OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cançó (Ponç de la Guàrdia)

| I Farai chanzo ans que veinha.l laig tems, pus en Tolsa non n'anam tuit essems. A Deu coman tot cant reman de zay: ploran m'en part, car las domnas ams nems. Tot lo pais, de Salsas tro a Trems, salv Deus, e plus cel on midons estai II Tot n'o am mais car ma dona i sai; qu'el'es mos jois et el'es tot cant ai, e res no.m am mas leys cui amar suel ni de mos jorns autra non amarai; e sai e cre que leis aman morai, pus a leis platz qu'enaixi m'o acuill, III Cant e leis plaitz que.m fay tort ni orguil, sitot m'o vey, conoixer non o vul. Mas ben conosc tot cant me fai de be: lo be.l graesc e.l mal, sitot m'en duil. C'om peitz me fai, can m'esgaran sey oil, ai tant de yoy que del mal no.m sove. IV Non es nuils joys lo desir que me'n ve, que si.m destreinh, non ay poder de me, mas sol d'aitan can tot soletz m'estau e pes de leis ab lo cor que la ve: aquel douz pes me sojorn'e .m reve et ai n'aut pessan mant bon jornau. V Domna, vos etz manenta de bon lau e, ses mentir, la gencer c'om mentau: per qu'eu sofer totz mos mals e deport que trac per vos soletz e mon cabau, e n'ai dolor, mas vos estatz suau: d'aizo m'es vis que faitz alques de tort. VI Us lauzengiers me vol far paitz de mort; mas no m'en clam, que mout n'ai bon conort e no.y ay dan, et il fai que vilans. Ja no s'en lais, que pesari.m fort: que esters son grat auray joy e deport merces midons, a cui baissei les mans. | I Faré una cançó abans que vingui el mal temps, ja que a Tolosa anem tots plegats. A déu encomano tot quan resta aquí: plorant me'n vaig, perquè les dames estimo molt. Tot el país, de Salses fins a Tremp, guardi Déu, i més enllà on la meva senyora està. II L'estimo encara més perquè la meva dama hi és; que ella és el meu goig i ella és tot el que tinc, i res no estimo sinó ella a la qual sempre he estimat i en els meus dies cap altra no estimaré; i sé i crec que moriré estimant-la, perquè si a ella li plau que així m'h'ho concedeixi. III Quan a ella li plau fer-me tort i mostrar-se orgullosa, encara que ho veig, no ho vull reconèixer. Mes be reconec tot quan em fa de bé: el bé li agaraeixo i el mal, encara que me'n dolc. Com pitjor em tracta, quan m'esguarden els seus ulls, tinc tant de goig que no me'n recordo. IV No és cap joia el desig que em domina, que així se m'apodera, que no tinc poder sobre mi, sinó només quan tot solet m'estic i penso amb ella amb el cor que la veu: aquest dolç pensament em descansa i em refà i pensant en ella he tingut molts bons dies. V Senyora, vos sou famosa de bon nom i, sense mentir, la més gentil que hom pot esmentar; per la qual cosa jo suporto tots els meus mals i esforços que trec per vós solet en mi mateix, i tinc dolor, però vós esteu tranquil·la: en això em sembla que sou una mica injusta. VI Un maldient em vol pitjor que mort; però no me'n queixo, que en tinc un bon consol i no en tinc dany, i ella actua com un vilà. No se'n cansi que em pesaria molt: que malgrat ell tindré goig i plaer gràcies a midons, a qui vaig besar les mans. |

## Font

* http://www.xtec.es/%7Emalons22/trobadors/textostrobadors.htm
# Cançó contra la quinta

Ay poble de Centelles Be t´ho pots pensar De que n´estem tan tristos No fent sino plorar. No ploris Pepeta mia Que ja no tornará aquell dia Ara ja no hi ha remey Me´n haig d´anar á servir al rey. Y un jove tan ben plantat y tan ben format Ha d´anar á la guerra Y un jove tan ben plantat A d´anar á ser soldat. Y en rivant á Barcelona Ay que tristos qu´estarém Ens tirarán á l´Habana Que may més ne tornarém La quinta, la quinta La van á quintar La flor d´aquest poble La van á buscar.
# Cançó (Philippe Desportes)

Cançó
Dels vostres ulls un dolç esguard, oh ma deessa, —ulls blaus, mon sol conhort— pot tornar-me a la vida i esvair la tristesa que em duu cap a la mort. Gireu els ulls vers mi; que llur més viva flama deturi mon traspàs: Un sol esguard és prou. Ho voleu, bella dama? No, vós no ho voleu pas.
Un mot de vostres llavis, al meu dany massa amable, dit, però, sense enuig, pot canviar el destí d'un amant miserable que el greu turment defuig. Un sí cal solament —entre un somriure gràcil— un sí que em consolàs. Déu meu, quin esperar! Voleu a això ésser fàcil? No, vós no ho voleu pas.
Roca sorda als meus clams, de glaç tota cenyida, cor eixut d'amistat: quan jo era menys ardent éreu vós més sentida, més prompta a pietat. Deixem, doncs, d'estimar; i, des d'avui, senyora, desviem nostre pas. Que jo volgués, però, ¿cosa possible fóra? No, no, jo no ho vull pas!
# Cançó de Nadal

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Cançó de Nadal pot tenir els següents significats:

## Vegeu també

* Nadala en versió modernitzada El desembre congelat. Comença així: "El desembre congelat — confús es retira....".
* Cant de Nadal, de Joan Maragall. Comença així: "Aclarida, beneïda, venturosa nit de Nadal!".
* Categoria:Nadales.
# Cançó 1 (Ponç d'Ortafà)

| I Si ai perdut mon saber qu'a penas sai on m'estau, ni sai d'on ven ni on vau, ni que·m fau le jorn ni·l ser; e soi d'aital captinensa que no velh ni posc dormir, ni·m plai viure ni morir, ni mal ni be no m'agensa. II A per pauc no·m desesper o no·m ren monge Jau, o no·m met dins una frau on hom no·m pogues vezer. Quar trahitz soi en crezensa de cella qu'ieu plus dezir, que·m fa suspiran languir quar ni franh ma convinensa. III Ja mai non cug joi haver ni un jorn estar suau, pos midons m'a solatz brau ni me torn'en non caler. No sai on m'aia guirensa: com plus ieu pes e cossir que·il pogues en grat servir, adoncs creis sa malvolensa. IV A gran tort me fai doler, qu'ieu sia pendut en trau si ja segui autr'esclau pos m'ac pres en son poder ni fis endreig lieis faillensa; mas sol aitan, so malbir, quar la tem e n'aus ben dir e quar li port benvolensa. V Per re no·m posc estener qu'ieu no l'am et non la lau, quar la gensor qu'on mentau es, e non ment e dic ver; ab que prezes penendensa dels turmens que·m fai sufrir; e si's denhes convertir er complida sa valensa. VI Ieu soi aissel que no tensa ab sidons, ni no m'azir, ni·m sai de res enardir mas de so qu'a leis agensa. VII E soi sel que fai semensa, e sai celar e cobrir miels qu'autre drutz, e grazir qui·m fa secors ni valensa. | I Tant he perdut el meu saber que a penes sé on sóc, ni sé d'on vinc ni on vaig, ni que em faig el dia i la nit; i sóc de tal manera que no vetllo ni puc dormir, ni em plau viure ni morir, ni el mal ni el bé no m'agraden. II Per poc no em desespero i em faig monjo de Jau, o em fico dins una afrau on ningú no em pugui veure. Perquè he estat traït en la confiança d'aquella que més desitjo, que em fa sospirant llanguir perquè trenca el meu pacte. III Ja mai penso goig tenir ni un dia estar tranquil, ja que la meva dama em dóna tracte dur i em menysprea. No sé on trobar guariment: com més penso i reflexiono com poder servir-la al se gust, aleshores creix sa malevolència. IV Amb gran injustícia em fa mal, que jo sigui penjat d'una biga si jo he seguit altra petjada des de que m'ha pres en el seu poder i no he comès falta contra ella només això, això veig, perquè la temo i goso parlar-ne bé i perquè li tinc benevolència. V Per res no em puc estar d'estima-la i lloar-la, perquè la més gentil que es pugui dir es, i no menteixo i dic veritat; amb que prengués penediment dels turments que em fa sofrir; i es dignés penedir-se seria perfecte son valor. VI Jo sóc aquell que no discuteix amb la seva dama, i no m'irrito, i solament sé atrevir-me a allò que a ella li agrada. VII I sóc aquell que va sembrant, i sé amagar i cobrir millor que cap altre amant, i agrair qui em dóna ajut i valença. |

## Font

* http://www.xtec.es/%7Emalons22/trobadors/textostrobadors.htm
# Cançó de l'infant

¿Què li darem a l'infant nat, tot mort de fret i tot gelat? Comprem-li roba, puix es tant pobre, no té vestit. Fill de Maria, en l'establia n'es nat anit
¿Si l'infant plora
i la Senyora tristeta està? Fem-li cosetes ben boniquetes: ja callarà.
Una joguina li vui comprar perquè tot sol puga jugar. Una campana de bona gana li compraré; un vestidet bergansinet, tot vindrà bé.
Li comprarem també turrons sucats amb sucre que sien bons; neules torrades, amb mel-melades i alguns confits, perquè aixís puga amb ses dolçuries passar la nit.
Fruita novella li vui comprar: pomes ni peres poden faltar, alguna figa dolça i pansida, raims gromets; jo tinc melons que tots seran bons per fê un presentet.
Si amb aquestes no vol callar, se'n pot sa mare aconsolâ, i a Josep crida amb agonia, dient-li:—Espòs, preneu-lo en braços: veurem si acas callarà amb vós.
Quan el bon vell sent que plora tant, diu:—Pel cert no puc sofrir-ho tant, fa més d'una hora sento que plora amb gran clamor.— Diu a Maria amb agonia: —Me trenca'l cor.
# Cançó de segar

Jo segava blat cabot
que em pegava pes capell,
l’amo n’estava content d’ell
i jo hi estava molt poc.

## Font

* Obtinguda de http://www.santllorenc.es/sessitges/informacions/11_Sembrats.htm

## Referències

* ↑ http://research.culturalequity.org/get-audio-detailed-recording.do?recordingId=21733
* ↑ Terminologie de la Culture des Céréales à Majorque
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Cant espiritual

Estramps
| Puix que sens tú algú á tú no basta | 279 |
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Cants morals

| I. Si com lo Taur se vá fuyt per desert | 227 |
| II. Pujar no pot algú en mòlt valer | 229 |
| III. Molts homens oig clamarse de fortuna | 230 |
| IV. Jo crit lo be si en algun lloch lo sé | 231 |
| V. Vólgra ser nat cent anys ó pus atrás | 233 |
| VI. Pór de pijor á mólts fá pendre mort | 234 |
| VII. Mólt me par be que péns del altre món | 235 |
| VIII. Aquell ateny tot quant atenyer vol | 238 |
| IX. Lo tot es poch çó perque treballám | 240 |
| X. La vida es bréu é l' art se mostra longa | 252 |
| XI. Entre amor so posat é fortuna | 259 |
| XII. No 'm clám d' algú qu' en mon mal haja colpa | 264 |
Estramps
| I. Pahor no sent que sobres laus me vença | 268 |
| II. Qui de per si ne per Deu virtuts usa | 269 |
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Axí com cell qui 'n lo somni es delita

XXVIII.
Axí com cell qui 'n lo somni es delita
é son delit de foll pensament vé,
ne pren á mi qui l' temps passat me té
l' imaginar qu' altre bé no hi habita
sentint venir l' aguayt de ma dolor,
sabent de cert qu' en ses mans he de jaure
temps de venir en ningun bé 'm pot caure
ço qu' es no res en mi es lo millor.
Al temps passat me trobe gran amor
amant no res puix es tot ja finit
d' aquest pensar me sojorn é 'm delit;
més quant lo pert, s' esforça ma dolor
si com aquell qui es jutjat á mort
é de llonch temps la sab é s' aconorta
é creure l' fan que li serà estorta
é 'l fan morir sens un punt de recort.
Plagués á Dèu que mon pensar fos mort
é que passás ma vida en durment;
malament víu qui té son pensament
per enemich sentli d' enuigs report,
é com lo vol d' algun plaher servir
li 'n pren així com dona ab sont infant
que si verí li demana plorant,
na tant poch seny, que no l' sab contradir.
Fòra millor ma dolor soferir
que no mesclar poca part de plaher
entre aquells mals qui 'm giten de saber
com del passat plaher me convé exir;
llas mon delit dolor se converteix,
doble 's l' afany après d' un poch repòs
si col malalt qui per un plahent mos
tot son menjar en dolor se nodreix.
Com 'l hermità que enyorament no l' creix
d' aquells amichs que tenia en lo mòn,
tant há llonch temps qu' en lloch poblat no fon,
per fortuit cas un d' ells l' apareix
qui los passats plahers li renovella
si que 'l passat present li fá tornar,
mes com se 'n part li es forçat congoixar
lo bé com fuig ab grans crits mal apella.
Tornada.
Plena de seny, quant amor es mòlt vella,
absença es lo verme qui la gasta
si fermetat durament no contrasta
é creure poch si 'l envejos consella.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Cants de mort

| I. Aquelles mans que james perdonaren | 193 |
| II. O quant es foll qui tem lo forçat cas | 199 |
| III. ¿Qui será aquell del mòn superior | 201 |
| IV. Que val delit puix no es conegut | 204 |
| V. Si per null temps creguí ser amador | 206 |
| VI. La gran dolor que llengua no pot dir | 208 |
| VII. Cobrir no puch la dolor que 'm turmenta | 209 |
Estramps
| Puix me trob sol en amor, á mi sembla | 220 |
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Cell qui d' altruy reb enuig é plaher

XXXII.
Cell qui d' altruy reb enuig é plaher
é perdre vol totalment sa amistat
es li mester haja per oblidat
tot lo plaher haventne desesper
é tot primer qu' es lluny de sa presença
é del plaher no sia recordant
car si aquell les present al devant
enyorament dobla sa benvolença
Tres coses son que llunyen ben voler,
dan é desalt é gran iniquitat
al propi bé hom es tan inclinat
que no vol bé d' hon gran dan pot haver
en gran desalt no 'ns basta la potença
que cell amem qui 'ns es desagradant
lo nostre esforçs no sab fér en nos tant
qu' el prim voler no vinga en malvolença.
Iniquitat met l' hom en desesper
avorrint Dèu senyor qui l' ha crehat
ço fa lo seny del nom quant es irat
si avorrint amantse tan primer,
après de si l' hom ama sa semença
tant que lo Nan cuyda ésser Gigant
é tant pot fér envers nos mal usant
que en mal voler giram nostra sciença.
Si com l' hom fort qu' es igual de poder
ab 'l enemich que li es devant posat
fins que 'l un d' ells es per l' altre sobrat
algú no pot ningun dret juhí fér,
tot en axí no puch donar sentença
entre Amor ab Oy desacordant
cascú d' aquests en mi es tant puixant
que mon saber no hi coneix diferença.
Amor al camp no fon lo pus darrer
mes Oy vench 'lla d' armes tan esforçat
qu' al pus estrem del camp l' ha derrocat
que jo 'm pensí no 's pogués may refer,
mes no 'l fallí amor sobre valença
mon foll voler li fon prest ajudant
Oy dona crit dient ho llas y cuant
tardará Oy qui 'm tolga de temença.
Tornada.
Suplich á Deu que 'm tolga coneixença
ho volent ell us jo de passió
d' aquella que sia prop de rahó
leixant amor qui 'm traheix en crehença.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Axí com cell qui 's parteix de sa terra

LXXXIII.
  Axí com cell qui 's parteix de sa terra
ab cor tot ferm que james hi retorn
deixant amich é fills plorant en torn
é cascú d' ells á ses faldes 's aferra
dihent plorant — «Anar volèm ab vos.
O, no 'ns leixeu trists é adolorits.»
E l' es forçat aquells deixar jaquits.
¿Qui pot saber d' aquest les grans dolós?
Jo me 'n confes á Dèu é puix á vos
que jo só tal com lo de qui he parlat,
car tot delit de mi es apartat
si que james me veja delitós.
No solament he lo delit perdut
ans en són lloch entrada es la dolor
car jo 'm ahir havent perdut amor
é jach del col que tostemps he temut.
No menys que mort á mi es avengut
no m' pot fer pus que fer perdre lo món
é jo d' aquest á tot hom ma part don
puix que no am ne puch ser ben volgut.
Tot çó que veig me porta en recort
lo mal present é lo qu' es per venir;
lo negre prop lo blanch fá mes lloir,
un poch delit ma dolor fá pus fort.
Jo no puch dir senta dolor de mort,
sá tinch lo cos é malalt l' esperit
d' un accident qu' en vida m' ha jaquit
en tal estat que no m' trob viu ne mort.
L' enteniment no 'm delita en saber
é res plahent no vol ma voluntat
Jo visch al món é d' ell desesperat
si en l' altre pens no 'm calfa mòlt l' esper.
O mos amichs, vulláu dolor haver
é pietat del qui viu pert lo món,
é majorment si algun tant hi fón
car mòlts hi son qu' en res no hi son mester;
altres havents de aquell menjs sentiment
que la Guineu mòlt astut anmial;
é d' altres mòlts que 'l entendre no 'ls val,
si no 'n justar aquell metall argént.
Tornada.   No se á qui á dreç món parlament
perquè 's llonch temps que no parle ab amor
é dona al món no sent de ma tristor
axis mateix jo no 'n he sentiment.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Callen aquells qui d' amor han parlat

XXXIX.   Callen aquells qui d' amor han parlat
é dels passats delint tots lurs scrits
en mi pensant metenlos en oblits
en mon esguart nengú es enamorat
car per desig sens esperança haver
tal passió james home sostench
pera 'ls damnats nostre Dèu la retench
sols per aquells qui moren sens esper.
Puix mon afany es entre tots primer
amor fá tort com se reté mon dret
als folls é pechs no 'n dóna fam ne set
ne fret ne calt tots han complit mester
car no ennobleix tota mercé son alt
mercé havent si james la demana
jo d' amor visch é d' esperança vana
si pens haver rahó de fret ne calt.
No só empes ne temptat per desalt
de res que 'n cos los méus ulls hajen vist
l'enteniment per lo vostre es conquist
en gran rahó es causat aquest alt,
vos no vehéu ma pura intenció
car desamor en vos fosqueix la vista
perçó romanch ab la mia arma trista
com no miráu la mia afecció.   Del pare-sant no 'm cal haver perdó
car mon pecat es amar follament
demanla á mi car per mon sentiment
he fet d' amor cativa ma rahó.
Sia content amor del cos sens pus
é la rahó servirá son ofici
mon sentiment que 's veu prim sia nici
que no s' esguart ab qui tinga l' ull clus.   Fent bé á mólts á la mort me acus
car seré espill dels leals amadors
prenent remey á totes llurs dolors
car envers mi tota dolor es jus,
aytant com he pus alt llevada pensa
é netament hay en amor entés
seny feminí fora m' ha enpes
fent á si tort é á mi gran ofensa.
Tornada.
Plena de seny, jo vull y Déu dispensa
que per amar jo fenesca mos jorns,
mes si 'n escap per null temps daré torns
per dona que en ver amor se defensa.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Bé 'm maravell com l' aire no s' altéra

LIX.
  Bé 'm maravell com l' aire no s' altéra,
é com lo foch per fexuch pés no cáu
é com no 's móu la que fexuga jáu
fermant son lloch en la pus alta esféra
major senyal no pot mostrar lo mòn
é digne mòlt que 'l hom se 'n maravell
ab un poch mes hauré creure per ell
que perirán tots quants en lo mòn són.
A mon juhí ses lleys amor confón,
esperiment ja del tot es errant,
tot amador ama per son semblant
lo contra fér en per null temps no fón.
Vos que bastant sóu per un mòn reguir
porás bé fér que ameu al home pech?
Per acte leig sentiment haureu çech
no havéu pus escusa en lo méu dir.
Mon creure ferm no pot bé soferir
un cas tan fort é per mòltes rahons,
mes també sé que la carn ha esperons
é no veig fré bastant ha retenir,
é d' altra part amor per sa furor
secretament sens compte los cors lliga
en actes tals quals honestat castiga
é potse fér ameu de tal amor.
Si ver será prech Dèu que la calor
de tots los fochs creme la vostre carn,
sinó teníu en un terrible escarn
que no vençáu una tant gran error,
mes vostre cos per ventura 's delita
usar dels fruits que Na Venus conrrea
mes vostre seny deuria haver ferea
de fér tals fets é gents n' han la sospita.
Per tal dolor no faré vida hermita
palesament será ma vida activa
é de parlar no tendre llengua esquiva
é ver parlar de si gran dolçor gita.
Cells qui sabran mon ver complanyiment
tots planyerán mi per ma causa justa
é planyiment de si amor há justa,
é reprendran natura si 'u consent.
Tornada.
O foll Amor, de vos no só content
é ja mólt menys dels fets de la que am,
no sé aquí haje pus honest clam,
per no errar maldich vos egualment.
# Sanch Nova

SANCH NOVA
novela montanyesca
OLOT
Imprempta de N. Planadevall
1900
Accéptam, donchs, esposa estimada, aquest migrat fruyt del meu pobre enginy y de les meves reconcentracions, en el que tu mateixa tanta primera materia hi has aportat, y pensa que al concebir la, pera mí, temeraria empresa de fer quelcom de bé pera ma estimada patria Catalunya y al escriure aquest llibre que tantes suades costa á ma inteligencia tardana, vos tenía sempre al davant dels uys.
¿Podía obrar altrement qui professa la máxima de que la familia es el fonament y basa de la societat?
Olot, Mars del 1900.
<poem>
Gent de montanya Llampegueig Rufagades La desfeta L'arch de Sant Martí Síntessis Una esplicació del autor
# Sanch Nova/Una esplicació del autor

En aquesta segona obra que dona al públich, l'autor ha adoptat regles gramaticals diferentes de la primera, d'algunes de les quals se creu obligat á donarne esplicació. Tals son les terminacions del plural femení en es, seguint la costum establerta per la casi totalitat, dels poetes y bona part dels prosistes, per trobarho més característich de la llengua y perque en res afecta la pronuncia, ja qu'adoptem un só equidistant de la a y de la e. L'article el quan va davant de masculí, reservant l'article lo pera quan va davant de neutre ò de paraula que substituheix al nom (exemple: lo bo del cas, lo més fèrtil de tot el país), perque aixís se diu en nostres encontrades y en casi tot Catalunya.
Però la més radical, es la substitució de la ll per la y en alguns casos. Es un error creure que la substitució que tan pròdigament fa'l poble de la ll per la y es sempre un vici de dicció, per quant el mateix poble distingeix perfectament les dues lletres en certs casos. Per exemple: diu poy (insecte) y poll (de gallina), diu ceya y diu sella, diu dona veya y diu bella dona, diu uy y diu escull, diu paya y diu batalla, mortaya y pantalla, etc. Observis qu'en les paraules citades y en altres moltes, el poble conserva la ll en aquelles paraules que traduhides al castellá la conservan també y que posa la y en aquelles en que la traducció catellana pren la j. Seduhit per aquesta observació, l'autor l'adoptá com á regla al comensament de la estampació, no pensant (forsós li es confessarho) que'l portés tan lluny, ja que després se trobá en casos en que li fou impossible sostenirla, per lo que no s'atreviría á recomanarla sense major depuració. Per més desgracia, la mateixa novetat de la regla ha fet que s'escapés sovint al corrector, ab deslluhiment de la part prosodica de la obra.
# Salve dels Monjos

SALVE DELS MONJOS.
Salve, María de Montserrat; qui en Vos confia será salvat.
Salve, Regina, Mare divina del Redemptor, vida y dolsura, port de ventura del pecador.
Lo cel vos dona real corona d' estrellas mil, y eixa montanya vos dona Espanya per camaril.
Salve, María de Montserrat; qui en Vos confia será salvat.
A Vos eleva la prole d' Eva son cor plorant; arch de bonansa, nort d' esperansa del navegant.
Com una rosa ma patria 'us posa sobre 'l seu cor; Rosa en poncella, siau l' estrella del seu amor.
Salve, María de Montserrat; qui en Vos confia será salvat.
Los ulls hermosos girau piadosos
á aqueix mon trist; en ell guiaunos, y al cel mostraunos á Jesucrist.
Salve, Morena, de gracia plena, Llum d' Israel; Flor de la serra, Sol de la terra, Porta del cel.
Salve, María de Montserrat; qui en Vos confia será salvat.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CXIX

Quant lo princep sabe que aquells quatre castells que eren
riba mar s'eren retuts al rey d'Arago e de Cecilia, trames hi mil e cinch cents homens a cavall, Prohençals e Francesos, ço es assaber a la Scalea. Quant les gents de les galeres e els almugavers saberen aço, que aquelles gents eren aqui vengudes, exiren los en camp de fora la vila, e hagueren gran batalla. E fo volentat de Deu que la companya del princep fo vencuda e desbaratada; e foren la major partida morts e presos. Entrels fo hun rich-hom frances, qui era fill de hun cavalier que solia esser vicari de Cecilia al temps del rey Carles.