# El Micalet

don Leon Galindo y de Vera. ————
EL MICALET.
Canten atres d'amor lo bell deliri que tans de folls vá fer de tans de sabis ó de la guèrra l'espantós estrago que tant plorar ha fet; yo una cançó diré pòbra y sencilla en la llengüa tan dolça dels meus àvis que de tot valenciá lo còr alegra; cantaré al Micalet.
Sols vull que lo mireu ab gran respecte que els nòstres pares al Senyor l'alçaren per deixar als seus fills bona memòria del seu amor ardent y que la meua veu com la campana d'eixe vell Micalet hui grèu resòne y no puga emportarsen l'aire vago paraula y pensament.
Y, tú, divina Musa de Valencia qu'et mires tan de temps abandonada per uns fills que nols volen de sa mare ¡ingrats! enrecordar; tú, la Musa mes noble y mes hermosa, de sonriure gracios, dolça mirada, com atres jòrns grans Reis yo hui te pregue qu'inspires mon cantar.
Dam la gracia difusa en los teus llabis ¡oh musa! baix d'un cèl tan blau naixcuda tú que de flòrs pintades y oloroses corones lo teu front: tú que mirantlo al aflijit consòles y els aires cuan sospires embalsames
y cuan cantes la teua veu ascolta callat lo rosinyól.
Aixina dient cap á lo cèl miraba pensant que al meu pregar no respondria cuan veig en la veleta entre blanchs nubols la Musa qu'es sonriu... Jamay veren els ulls tanta belléa, jamay tan dolça veu fonch ascoltada y crida: «Et vull complaure» Oixca Valencia lo que sa Musa diu.
Mireu eixe jagant que els vostres àvis varen posar un jòrn de centinela pera guardar á la ciutat hermosa mentres tranquila dòrm; no fá cas de la pluja ni del aire ni dels rellamps y tròns y sí la flama pren lo palau del rich ó el niu del pòbre á veu en crit diu «¡Fòch!»
Mentres que lo marjant ab mortals ansies espera á la gran náu que sa fortuna y la de sa familia per mar pòrta, ¡Per mar tan mal camí! alça á lo Micalet els ulls tristísims y veu una senyal, senyal de vida que li diu que la náu al pòrt aplega y respira tranquil.
¿Quí cuan la seua dolça hermosa pátria té que deixar y al estranjer emigra, despuis que á la muller y als fills abraça no li dona un adeu? ¿Y quí cuan á la seua pátria torna per mes pòbre que vinga y ple de penes al vórelo de llunt content no's pòsa y fins dijós se creu?
Cuan allá á lo mig jórn al Senyor alçen, y está tota la gent tan afanada
en les còses del mon que en Deu no pensa ell diu: - «Pregau, pregau.» Y cuan la Santa Iglesia nòstra mare vòl festejar al Rey de cèls y tèrra pera que tots sos fills juntets l'adoren els diu: - «Vingau, vingau.»
Y en mig les vòstres festes bullicioses, cuan al compas de música armoniosa folls d'amor y de gòig que tan pòch dura, desalentats balleu, lo seu clamor s'ascolta melancòlich que prega al cèl per ú que lo mon deíxa y el juhi tornatvos y la infèl memòria vos fa pensar en Deu.
¿Quin valenciá malalt allá en sos ultims cuan ya no veu ni sent y tot hu olvida morint, dolçament d'éll no s'enrecòrda per última vegá? ¿Quí mes qu'el Micalet cuan ya la tèrra ha caigut sobre el mòrt tristament plòra y á tots els valencians piados anuncia que ha mòrt lo seu jermá?
Vosatros estranjers que altius pujareu D'Egipte á les Pirámides famoses pera vore no mes que.... molta arena, munteu al Micalet voreu blabes, altísimes montanyes, jardins de belles flòrs, òrts de taronjes, un gran llach, rius y fònts, mar, cèl y tèrra, en fi, cuant Deu ha fet.
¿Y cuant mes, ¡oh! estranjers s'admirarien si Valencia piadosa demá alçára magnifich monument dalt d'eixa torre que hui pasmats mireu, á la Declaració de que la Vèrge sens sombra de pecat fonch concebida, y vereu que posaben á la Mare tan prop de lo Fill seu?
Atónits ascolteu la bòna nòva y encara que envejeu la nòstra dija no podeu menys de dir dins la vostra ánima —«Molt gran pensament fon posar allá en los nubols á la Vèrge pera que tots la vegen y la adoren.... si es fá, viurá Valencia y eixa torre mentres que dure el mon—»
Si qu'es fará. La llum del cel divina penetra el meu esprit y en lo pervindre tan fosch pera els mortals fá que yo llixca distinta y clarament: —«Si qu'es fará. Valencia generosa que tan vòl á la Verge soberana posará tot cuant dega y tot cuant puga per eixe monument»—
Digué la musa; als Valencias ens tòca seguir la seua inspiració sagrada.... alçem un monument de tanta gloria, tan alt y tan cristiá; sa pedra cada ú gran ó giqueta segons ses forçes pera l' obra duga y si alguna ne falta pa acabarla.... el cèl la posará.
¿Cóm podrás renunciar á que la Vèrge estenent sobre tú lo dorat manto t'acarone ¡oh Valencia! com la mare acarona al seu fill? Y tú, gran Turia que ab tes clares aigües corres per eixos camps ¡quin gòix te espera cuan la Reina del cèl qu'es tan hermosa se mire en ton espill.
Ixcau, bons llauradors, de la barraca mireu la Concepció tan santa y pura que molt mes que la llum de lo sòl brilla y alegres tots canteu;
demaneu cuant vullgau, qu'es generosa; y si com bons cristians teniu fé en ella, cuan menys vos ho penseu el camp trístisim tot plé de flòrs voreu.
¡Oh! pobres caminants qu'en nit serena apaganse la lluna y les estrèles en un instant s'habeu quedat á fosques y aneu perduts pel mon! No tremau, sòls mireu cap á Valencia, llum vos fará la Vèrge, llum tan clara que al seu par les estrèles y la lluna no mes que sombra son.
¡Trists mariners qu'en mig la mar revòlta combatuts per lo vent y per les oles, baix dels peus contempleu ab gran espasme vostra segura mòrt. Alçeu al Micalet els ulls plorosos y cobreu la esperança ya perduda que allí vos oferix la Vèrge Santa segur y dijós pòrt.
Y tú Valencia hermosa ¿qué pots temer á la sombra covada de María que de tot enemich t'ha de defendre si es que ne tens algú? Per ella el llaurador, frut copiosísim; per ella el mariner, grata bonança; per ella el que no veu, llum hermosísima; per ella, glòria tú.
Benito Altet.