OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ab tal dolor com l'esperit s'aranqua

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Ab tal dolor com l'esperit s'aranqua pot tenir els següents significats:
* Ab tal dolor com l' esperit s' arranca, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Ab tal dolor / com l'esperit s'arranca, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Ab tal dolor com l'esperit s'aranqua e dins lo cors comença fer camí, e roman fret lo loch d'on parteix si, la viva carn s'alterra·n groga y blanqua, molt e pus fort dolor mon desig sent com ha partir de la mia sperança; no és del tot, mas en lo camí·s lança; ja mon esper demostr·alterament.
No·m pens que Déu me done tal turment que·m veja·l món si pert lo meu desig; no·m restarà sinó que mude lig, car de tot l'àls mon esforç és potent. Tots los assaigs que amadors an fets, tots me són pochs sinó mort acordada; si·m fall Amor, no·m fall pensa irada per castigar mos passats maliffets
Tan gran amor hauria·n deserets que tal affer menys de senyal passàs. De bé o mal se'n deu mostrar gran cas; Amor li plau que·s mostren sos secrets. Tant mon voler Amor ha hobeÿt, que no·m dolrrà sa perillosa plaga, si per null temps la fama no ss'apaga, com sent Francesch, de la su·à jaquit.
Vós, dona, sou mon déu e mon delit; donchs no us dolgau si pert lo món per vós. No·m teniu tort en les mies dolors, e, vós dolent, me féu pus dolorit. Res no·m dol tant com si de mi us doleu; lexau a mi acomanat Amor, car de aquell no·m trobe gran paor; de ira prech que·m vulla guardar Déu.
Sí com a l'hom frenètich l·és molt greu, quant a fer mal se vol ésser levat, lo fort ligam que li hauran possat y ell mal no sent fins la follia veu, ne pren a mi quant só torbat per ira: yo·m trob esforç, tant que no sent treball; quant me jaqueix, si bé tot jorn ho call, romanch tant llas, que sol mon cor sospira.
Tornada
Lir entre carts, ma voluntat se gira tant que yo us vull honesta y desonesta; lo sant haïr, aquell del qual tinch festa, e plau-me ço de que vinch tost en ira.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Ab vós me pot Amor ben esmenar

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Ab vós me pot Amor ben esmenar pot tenir els següents significats:
* Ab vos me pot amor bén esmenar, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Abuos me por / amor ben smenar, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Ab vós me pot Amor ben esmenar, del temps passat, lo seu gran falliment; sa fort dolor, per mon mal pensament, vós mi amant se pot acabalar. Yo li perdon si m'à dat mal dormir, yo li perdon voler mal guardonat yo li perdon si m'à d'amar forçat dona tan vil que·m fos vergonya·l dir.
Si cossa fos lauger·a comportar que yo de vós hagués tal vantament que·m pogués dir ésser vostre servent, lo nom sens pus me bast·a contentar. Tal me pareu que si de ferm vos mir, lo meu desig roman tan alterat que no vol res del que ha desijat, ne del present ne del que pot venir.
Creheu de ferm que no·m vull apartar del que sabré que serà vós plasent, e si·m manau cosa de gran turment, serà molt lleus càrech de suportar. Donchs en manar no us cal molt enardir: tot se farà lo que serà manat ab que d'amar no ssia deffenssat, car mon voler en àls no pot servir.
Acort no us cal en voler mi amar, si us ne altau, ne de mon sentiment; de mon voler creeu segurament que per null temps vos porà desaltar. Ell amarà e no farà mentir los meus escrits qui d'ell han tant parlat, ne scarnirà mon verdader dictat, ans en millor lo veureu affegir.
A Déu no·l plach bellea vos donar sinó que fos de Amor serviment, car en tot l'àls lege·à bastament en fer tot quant lo món li pot manar. No sabeu prou si lexau temps fugir, e temps perdut no pot ésser cobrat; e, donchs, restau ab voler termenat de ben amar lo qui us sabrà grahir.
Tornada
Lir entre carts, los meus jorns vull finir amant a vós, sol que me n'ajau grat; e si Amor d'amar ha mi lloat, creeu-lo ferm, car no u fa desmentir.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Ab dolor gran e fora de mesura

* Edició de 1857, provinent de Historia de la lengua y de la literatura catalana de Magí Pers i Ramona
* Edició de 1890, provinent de Resenya histórica y crítica dels antichs poetas catalans de Manuel Milà i Fontanals
# Ab gemechs grans, plors é suspirs mortals

* Edició de 1857, provinent de Historia de la lengua y de la literatura catalana de Magí Pers i Ramona
* Edició de 1890 de Resenya histórica y crítica dels antichs poetas catalans de Manuel Milà i Fontanals
# Ab molta raó me desenamore

Ab molta raó me desenamore car tot lo del món trob desagradable; la mia edat no veig delitable e ja lo meu cor a Déu l'empenyore. Mas yo·m maravell del jove affable, Moreno Joan, que tinga fort torre al combat d'Amor que dins l'ome corre. De vós me digau si cast o amable.
# Fi d'any

FI D'ANY
  El sol se pon emboirat i tot lo mon vermelleja: en la boira que fumeja mor purpuria la ciutat. Darrera d'un vel daurat la montanya's transfigura: sembla apariencia pura, sembla tota fantasia: aixís, en la llunyania esfumant-se cap-vespral, de real tota ideal va tornant la vida mia.
# Flor d'enamorats/Aquest jove qu'ha cantat

Aques jove qu'ha cantat es àngel ò enamorat.
Aquest jove ab ses cançons publica bé ses passions, prosseguint sens dilacions serà mólt bé escoltat; es àngel ò enamorat.
Segons sos contratenors y sos motets de primors, aquest jove viu d'amors, qu'alguna l'ha captivat; es àngel ò enamorat.
Té la veu tan falaguera que qui l'oira y no'l vêra mólt millor li parexera dins una cambra tancat; es àngel ò enamorat.
# Flor d'enamorats/Aquest jove que ha cantat

Aquest jove que ha cantat ¡còm es grosser! pareix martell de ferrer.
Aquest jove que ha cantat ab la veu tan alta y plena no's pot dir veu de serena perque a tots ha despertat, y lo to que hi ha portat es mólt grosser, pareix martell de ferrer.
Segons que canta tan alt sórts se creu que són per cert y es sa gracia y son concert per a alegrar un malalt, salta y balla que en lo salt a mon parer pareix martell de ferrer.
# Flor d'enamorats/A dos departir

A dos departir units d'un voler no hi basta poder sinó lo morir.
Aquell que pateix de la qui bé vol sa vida aborreix per lo que li dol, y en lo competir de tan ben voler no hi basta poder sinó lo morir.
Pensar apartar a dos ben volguts sabis sens dubtar s'hi troben perduts;
volen arguir ab tot son saber, no hi basta poder sinó lo morir.
A dos apartar que s'amen de cor no hi basta acabar vergonya ni por; per fer aborrir d'amor lo plaer, no hi basta poder sinó lo morir.
# Flor d'enamorats/A n'aquell que no vull bé

A n'aquell que no vull bé pus veig que no'm vol amar, cego'l veja y sens guiar.
La que vulla bé no l'ame y ame el que no vulla bé por burlarse d'ell, ab que verdaderament se clame; en desert que cride y brame sense beure ni menjar; cego'l veja y sens guiar.
Vèjal tan enamorat que's burlen d'ell sos amichs, darrera li vagen xichs publicantlo per oral; el que m'es tan desingrat
sense volerse apiadar, cego'l veja y sens guiar.
Plore tant que dels ulls cegue y no trobe qui'l conhorte, del pesar tant se deporte que de tot plaher renegue, a ser ben volgut no aplegue, y quan hi pense aplegar cego'l veja y sens guiar.
# Flor d'enamorats/Apart, apart, que no vull part

Apart, apart, que no vull part ab qui té part en altra part.
Apàrtes qui s'ha apartat de la mia voluntat mostrant sa gran lealtat sens mostrar amorós art de qui té part en altra part.
Apàrtes que no vull bé al qui romp de amor la fè, per que aqueix dos cares té no tenint ningun esguart del qui té part en altra part.
Apàrtense los plahers dels desvariats parers, ni vull qu'ells en mos afers
entenguen, si Deu me guart, del qui té part en altra part.
Apàrtense los discrets de dònes los séus secrets no per jamay de sos plets n'hi comprenguen part ni quart del qui té part en altra part.
# Flor d'enamorats/Anarsen vol lo meu senyor

Anarsen vol lo meu senyor, ell està assí, yo ja l'enyor.
Al dolor tan fòra mida remey hi provehirà per que ja sé que serà ans la mort que la partida; per que tan amarga vida est es lo remey millor, ell està assí, yo ja l'enyor.
Morir y viure voldría: lo morir per lo que sent, viure per que vees la gent quant lo vol l'ànima mia; sospirant la nit y'l dia estich ab cruel dolor, ell està assí, yo ja l'enyor.
Ell pena en lo departir, jo en restar reste penant desditjada fins en tant que'l veja en mos ulls venir; no ho done a ningú a sentir lo que sent aquest mon cor, ell està assí, yo ja l'enyor.
# Flor d'enamorats

FLOR
D'ENAMORATS
CANÇONER CATALÀ DEL SEGLE XVI tret del bilingüe donat a la estampa l'any 1573 per JOAN DE LINARES novament publicat per E. MOLINÉ Y BRASÉS
BARCELONA
ILUSTRACIO CATALANA
# Flor d'enamorats/Aqueix jove curt de còs

Aqueix jove curt de còs dàuli a rosegar un òs.
Rosegue perque s'estire y més estirat se mire, de açò que li dich no s'ire, y si's vol mostrar ayrós dàuli a rosegar un òs.
Rosegue en sofrir burletes y passarho en parauletes sinó mude d'amoretes, y si vol ser enutjós dàuli a rosegar un òs.
Lo que jo dich que rosegue es que d'amor no renegue mes que suplicant li pregue que lo faci venturós; dàuli a rosegar un òs.
# Flor d'enamorats/Bella, de vós só enamorós

Bella, de vós só enamorós, ja fosseu mia, la nit y'l jorn quan pens en vós mon cor sospira.
Tot mon tresor done y persona a vós, garrida, pus no us vol mal qui'l tot vos dóna dàume la vida; dàumela, donchs, hajàu socós, ànima mia; la nit y'l jorn quan pens en vós mon cor sospira.
Lo jorn sencer tostemps sospir, podèu ben creure, y ahont vos he vist sovint me gir si us podré veure, y quan vos veig crexen dolors, ànima mia;
la nit y lo jorn quan pens en vós mon cor sospira.
Tota la nit qu'ab vós estich he somiat y quan despert sol sens abrich trobem burlat; no'm burlèu més, dormím los dos, ànima mia; la nit y'l jorn quan pens en vós mon cor sospira.
No us atavièu, anàu axí, que prench gran ira; si us ataviàu, algú prop mi per cert vos mira, no rès menys vull gest graciós, ànima mia; la nit y'l jorn quan pens en vós mon cor sospira.
Plagués a Deu que com vos ame vós me amasseu, fóra ma sòrt que si us enganye que m'ho provasseu, qu'en vida y mort tot só de vós, ànima mia; la nit y'l jorn quan pens en vós mon cor sospira.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - La flor y lo papalló

Et reel...
«¿Perqué al ferte tan galana Y al derramar en tas fullas Lo cel tanta mel y olor, Y al crearnos, ma germana, Per' ser jo 'l galant que 't ronde, Tu la reyna de mon cor:
«Perqué al donarte eixas galas Qu' envejan las papallonas Y que admiran los estels, O no 't dava á tu las alas De papalló, ó no ceynia Ton papalló ab tos arrels?
«¿Perqué ;ay de mí! tan contrari, Al formarnos lo un per lo altre, Fiu lo Senyor nostre fat; Tu á fer ton giro diari Gom lo sol, jo á ser joguina De tots los vents condemnat? »
Axi á la flor á qui adora Y qu' es á un temps sa estimada, Son aliment y son niu, Deya un papalló que anyora, Si 'l vent lo allunya un poch d'’ ella, Lo bes de amor de que viu.
Mes ¡ay! que tantost sa queixa Exhala lo vent lo porta Lluny, molt lluny de son amor: Y en va resistintse deixa La pols d' or de sas dos alas En las fullas de sa flor.
Y en vá al cel plorant demana Que alas á sa flor li done, Ó ell tingue com ella arrels, Pas lluny de sa flor galana Anà á morir de tristesa Baix lo dosser de altres cels.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - La nit de S. Joan

Ja que las campanas Ab gays saltirons, Com noyas que jugan Brincant entre flors, Saludan alegres Desde llurs balcons Ab llenguas de bronse La posta del sol;
Ja que sas estrellas Encen lo Senyor, Joyells qu' engalanan Lo cel lluminós, Brillants lluminarias De son palau d' or, Enceneu, ninetas, De Sant Joan los fochs Perque Deu vos done Gentils amadors.
Cremau altas pilas De palla y rostoll, Y en ample rodona Del foch al entorn, Guirlanda de verges Del Llobregat roig, Ballau balls ayrosos Als cants dels moxons, Dels torts vius y alegres, Del trist rossinyol, Que ocults en las ramas Y alternant á chors Al bon Deu adoran Ab himnes de amor.
Ballau, oh ninetas, De ma gayta al so Y al so melancólich
Del trist fluviol, Pus ja lo astre pálit, Com un escut d' or Penjat en la tenda Coberta de dol De un rey qu' en l' arena Caygué valerós, Del blau sostre penja Del cel ab tristor, Ratllan las onadas Ab sos resplandors De móvils estrellas Y espurnas de foch.
¿Qué importa que mire Ab ulls de terror Saltar vostras sombras Lo tímit patró, Rogencas y llargas Devant dels tions, Com sombras de bruixas Entorn dels carbons? ¿Qué importa que os prenguen De lluny los pastors Per un aixam de hadas Qu' en carros de foch, Venen entre núvols, A correr pel bosch, De nit en las horas
En que tot, tot dorm, La mar en la platja, La boyra en los monts, Lo vent entre 'ls árbres, Lo aucell entre flors, Y en la herba mullada Las sombras dels tronchs?
Ballau donchs, ninetas, Del foch al entorn, Com cércol de bruixas Entorn dels carbons; Pus may mes hermosos De nits los monts son, Com quant se dibuixan Del cel en lo fosch Ab sa adusta cresta Y ab son front verdós, Cenyits d' amples cércols De flamas y fochs; De flamas que onejan Com roigs gamfanons Dels fochs de un exêrcit Al trist resplandor; Dels fochs que las sombras Dels campanars roigs Dibuixan estranyas, Fent mil contorsion, Sobre 'l fondo negre
Del lluny horisont; Dels fochs que despertan Las sombras dels tronchs Qu' en llit d' herba humida Dormian tantost.
Ballau donchs, ninetas, De ma gayta al so Y al so melancólich Del trist fluviol, Pus ja las campanas Ab gays saltirons, Com noyas que jugan Brincant entre flors, Saludan alegres Desde llurs balcons, Ab llenguas de bronse La posta del sol.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Fantasia

Priez pour ces hommes qui chantent!
Gosem, diuhen ells, Ja qu' es breu la vida; Riem per' no oirne À la mort que 'ns crida. Desfullem las flors Pus per l' home viuhen, —Plorem, diuhen ellas, Plorem pels qui riuhen.
Deixem, diuhen ells, Que ls' que 's creuhen sabis Preguen, y en llicors Banyem nostres llabis. Los cants y los bríndis Las penas espantan. —Resem , diuhen ellas, Resem pels qui cantan.
¿Perquè, diuhen ells, Respectar las rosas? ¿No som reys nosaltres Y esclaus las hermosas? Amar es pregar, Y 'ls reys no demanan. —Servim, diuhen ellas, Servim als qui 'ns manan.
Gosem, diuhen ells, Pus las horas volan. —Plorem , diuhen ellas, Pus los plors consolan. —Ells diuhen, lo amor No es mes que mentida. —Amen, ellas diuhen, Lo amor es la vida.
Ahont está la veritat, entre 'ls que ofegan En copas de llicor del cor las penas Y 's burlan del amor, Ó entre 'ls que creuhen en lo amor y pregan? En los fronts de uns y de altres la resposta Haveu escrit, Senyor.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - La reyna del torneig

Dompna mon cor é mon castel vos re, E tot cant ai, car es bella é pros. Pistoleta.
Per la platja serpentina Del Llobregat una nina Ab sa mareta camina Á la Ciutat,
Qu' era de Sant Jordi 'l dia Y en ella torneig havia En lo qual bornar devia Alfons lo gran.
Brillant la cabalcada era Y de Aragó la bandera Onejava al vent llaugera En mans del rey,
Que ab s'armadura daurada Brillava en la cabalcada, Com la lluna platejada Entre 'ls estels.
Ja 'ls elms de plata llustrosos Y 'ls escuts d'or mes famosos Saltan brillant en mil trossos Per la pols,
Per' probar qui en aquell dia Lo mes valoros seria Que la reyna elegiria Dels amors.
Moltas ninas catalanas Creyan tal vegada ufanas Ser del torneig soberanas Aquell jorn,
Mes ahont ve del pla la filla Tota hermosura se humilla, om la estrella que mes brilla Prop del sol.
Moltas llansas s' estellaren; Molts elms á bocins saltaren; Molts barons ab sanch regaren Lo palench;
Mes d' entre ells sols la nineta, De amagat de sa mareta, Dava una que altra ulladeta Al mes valent.
Ja lo torneig se acabava, Y un rey de armas proclamava Y Maria coronava Al vencedor;
Y 'l vencedor á la orella: «Gracias, li deya, oh ma bella; «Pus la qu' entre tanta estrella Es un sol:
«La que un jorn per sa bellesa «Fou de un torneig principesa, «Molt be mereix ser comptesa «En mos castells.»
Y aquell mateix jorn Maria De sa mare 's despedia Y ab corona d' or cenyia Sos cabells.
Y lo eademá del torneig Del Llobregat per la platja, Sensa sa filla una mare Á sa cabanya tornava. Quant pensava en sa comptesa Lo goig li arrancava llágrimas, Mes quant pensava en sa filla De dol la trista plorava.
Abril de 1840.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - La rosa y lo rossinyol

Una nit en que la lluna Brillava en lo mitg del cel, Com en lo pit de una mora La tanca de son mantell;
Y en que al través de sa llum Brillavan millars d' estels, Com los ulls de una comparsa De reynas detras llurs vels;
De la montanya en la falda Ab veu de flor y de aucell, La rosa y lo rossinyol Parlavan axi baixet.
Ell cantava: Flor hermosa, Vas de perfums y de mel, Que com nina vergonyosa Sempre que 't mir' te veig closa De fullas dins lo cast vel;
¿Perque no obras ton botó, Cor d'or de flor escarlata, De là lluna al raigs de plata, Y al sol l'obras que ab pató De foch te afalaga y mata?
Ella deya: Aucellet d' or, Que vens á plorar tos cants En lo bosch, lluny dels humans, Com lo modest trobador Lluny dels picaments de mans;
¿Perqué digas, rossinyol, Com un amant á qui 'l sol Sorpren en sas serenatas,
Deixas de plorar ton dol Al dar sos raigs en las matas?
Ell cantava: Hermosa flor, Copa de encens matisada; Si com tímit trobador Canto sols en la tardor Amagat en la enramada;
Es perque en la nit humida, Quant dels vents y 'ls rius la veu Está en la vall adormida, Sol vola mon himne á Deu Que l' home dormint olvida.
Y ella deya: Hermós aucell, Lo de la veu armoniosa; Si com nina vergonyosa De fullas dins mon mantell Sempre de nits me veus closa;
Es per' tenir mes perfum Per' oferir al Criador Quant, com rica copa d' or, Me obro al despuntar la llum Pera encensar al Senyor.
Setembre de 1840.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Lo Franch y lo Beduhí

—Tu que passas pel desert, Lo del turbant blanch y vert, Home del moreno front, Axi done 'l cel Alá Si 'm dius hont podre trová, Una sombra y una font;
Pus fugint vinch de un combat En que als franchs han dispersat
Las cabilas del Emir, Y sentiria en lo cor Morir de set y calor Podent com valent morir.—
—Tu del front blanch qu' en l' arena Jaus de dol l' ánima plena Perque no has mort peleant, Consolat; de Alí lo net May deixa morir de set Al qui te, com tu, un cor gran;
Y sia amich ó enemich Lo qui morint de fatich Li pregunta pel camí, Sempre 'l puja en son camell Y l' aygua parteix ab ell L'hospitalari beduhí.—
—Oh tu, qu' en mitg del desert Sempre tens ton bot obert Tant pel creyent oom pel fiel, Axi 't veneren tos fills Y 't salve Alá dels perills, Ni 't sia ta daga infiel,
Que 'm mostres en lo cel blau Lo punt debaix del qual cau La rica y felís Alger;
La qu' en sas torras morunas Guarda, en lloch de mitjas llunas, Los pendons del estranger.—
—Si una esposa allí te aguarda Y es llarch lo temps que se 't tarda En portarli 'l bes de amor, Ves; desde aquella montanya Veurás Alger, la que 's banya En lo mar, mon somni d' or.
Mes si una esposa no anyoras, Vina, passarás las horas Del sol en ma tenda ab mí, Y dirás demá en Alger Com hospeda al estranger En sa taula lo beduhí.—
—Si be esposa tincb que 'm plora, No es perque son bes anyore Que no acepto ton convit; Mes perque á exposar la vida Per mon rey l'honor me crida, Y es sagrat de honor lo crit.
Mes axi en pau com en guerra Lo Deu que als infiels aterra Te done valor y acert, Que 'm digues quin nom te diuhen
Los que á tu deuhen si viuhen, Lo del turbant blanch y vert.—
—Lo africá á qui deus la vida Quant fa un benefici olvida, Gloria á Alá, fins lo seu nom: Mes si un jorn, pus ets soldat, Nos trovem en un combat Te 'l diré devant tothom.
Llavors si ets brau, ó estranger, Veurás com talla lo fer Del qui en pau ta set matá, Y com sas valents cabilas Dispersan, com pols, las filas Del franch, lo enemich de Alá.
Llavors si la por no 't cega Veurás quantas testas sega Del Emir dels fiels lo acer, Perque 'l que 'n pau son nom calla May oculta en la batalla Que 's diu allí Abd-el-Kader!
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Lo Gayter del Llobregat

Tot lo joy del mon es nostre, Domna, s' amduy nos amam. Compte de Poitiers. — Farai chansoneta.
— ¿Si 't donás la sua corona Un rey y 'l ceptre de plata, Y son mantell d' escarlata, Y son trono enjoyellat, Pera ser rey deixarias Tas baladas amorosas, Ni tas montanyas frondosas, Ni ton joyós Llobregat?
Si 't prometés un rey moro Perlas ricas y galanas, Y son bordell de sultanas, Y son palau encantat, ¿Darias, Gayter, ta dolsa Cabanya que 'l vent oreja, Ton llit d' herbas qu' espurneja Lo caudalós Llobregat?
Si 't regalás, Gayte', un mágich Sos castells de núvols blaus, Y sos follets y palaus D' estrelletas esmaltats, ¿Olvidarias per ells Las neus, las boyras, los rius, Las frescas nits dels estius, Las ninas del Llobregat?
—No, nineta, pus mes valen Ma gayta de drap vermell Y mon capot, que 'l mantell De un rey, de perlas brodat: Pus mes que 'ls palaus moruns Val ma cabanya enramada Ab las flors que ma estimada Roba 'l matí al Llobregat.
Y mes que los castells mágichs De núvols blaus Monseny val
Ab sas rocas de coral, Y ab son front altiu nevat, Y las fredas nits de hivern En que 'ns sorpren lo nou jorn Referint del foch entorn Rondallas del Llobregat.
Pus per mes que li donás Un rey son ceptre de plata, Y son mantell d' escarlata, Y son trono enjoyellat, Fins de ser rey deixaria Per sas trobas amorosas Y sas montanyas frondosas Lo Gayter del Llobregat. Febrer de 1839.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Fe, esperansa y amor

Pera probar que 'l dol te fí en la terra, Que 'l goig segueix á cada adversitat, Que 'l ram de pau brota en tot camp de guerra ¿Qué tens tu, tempestat? —Tinch lo arch brillant, que á modo de bandera Que al vent desplega 'l triunfador joyós, Quant se pinta en lo cel lo mon espera Tras del bruyt lo repós.
Qué tens tu, mar, que ara los vents sacudan, Fente botar com un caball sens' fré, Per' probar que 'ls torments en pau se mudan; Que al mal segueix lo be? —Las auras tinch que ma ira reprimeixan Y tornan mon front llis com un cristall: Las calmas del estiu que 'm converteixan Del cel en un mirall.
Deserts sens fí que un sol de foch abrasa Y de tombas de arena, ó vents, umpliu, ¿Per' enseyarns que tras lo afany que passa Ve 'l descans, qué teniu? —Tenim ombrívols toldos de palmeras, Y 'ls oásis, catifas de colors, Hont sobre un fondo vert las primaveras Brodan millars de flors.
Y tu, marí, qu' entre perills navegas, Y tu, soldat, que á las batallas vens, Y tu, trist cor, que sens' escut t' entregas De la vida als vayvers, ¿No teniu una prenda de victoria Per batallar del fat contra 'l rigor? —« Oh, si; tres alas per' volà' á la gloria: Fe, esperansa y amor!»
Valladolit, agost de 1838.
# Diàlegs I - Sigla

| Β = | Bodleianus 39 |
| Τ = | Venetus Append. Clas. 4, 1 |
| W = | Vindobonensis 54 |
| Arm. = | Versio armeniaca |
| Ars. = | Papyrus Arsinoitica a Flinders Petrie reperta |
| Oxyrh. = | Oxyrhincus Papyri |
# Don Bertran i donya Maria

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Don Bertran i donya Maria pot tenir els següents significats: