ó ja per altres cassos de la vida.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Lo Sant Crist de Balaguer

CONTAN que un dia los moros trobaren un Sant Crist y per befa lo tiraren á la mar. La santa imatge, en lloch de ser llansada altre cop á la mateixa platja per las onas, surant, surant, mar endins se n'entrá: aixis bressat sempre pels trontolls del amarch element creuhá la mar venint á parar á la costa catalana. Un pich aquí, costejant, costejant, arribá un dia á la boca del Ebro y, contra 'l curs de la corrent, riu amunt, riu amunt se n' aná enfilant fins á trobar las aiguas del Segre: llavors lo riu gros pèl mes xich va deixar, y las aiguas lo portaren al davant de la ciutat de Balaguer. Un cop allí, la creu ja no volguè tirar amunt ni avall. La gent va adonarsen y probá algun atrevit d' agafarla; mes la creu, quan algú hi era vorer, llavors fugia com si no volguès ser tocada. La nova del miracle s' aná escampant fins á arribar á un convent de monjas que hi havia prop de la ciutat, monjas tingudas en gran consideraciò per sas virtuts. La mare abadessa 's feu contar la maravella, y après, com si la veu del cor li diguès, ordená á totas las monjas que 's dispossesen per eixir en professò cap al riu. Aixis ho feren, aixis devallaren del turò al cim del qual lo convent negrejava; vistas de lluny ab sos hábits blanchs, angels del cel pareixian. Aixis arribaren al lloch hont la gent flectats los genolls pregava á la imatge no deixés aquella seua terra. L' abadessa llavors s' atansá al marge y ¡cas providencial! lo Sant Crist hi correguè desseguida, fins quasi á tocar los peus d' aquella. La religiosa, llavors plena de santa fé, ajupintse abraçá la imatge sagrada, y, enlayrantla, seguida de las monjas, cap al monastir novament feu camí, sens que 'l pes ni 'l balans causessen en ella cap mena de fatiga. Prova certa de que 'l voler de Deu era posar en evidencia lo poder miraculòs de la santa penyora. Tan bell punt hi hagueren arribat oferírentlo á lá adoraciò de tot lo poble que hi correguè ab gran fe, ab gran tropell. Allí s' adora encara avuy dia y es d'aqueix Sant Crist que 's conta que li creixen los cabells y las unglas; unglas y cabells que un cop al any li son tallats, y que tornan á creixer, com sol succehir en los cossos de personas vivents.
# Tradicions religiosas de Catalunya/La nau de Sant Ramon

Sant Ramon de Penyafort fill de Vilafranca, confessor de reys de reys y de papas.
Y es veritat lo que diu la cansò donchs era confès de nostre gran rey En Jaume d' Aragò, qui l' estimava tant que sempre 'l volia aprop seu per amich, guia y conceller. Eixa especie de gelosia del reyenvers son confès, es lo que fonamenta la tradiciò que del dit Sant conta 'l poble catalá.
Lo rey era á Mallorca y va saber que son confessor volia anarsen á Barcelona: desagradat lo rey de aixó, procurá ferlo mudar de pensament, y com coneguès que no n' eixiria, llavors ¿quina 'n fa 'l gran monarca? Dona ordre á tots los nauixers, de que cap d' ells embarque á Sant Ramon, amenassant ab greus penas al quí gosás á desobehir son manament.
Lo bon religiòs que no sabia res de la ordre del rey, quan li va pareixer be, cap á la platja feu via y entrá en tractes ab uns mariners pera empendre son viatge. Aquests rebujaren sas ofertas, fentli á saber al mateix temps las ordres que tenian rebudas.
—Bè—contestá lo sant varò resignat.—Deu m' ajudará.
Y acostantse á la mar, agafa son mantell per una punta y l' exten damunt de l' aigua; lliga despres aqueixa punta al cim de son gayato y pujant sobre lo mantell, que surava planer com si fos de fusta, espera lo buf del vent que no triga gayre á vindreS' infla lo mantell com si fos una vela y 'l Sant ab esglay de tots los que des de la platja se 'l guaytan mar en dins llisca com una gavina quan neda.
Eix miracle se veya esculpit en un capitell d' una columna del convent de Santa Catarina.
# Victor Hugo en català/Anyorament

¡Y quant depressa fuig nostra ventura! seguimla y —ja lograda— dormimnos en sos brassos, descuídats; y al despertar d' eix son que tant poch dura, qual nova Elena á son país robada vehemnos abandonats!
Y en lo avenir inmens, ab febril ansia, buscamla ab insistencia, y, al lluny al ovirarla li cridam: —«Retorna, oh dolsa amiga de ma infancia!»— Y acut lo plaher; mes sens omplir la ausencia de aquella que anyoram!
Jo, si lo impur deleyte 'm brinda un dia sa copa mentidera, dirél'hi: —«Vesten lluny tu qu' aqui vens »tentar ma sedenta fantasía, »que si tristesa 'm dú 'l mirar enrera »tú 'm dus remordiments!»
Mes jo turbar no dech vostre desvari, amichs; ans feros veurer que penas no 'm desvetllan ni dolors; y encara qu' en mon cor sente 'l contrari, dech sons alegres de ma lira treurer, banyats pot ser en plors!
Tal volta en vostre cor, una finjida rialla passatjera, oculte un greu recort d' aquella edat!… ¡Es gran, Deu meu, qu' en esta trista vida vingam tots á sufrir, mes de manera qu' ho fem tots d' amagat!
Tu tens una coloma sempre amiga que á tos desitjs se doma;
tu, verge, ton amor tens á una flor; peró ¿que hi fa? si aquesta se mostiga aixis com nostra vida, y la coloma com nostra ditxa's mor!
Vergonya 'ns dem dels plors que 'ns enterneixen: lo greu retort, la pena qu' acut á nostra ment nos torna roigs, com si 'ls llassos terrens que 'ns oprimeixen fossen de flors, y 'l mon una cadena de plahers, de cants, de goigs!…
¡Y m' ha fugit sense deixar ni rastre! Jo he fet per aturarlo tot quant ma pobre ment ha concebut, eix temps en que la ditxa, com un astre hi brilla, mes de sopte 's fon com plácit somris interromput!
# Victor Hugo en català/Cant de piratas (Ramon Picó y Campamar)

Cent homes en esclavatje portem y tots cristians; dels monestirs prop de platja provehim per los sultans. ¡A l' aygua, ardits cassadors! Anem de Fez á Catana… Dins la galera—la capitana éram vuytanta—los bogadors.
¡Un convent! A la vorera ormetjem sense ferir: dessota d' una paumera hi ha una flor del monestir. Prop del mar, y á sos remors sorda, dorm… verge y galana! Dins la galera—la capitana éram vuytanta—los bogadors.
—La donzella, es bo l' oratje; calléu, donchs, qu' heu de seguir: mudaréu sols do paratje: l' harem es un monestir. Lo Sultan ama 'ls primors; vos farem mahometana. Dins la galera—la capitana éram vuytanta—los bogadors.
Ella fuig vers la capella, plorant comensa á crida': —¡Gosáu tocá' una donzella? —Prou!—respon lo capitá; Y sense esco'tar sos plors la fican dins la tartana. Dins la galera—la capitana éram vuytanta—los bogadors.
Molt mes bella en sa tristesa eran sos ulls talismans: venuda fóu á sa Altesa. ¡Bé valia mil tomans! Y en que defallis llavors, la ahí monja es huy sultana. Dins la galera—la capitana éram vuytanta—los bogadors.
Ramon Picó y Campamar
# Victor Hugo en català/Amor

¿Perqué escoltas, nena, del bosch als aucells? No hi ha aucell que cante com canta ta véu.
¿Qué hi fa que Déu tape los astres del cel? Cap estrella brilla tant com los ulls teus.
¿Qué hi fa que Maig omple lo jardí de flors? La flor mes bonica floreix en ton cor.
Eix aucel de flama, eix astre del jorn, eixa flor del ánima s' anomena AMOR!
# Victor Hugo en català/Arrobament

A voltas, quan tot dorm, m'assech ple d'alegría sota 'l cel estrellat que fa lluhir ma testa; escolto si de dalt devalla algun brugit; y 'n va 'l rostre 'm fereix lo temps ab s'ala impía quan estich contemplant, conmos, l' eterna festa, qu' al mon, l' espléndit cel, dona durant la nit.
Crégui suvint llavors que, tant de raig y espurna com queya en aquest mon, tan sols per mi brillava qu' eix misteri á saber era 'l predestinat; que solsament per mi, vana ombra taciturna, la gran munió d'estels l' espay il-luminava; ¡que jo 'l rey misteriós era de tot lo creat!
# Victor Hugo en català/Als angels que 'ns vehuen

—¿Qui ets, ho transeunt? Jo tinch esment de tú, mes, en espectre transformat, no regonech ton sexo ni ta edat. —Só ta mare, y per tú vetllo amatent.
—¿Y?tú, qual ala tremolosa brilla mentres l' esguart tendre dolsura emana, qui ets, oh transeunt? —Só ta jermana. —¿Y tú que trist me miras?—Só ta filla.
¿Y tú qui ets?—Jo só aquella á qui has dit: Jo t' amo, cent vegadas en greu queixa. —¿Y tú qui ets?—Só t' ánima mateixa.— ¡Rodéjam ab ton manto, oh fosca nit!
# Victor Hugo en català/Darrer cant

Y tú, deix també ta lira! ¿Qué importa quin déu t' inspira, á eixos vans y estúpits sérs? Riuhen quan ta má l' insensa!… Ton plectre importent donchs llensa! Deix esto carro sens corcers!
¡Quant gran es lo transport que sent lo poeta quan, sens temer la mort que may descansa, brillar veu allá al lluny com llumaneta Sa gloria que s' atansa!… Desde son alta cima, envers l' edat futura s' abalansa, y escolta atent la véu que 'l reanima,
y son nom, com un roch llensat, fa ohir mil ecos en lo fons del pervenir.
Jo no tinch esta ventura: lo temps en mi no's detura: la gloria no 'm te present. Ma Musa's veu arrastrada, per la mar del mon irada, com lliri per un torrent.
No obstant, ma Musa es ignocent y bella! De Bethlem lo astre grats recorts l' hi guarda: com los reys magos ha seguit la estrella. Lo Senyor, pus que esguarda Que'l poble l' abandona al olvit, entregantse á són cobarda, 1o dot de sa paraula en premi 'm dona; y ja exite ma lira ó moga al dol, sa véu va á Déu com la áliga va al sol
M'anima en sa font se inflama é ideas santas derrama: tal del rech, hon sens recel
l'árabe sa set apaga, la gota al riu va, hon s'amaga, del riu al mar, d'est al cel.
Més 'oh llars apagats, flors sense flayre, homes! Entre vosaltres jo m' ofego pus á mas amples alas l' hi 's manca ayre Y he de estar en sossego! Un mon mesquí es lo vostre! No teniu á las liras cap apego! Gosau! Que en vostra fas lo goig se mostre! Amáu y combatéu! Sérs vans tots sou, qual mort ull á tot raig del cel se clóu.
Sens que un eco despertara cantí ab véu robusta y clara: ma lira ab cordas d' acer passá entre eixas gents ignobles com per los carrers dels pobles passa 'l casco del corcer.
En va rugir jo he fet á la venjansa: en va, ab veu de dolor, á la clemencia fiu ohir pera dar una esperansa
á son cor sens fal·lencia. Cayent ma pensa austera dels cels tonants en l' árdua eminencia á est mon ingrat, hon sols lo mal prospera, ja en pluja, ja en rosada ¡ay! ni ha arrancat la cissanya ni 'l fruyt ha fecundat.
La tomba may clou sa porta. L'home ab lo temps que l' emporta Brega en va desesperat. Res l' intent de Deu remenda. La vida es com una tenda Hon se dorm ans del combat.
¡Y aixó es lo qu' al olvit l' ánima dona! De molts la urna dels anys no arriba á omplirse! Més, ja qu' aquesta vida troban bona Sens de res partenirse, gósen d' ella ab prestesa baix est cel ultrajat que vol obrirse, que quan sa sort al juhi veurán somesa, en va se escudarán en son mal fat com en los trossos d'un vaixell xafat
¡Adéu, donchs, ma dolsa lira! ¡Musa á qui la turba mira, sens entendrer tos cantars! No permetas que 't contemple: clóu las cortinas del temple; torna la sombra als altars!
Aqui teniu la rama d' esperansa que 'm donáreu, Senyor! També os entrego lo diví escut y la celeste llansa! Se qu' he faltat, no ho nego, á ma sort per tendrura. Suvint, del jelós vent sent juguet cego, son volt tot just emprés l' áliga atura: suvint lo llamp, que 'l mon mira ab recel, sens haver fulminat s' entorna al cel.
# Victor Hugo en català/Cansó de piratas

Conduhím al cautiveri cent coral-lers cristians, mentres d'algun monasteri reclutám pera 'ls sultans.
Al mar, corsaris lleugers! nostra es la costa africana… la galera capitana duya vuytanta remers.
A terra un convent s' ovira: tiráu l' ancora al ormeig, que 'm sembla qu' allí fem fira segons un bulto que veig. Dessota dels verts llorers dorm una hermosa cristiana… La galera capitana duya vuytanta remer.
—Calla y segueix, aixerida, que 'ns es favorable 'l vent. Durás allí bona vida l' harém es com un convent. S' altesa es amich de plers: te farém mahometana… La galera capitana duya vuytanta remers.
Vol fugir, plora y gemega. — Vos atreviu malahits?… pero 'n va de junolls prega, ningú fa cas de sos crits. Per quatre brassos grossers es portada á la tartana… La galera capitana duya vuytanta remers.
Mes hermosa en sa tristesa son sos ulls dos talismans: no bé la vegé s' altesa la comprá per mil tomans. En va plora 'ls jorns primers: de monja passa á sultana… La galera capitana duya vuytanta remers.
# Victor Hugo en català/Cap d'any

Demá, quan ab sa pura llum l' alba argente 'l camp jo partiré, traspassant la montanya y la planura, envers ta sepultura puix, apart de tú, viurer no sé.
Incertas mas miradas, sens ma atenció distréurer cap brugit, solet, ab lo cap baix, las mans plegadas, caminaré entre pradas, lo jorn sent pera mi trist com la nit.
Tampoch veuré la hermosa gassa de boyras de cristall y d' or; y al arribar allí hon ton cos reposa deposaré en la llosa un pom de romaní y grébol en flor.
# Victor Hugo en català/Decepció

Ans que mas cansons amadas tan tendres y perfumadas del mon sufrissen l' afront; lluny dels que las desprecian ¡quan ufanosas florian apomadas en mon front!
Del arbre avuy arrancadas? flors per l' aguiló esfulladas, ruinas del pensament,
rodan per terra espargidas de fanch y de pols marcidas á pler de l' ona y del vent.
Jo, com arrugadas fullas, miro eixas tristas despullas correr per lo sol pelat, y com trepitja y baldona la multitut ma corona, rihent del arbre esfullat!
# Idil·lis i elegies/Ix, oh nimfa de riu, de ton aigua sonora!

LXXIX
Ix, oh nimfa del riu, de ton aigua sonora! Pren mos cants de pastor confegits a ta vora i porta'ls a D' .r.., la gentil insular; que llurs sons amorosos pugui ella escoltar i, sortint als teus passos, amb la boca rient, els seus dits primorosos els recullin del vent. El fresc matí d'un jorn de bell i clar celatge no és tan florit, tan pur, tan dolç, com son visatge. Digues-li, tu que ho saps, digues-li quin record d'amor em persegueix tostemps i omple mon cor; digues-li per qui clama ma veu desconhortada fent percudir les voltes d'eixa gruta atzurada; digues-li quin nom és que enmig d'aquests pradells de tant de repetir-lo ja el canten els ocells.
# Idil·lis i elegies/L'art els transports de l'ànima feblement interpreta

XXI
L'art els transports de l'ànima feblement interpreta; si l'art és qui fa els versos el cor és el poeta. El geni, constrenyit en sa fecunditat, no pot servar en la testa l'obra que ha madurat. Fins, malgrat ell, en ell mateix, a un vers exacte s'ajusta el pensament i fuig amb ell a l'acte. Ell escriu; son cor dicta. A aquest mestre diví no cal sinó prestar-li la mà; després, seguir. Quan ell és benaurat; quan res no l'aturmenta; quan la joia exultant, la jovenesa ardenta damunt son rostre posen l'esclat de llurs colors, son vers, fresc i vermell, rublert d'ambre i de flors, brilla de la salut que mostra son visatge i sent que el món és bo, i a viure l'encoratja. Si, pobre i generós, son cor ha de sofrir dels planys d'un indigent que no pot acollir; si la beutat que ella ama, lleugera i inconstant, l'oblida, entant decanta la testa a un altre amant; si als flancs sent la punyida cruenta del dolor, son vers és taciturn, velat d'un llarg crespó, i com res més no veu sinó danys i dissort pensa que l'únic bé dels homes és la mort. Ver sempre, son discurs sovint es contradeix; s'expressa amb tons mudables; fustiga o aplaudeix. En va mon pensament és volador i audaç: així que vol fugir l'Art li detura el pas. Per 'xò, amb mos escrits fonent-lo constantment, hi fixa el temps passat, per ell sempre present, i sap, puix a coneixe's el seu deler el convida, renovellar sens treva son ànima i sa vida.
# Idil·lis i elegies/L'amor i el pastor

I. L'amor i el pastor
Lluny de Cinde i de Pafos ribetejats de flors, cansat d'un benestar enemic del repòs, jo anava, nou pastor, pels camps de Siracusa, invocant en mos versos a la nimfa Aretusa quan Venus, des del cel, brillant con un espill, se m'apareix, duent, sense buirac, son fill. Tots dos somreien. Ella digué: —Oh, bon pastor, pren el meu fill i sies son fidel guiador; inclina a les dolçors del camp sa jovenesa i les virtuts ensenya-li de la vida pagesa—. Ella fugi. Jo, crèdul al seu pèrfid parlar, l'infant tímid i dolç prop meu vàreig cridar, per dir-li dels jocs nostres, de la pau del poblat; que fins un déu al riu abeurava el ramat; de Bacus i les segues, i de Pan, que al Menal va construir amb nou canyes sa flauta desigual. L'infant, sense escoltar mes rústiques lliçons, m'ensenyava al seu tom amoroses cançons: la dolçor d'un besar i el poder de les belles; tot l'Olimpe sotmès a la volença d'elles; Plutó mateix en flames de Venus arborat, i aquell plaer diví d'estimar i ser estimat. Quins cants més dolços! Jo cedia al seu cantar; mon cor ja no podia deixar-lo d'escoltar. Tots mos preceptes vans l'oblit se'ls endugué fent lloc per sempre més a ço que ell em digué. Ell coneix sa victòria; i sa boca embaumada versa una mel molt dolça dins ma boca pasmada; i des del jorn feliç que en vaig gustar el sabor mos llavis i mon cor respiren sols amor.
# Idil·lis i elegies/Era jo un bell infant que ella era gran i bella

XXXIII
Era jo un bell infant que ella era gran i bella, i amorosa em somreia, i em cridava a prop d'ella. Dret sobre els seus genolls, la meva mà infantina li amanyagava el rostre, i els cabells, i la sina, i qualque cop, la seva, amable i complaent, fenyia castigar ma infantesa imprudent. Era enfront sos amants, devora seu confosos, quan més em prodigava sos tractes amorosos. Quantes voltes (mes, ai, què es sent a aquella edat?) els besos de sa boca mon rostre els ha copsat. Tots els pastors em deien, veient-me triomfant: —Oh, quant de bé perdut! Oh, venturós infant!