# Antologia d'autors catalans/Jaume Novelles de Molins

Jaume Novelles de Molins ———————
Enfront nostre tenim a un poeta que enamorat de les belleses qu'enjoien la nostra terra, ha cantat en sencilles prò inspirades composicions les costums muntanyenques, com a petits quadres d'impresió, nascuts de la inspiració del pintor que dona vida a les seves obres copiades de la bellesa del paisatge i de la grandiositat de la Natura.
En Novelles de Molins fou doctorat en filosofía i lletres l'any 1891 i en 1895 va ésser nomenat catedràtic auxiliar del nostre Institut, càrreg que va renunciar més tard per les seves moltes ocupacions.
Fou un dels fundadors del «Centre Escolar Catalanista», va col·loborar constanment a La Renaixensa, Lo Catalanista (de Sabadell), L'Arch de Sant Martí, La Creu del Montseny, La Veu del Segre, Diari de Catalunya i Catalunya Artística.
Porta publicades diferentes obres, la primera Agredolç {col·lecció de poesíes), Bosqueroles amb un pròleg d'En Moliné i Brasés, llibre que obtingué medalla de plata en l'Exposició Universal de Barcelona (1888) i més tard va publicar un volum titolat Ratlles Curtes.
En els Jocs Florals de Barcelona porta guanyats quatre accèssits i la Flor natural l'any 1891 i més de setanta premis en diferents Concursos literàris celebrats a Catalunya.
L'Avi ______
Pel camí antich de la Sala tresca el vell de vuytanta anys, porta barretina musca y un paraygüas sota el bras. Per sa cara revellida las arrugas semblan talls y la térbola mirada no's fixa en res del voltant. Y el vellet tresca que tresca costa amunt y costa avall fins a ovirar la comella ahont s'aixeca el seu casal. Quan sent belar una cabra el seu cor ha fet un salt, quan ou el lladruch dels gossos ja s'anima el seu esguart. Quan sent cantar la maynada els ulls li han espurnejat puig son els fills de sa filla que Deu l'haja perdonat.
Preludi ______
La neu corona el cim de la montanya y agonitza el Febrer ja comensa á teixir son fil l'aranya y á flori' el presseguer.
Va florint quan encara las glassades apetonen els brots inmaculats quan encare les aus esgarriades no cerquen els seus nius abandonats.
Quan per les aygües clares, transparentes badallen tontament els barbs novells, quan pels bachs de la serra pacïentes pasturen les vedelles y els vedells.
La neu corona el cim de la montanya; furgan els taups y surten els conills; aném, aném á dins de la cabanya á abrandar un bon foch, entorn dels fills.
Aixut ______
Mitj-dia, bat el sol, tot s'escribella, plana una angoixa sópita en l'ambent, s'ha estroncat fa dos jorns la fontanella, la calda va tombant intensament.
La pols pels caminals tot ho resseca l'agrám ha fet esclau al mort conreu han fugit els moixons, sols la xibeca llensa al espay sa malestruga veu.
Ni un núvol per la volta, ni una ratxa de llevant que anuncihi un temps plujós una bubor insólita emborratxa les prades y el terrós.
Moriren les reynetes assecades sota els marjals llotosos del biot sols els lluerts de cares badocades gosen del sol amb son posat idiot.
Y quan arreu comensa l'agonía de la set xardorosa de l'estiu ¡quín cantar les cigales sa follía y amb quin goig escotxina la perdiu!
De cara al Hivern _________
'S va escursant el dia; per la banda que dona á Sobrevía 's pon depressa el sol; la griva que ha arrivat, en la cimera del roure altiu, comensa sa fal·lera, un cant tot apagat, color de dol.
La boyra del matí, xopa la terra; pel mitj la farigola que s'hi aferra esclata el reig gustós y la farúm de tófanas s'escampa pels encontorns, ahont campa la trista corretjola d'ull plorós.
Y un alé enfredorat, de la montanya va devallant al pla, mentres l'aranya ja no fila la trema crudelment mentres s'encauha el grill y la formiga quan el llop d'ull brillant, creuha l'artiga derrera del remat que tresca lentament.
L'ermita ______
Rodejat de boscatges y cingleres e incensat pels brotons de romaní festejantlo verdums y caderneres, s'aixeca l'ermitatje bizantí.
En aquest ermitatje tot poesía s'hi arreceran com jays cercant calor els recorts d'un bell temps en que vivía la mareta volguda del meu cor.
Perxó avuy feixugós per las anyadas, tant bon punt ta silueta he contemplat dels meus esguarts las fonts mitj apagadas més que may abundosas han rajat.
En aquell temps ditxós, la pobre mare 'm deya senyalantme el cim rocós: «avuy ets molt petit, no sabs encare que allí's trova el conçol y el dolç repós».
«Quan les tempestes de la nostra vida t'omplen el cor de desenganys y fel s'hi vols gorirte ta mortal ferida allunyat de la terra y busca el cel».
Y la mare morí; quantas vegadas he recordat sos mots voltant pel mon y he sentit suaument com sas besadas en nits d'insomni han refrescat mon front.
El castanyer ______
El castanyer robust de branca escabellada com un gegant dormit s'arrapa pel terrer la boyra del hivern y el plor de la rosada li besan el brancam quan entre el fret primer
Si el llamp ratlla l'espay ell reb la sacudida del glavi destructor, si el torp 's deixondeix, el reb de sa embranzida l'esctat de son furor.
Y dret al carenar s'arrapa per terra ab sos tentácles torts, com serps descomunals é inmóvil y altaner, no li fa por la guerra dels elements junyits per forsas col·lossals.
Aném donchs, al racer del arbre sa y ardit á respirar ensemps grandesa y valentía obrimli nostre cor, nodrint nostre esperit, que ell es el símbol de la patria mia.
Tardoral ______
Els braus van davallant de la montanya, l'arbreda sospirant llensa el fullatge,
las grivas tremolant frisan y passan y la tardor 's va atansant freda y pausada.
El niu abandonat 'l vern gronxola, de lluny sembla un penjat dalt de la forca, el pollangró esfullat el vent colltorsa y fugen els moixons, á bell remat, de pluja y boyras.
Un vel ple d'amargor el mont entela, fins l'aygua al caure al gorch cau amb tristesa, ni aromas ni dolçor el bosch engendra y passa lentament un vol de corps negre, molt negre.