# La montanya d'amethystes

Jaume Bofill i Mates (Guerau de Liost)
1908
   A l’eternal memoria de Magdalena, mare dolcíssima, y en esplícit regoneixement del benévol i quotidiá mestratge de mestre Josep Carner, es llensada a les disputes dels homes “La montanya d’amethystes”
Proemi

## A la montanya d’amethystes
### I.

Apoteòssic, d’enroscades trompes soni l’esclat imperial. Un jorn, pels lapidaris, nodridors de pompes, pròdiga fores, otorgant sojorn. Pròdiga fores, per la gent del laci, de veis metàlics ricament granats en transparències de groguenc topaci y en amethystes de crestalls morats. Avui, exangüe, taciturna esmentes de ta divícia l’oblidat renom, y dins ta fràgil petulància ostentes un gran amor per les boirines tristes qui vers la posta s’acorruen com deliqüescents topacis y amethystes.

### II.

Y ets tu, Montanya d’Amethystes y de les màgiques virtuts, com de pretèrits alquimistes els soterranis mitg-perduts. Recargolada en espiral com diabòlica fumera, munta, callada y vertical, una boirina, de l’austera solemnitat de tos abims. Quan dels metàlics escorrims de la tardor ta fas s’enllora, ab rutilants tonalitats, de nou sorgeixes creadora de capcioses venustats.

### III.

Y encara tens una altra potència creadora: l’inalterable forsa d’un equilibri excels… Ames la llum y t’obres revivificadora y redressant-te abrasses l’immensitat dels cels. No fas com les montanyes de la calitja amigues y de les neus eternes, barrades a tot pas: ab un gran gest magnànim del cíngul te deslligues y a tes fillades peixes de la claror que fas. Y cada impuls atàvic qui alena en ta carcassa ab una hermita domptes. La teva perfecció s’enquadra en l’hemisferi, d’abandonar-se lassa al blau de les altures y al groc de l’horitzó. Y ets com una piràmide qui lluu definitiva vibrant ab el ressò de cada petja viva.

### IV.

D’altres montanyes diuen més excel·lents que tu. Com isolades viuen, no les coneix ningú. No les sabem aimar com t’estimem a tu. Ton aire casolà sobre nosaltres lluu. De qualsevol teulada sempre’t veiem de blau per sobre una collada de gleves y d’argiles com oferint la pau d’aquelles valls tranquiles.

### V.

Ets inconeguda gairebé per mi: ab benedictina minuciositat d’una sola banda t’he volgut fruir dins la cel·la obscura de l’humilitat. Ab el teu mestratge m’he transfigurat y aromàtic canto com esqueix de pi. En tes aigues pures m’he rebatejat y de tes florides m’he volgut vestir. ¡Plàcida montanya de l’eterna pau! dins la fràgil copa tremolós hi cau de mon cor apenes l’hidromel qui lluu, ofegant l’estèril fortitut del vi. La dolsor que hi trobis parlarà de tu. L’amargor que hi hagi parlarà de mi.

## Gea
### I.

Camins perduts
De la fageda en l’espessor camins s’hi troben esborrats qui vers ignotes claretats porten com màgic guiador. Ni les primales, ni’ls crestats, ni les cabrides, ni’l pastor, saben la gran destinació d’aquells revolts inesperats. No mes les fades y paitides y algunes ànimes cenyides d’una austeríssima dolcesa, saben que porten, bosc endins, a la delícia dels confins ont sola impera la bellesa.
Decepció
Al cim de la pujada s’obra el camí, talment com una balconada sospesa al firmament. Y l’ànima pressent trovar-hi una soptada immensitat daurada al bes d’un sol potent. Mes quan l’esguart s’hi aboca, enterbolit s’ajoca y agonitzant el sol. Y es pert la vista, al lluny, y la buidor retruny d’un perllongat udol.
A una pedra blanca
Oh pedra blanca del alzinar, velleta amiga del dols mirar! sota una arcada de fullam vert per ont, qui hi passa, gairebé’s pert, tu hi ets, amiga, com un altar ¡oh pedra blanca del alzinar! Sota l’arcada de fullam bru el sol no hi entra: sols, demunt tu, degota fina pluja d’or fos qui ton front pàlit fa més hermós. Plaume arrivar-hi fins ton sagrat, dins els teus brassos mitg recolzat, de tes mans rústegues sentint el frec, de ton cor d’àvia l’aspre batec, y, a flor d’orella, ton dols parlar ¡oh pedra blanca del alzinar!
El sot del Aremany
Es la vall més fina del Montseny. Apar selva nacarina d’un bell fons de mar.
La terra, amarada, fins del gat-mesquer la més lleu petjada fidelment reté.
Boirines remulles floten pel cel llis com dormentes fulles de nenúfar. Gris,
l’espadat més tràgic tanca l’horitzó com el cercle màgic d’un estany rodó.
Pàlides bardisses, en flotons subtils, d’algues blincadisses retreuen perfils.
Y dins l’abundància d’aiguamolls y recs, ab gran elegància hi enfonsen els becs
oriols aurífics y endolats merlots trepitjant, magnífics, la flonjor dels llots.
Camins y dresseres s’allarguen solius, fondes les roderes y’ls revolts ombrius.
Hi esquellegen vaques d’oscilants braguers refregant les taques dels avellaners.
Un desmai s’agita, enterboladis, com d’estalactita màgic degotís,
envejant la calma d’un casal tot bru qui una creu de palma benehida, lluu.
¡Oh la vall més fina del Montseny aspriu! per ésser divina, sols te manca un riu.
El sot de Ricrós
Com una antiga escalinata indígena qui ostenta fredes proporcions ciclòpies, baixa dels cims una riera aixuta, catarata de còdols.
Amfiteatre d’eternals pedreres, els blocs sorgeixen cantelluts, prismàtics, supervivents d’un estingit exèrcit qui, vacilants, perduren.
Ja les cuirases d’aram verge entelen fils de verdet y dels capmalls degota rovell sanguini, rosegant els polsos bruns, cadavèrics.
Santa Fe, primaveral
Al fons del prat l’hermita, dins la gelada vall, tremola de petita. Quan del petit batall dins el cloquer mesquí ressona el primer toc, un núvol de satí, com medalló barroc, avensa inesperat de la blavor del cel per l’ònix laborat. Després ressona un bel qui puja, en la quietut d’un bell fondal perdut.
El pla del Gorn
Al cim de la boscúria, darrera d’un turó, el Pla del Gorn descansa, immens y amurallat, com una gran safata d’anónim trevallat oculta a l’avidesa del màgic horitzò. Y quant l’anèmic ségal s’adressa agarbellat, sobre el rostoll pastura, magnífic, un tudó. Ab una guilla jove conversa un vell tuixó ab ironies d’una senil gangositat. Dues miloques neden per sobre l’infinit y l’aucellada tímida corra a amagar-se a joc. Entre acerades mates d’espessa tremoleda, ab l’embanyada testa caiguda sobre el pit, apunta la sarcàstica procacitat d’un boc qui un adversari digne de fit a fit obseda.
El pla de Malataup
Oh Pla selecte y equilibrat, esquisidesa de les altures! guardes misteris d’edats futures, reminiscències del temps passat. Dels cimals grisos l’austeritat vetlla tos somnis de jovenesa. Els faigs s’aturen de timidesa devant l’enigma de ton sagrat. L’herba t’es blana y el cel t’es blau; el fret t’aumenta la transparència y es tan profonda ta evocació qu’en mitg d’aquella serena pau s’hi sent l’angoixa de l’imminència d’una vibràtil aparició.
Tribut a Coll Pregón
   A n’en Francesc Galí, pintor
I
Quan del Montseny l’escardalenca altura se revesteix de maternal ufana y dels cimals en l’arrogància vana una congesta pòstuma fulgura, hi ets devinguda clot de l’hermosura ¡de Coll Pregón oh taca esmeragdina! qui, ab una lleu ondulació divina, la gràcia atenys de la bellesa pura. Clapeja el faig de retallades mates, en òvals de paneres y safates, de ton herbei la cabellera solta. D’una fontana qui a tes ombres nia, ressona la discreta melodia fent més solemne la quietut qui’t volta.
II
T’exalten les cingleres cantelludes com safata de místiques ofrenes. ¡Benhagen tes dresseres, mitg perdudes sobre el caire ondulant de tes carenes, car preparen les ànimes torbades, a la contemplació de tes serenes! Les buida el gran esfors de tes pujades y tu son ésser de quietuts omplenes. Dues fagedes, igualment obscures, esdevenen porugues y aclarides al circumdar ta esmeragdina prada. Y dels abets les altes positures, t’enquadren les planures pressentides y del espai la claretat daurada.
III
Els cap-vespres d’estiu llarcs y apacibles, a l’hora en que’s barregen de la lluna y del ponent les tremolors sensibles, dels hieràtics cimals per la vedruna, devalla una corrua de primales, ab brandaments de qües y d’esquelles. Al invadir tes seductores gales, cloent d’ubriaguesa les parpelles, folles potegen ab deliqui august de tes flonjors l’exhuberància humida. Y passa ab calma sornaguera, adust, el vell pastor de la mirada freda qui aguissa el ca y gesticula a mida qu’el seu remat s’interna a la fageda.
A una montanya innominada
Oh montanya de gràcia fora-mida qui de fondals, collades y carenes t’ufanes y tortures presumida com una dona petulant qui apenes sota les randes y les sedes fosa, de cintes vàries y de flocs cenyida, ab una inclinació complimentosa a un idolàtric parlament convida! Una boirina ostentes per capell qui d’ombra esgaia ta serena cara les plomes estrafent d’un rar aucell. Y un tènue vel de boira baixa encara ab una senyoril indiscreció fa palpitar la teva perfecció.
A la montanya dels vernets
Oh montanya qui tens una collada qui dos turons descomparteix iguals! ets tota repartida y conreuada en diminutes feixes graduals. Tens les parets margeres ab les verdes clapes dels pàmpols qui no fan rahims, plenes d’esllabissades y d’esquerdes d’ont ragen de la feixa els escorrims. Y té diferent amo cada feixa. Y cada una es d’una faisó mateixa. Una dressera puja atrafegada atravessant, lleugera, la collada. Darrera la collada ¿hi ha el cel blau o un altre dols sojorn d’eterna pau?
Les Cabrades
Oh montanyes escarpades, abundantes en turons, en minúscules collades, en dresseres y recons, en afraus inesperades, en llambordes y saulons, en masies y ramades, en gatoses y en plansons encorvantse de vellura colectiva y prematura! sou el rústec mirador per guaitar la gran estesa del Montseny, tota palesa, qui sobrix de l’horitzó.
A la montanya d’en Sala
Oh tu, montanya cavilosa y trista de les alzines y les rocateres, qui’t cenyeixes de gorcs y de cingleres ab una fam d’austeritat mai vista! quan Mestre Sol, caduc, torna alquimista y escampa arreu metàliques fumeres, ab les daurades claretats postreres t’envolta una aureola d’amethysta. Tu dins l’orgull de l’abstinència goses menyspreuant l’abundància de les coses. De ta boca, tancada com una urna, mai n’es sortida mística pregària. T’aplanes y t’enfonses voluntària ab una indiferència taciturna.
Les Agudes
La gran montanya es blanca de neu tornassolada de blau y rosa pàlits com despullat infant. Y joguineja sobre la neu, com una fada, la llum qui es tota gèlida y es tota fulgurant. Y les Agudes tremen del fondres aparent com una pell felina. Y en llarga fumerola s’enlaira de la neu l’alè fet aureola. Y es una escala blanca l’endormiscat torrent. La gran montanya es llisa. No té fondals ni grops. Rasa de neu, s’exalta fins arrivâ al cimal. Tallada en sec, hi afina, precisa y enquadrada pel cel metàlic sort al udolar dels llops. No mes la taca negre y aguda, sempre igual, dels grans abets sobrix, vetusta, resignada.
Les montanyes blaves
Oh que’n son d’hermoses, des del finestral, les montanyes blaves del llunyà horitzó com la mole immensa d’una catedral rabejant-se en ones d’eternal claror!
Son com un enigma ple de claretat pels vidents qui miren ab esguart humil. Foses les boscúries en llur sí esblaimat, son de cares llises y de llis perfil.
Com de la matèria l’esquisit anhel, son les serres verges de la creació: per això s’adornen dels colors del cel, per això reposen sobre l’horitzó.
Enquadrant, solemnes, boscos infinits, tòrrides planures y ufanors de prats, tenen el misteri dels indefinits y la reialesa dels il·luminats.
Com somrís floreixen, de llurs cims entorn, les congestes blanques, del atzur escreix, totes desmaiades quan afina el jorn, totes resplandentes quan el dia creix.
¡Oh que’n son d’hermoses, des del finestral, les montanyes blaves del esplèndit lluny, com la mole immensa d’una catedral qui dels segles mira com l’aigat s’esmuny!
Els cimals
El blau del cel ab ses buidors serenes atragué les planures terrenals. Del xuclament brollaren les carenes, rosari de collades y cimals.
Els cimals estengueren llur domini, ungits per l’ígnia mà dels temporals, de les congestes ab el candi armini, de llum cerclats ab atributs reials.
Y alhora esdevingueren paorosos, ab gestes qui restaren immortals y’s prodigaren, fèrtils y amorosos, en cascates, boscúries y covals…
Tals encara avuy son. Es infinita la gamma de turons y de fondals qui a llurs peus se dilata y precipita ab estrèpits eterns y universals.
Mes per sobre els estrèpits y distàncies ells s’esguarden ab aires jovials y calmen ells ab ells les rudes ànsies ab pacífics col·loquis fraternals.
Visió de la plana
Des d’un relleix minúscul perdut en la carena ¡com la mirada’s llensa per l’infinit espai! y troba la planura mes pàlida que mai com una vella taula de geroglífics plena. Sota una boira inútil, monòtona y obscena la gran ciutat dormita en aparent desmai. Soptadament les notes d’un rústec virolai rellisquen en la blava quietut de la serena. A voltes una fulla qui’s gronxa al dols embat del ventitjol, destapa y tapa una ciutat. A voltes una branca feixugament s’inclina y oculta mitja plana ab gràcia femenina. A voltes la foguera d’un abrandat rebrot, com una escampadissa d’encens, ho engoleix tot.
Oh poesia nova dels ignorats recons! si’l teu devot no hi troba esplèndits horitzons, hi descobreix nous mons qui en l’insignificància respiren la fragància dels grans secrets pregons.
Tot interessa allí: el branquilló qui oscila, la cuca qui vacila al pendre un nou camí. Car tot es gegantí del home en la presència: ell té l’omnipotència d’un vers alexandrí.
¡Oh poesia nova dels horitzons tancats! si’l teu devot no hi troba espais ilimitats, hi descobreix esclats d’ingènua bellesa… Son les intimitats de la naturalesa.

### II.

A l’aigua, divina joia
I.
Oh voluptat divina! De cara en el xargall, me raja gola avall l’onada nacarina. Y’m sento una infantina carícia de frescor, y d’íntima claror la fas se m’il·lumina. Y apar la boca fresca un degotís de bresca. Y’n surt una boirina de perfumat halè. Y el cor batega ple de voluptat divina.
II.
¡Divina voluptat! com dins un medalló fulgura en ta claror mon rostre il·luminat. Com fina tremolor de maternal carícia, t’escorres ab delícia, deixant-me la visió car passes molt lleugera y ab un refrec jovial, com una matinera donzella ab son brial, qui duu una restallera de flors al devantal.
III.
¡Oh l’aigua nacarina, germana de la llum qui’t perts, feta polsina, com volador perfum, qui cantes nit y dia y, en pròdic devassall, cascadejant avall, escampes l’alegria! de ta carícia pura la màgica flonjura amoixa la natura, com una mà de nina el front de la padrina ¡oh voluptat divina!
A les fonts
Vostra infantina apariència tanca subtils maturitats: us despulleu de la ciència al descobrir les claretats. Vostra divina transparència ¡com us llibera dels pecats! Ab una alegre inconsciència feu reguerols enjogassats. ¡Y com forgaveu caviloses, en vostra mòrbida vellesa, seguint les vetes del metall! Mes ja son totes glorioses y ab una eterna jovenesa resplandireu com el crestall.
Endressa
Ab la vibrant corva del raig, sou belles dones de cor net y gràcil forma. Per xò us faig, ab l’elegància d’un sonet, un geomètric brollador qui, ab sa marmòria blancura, palpitarà ab vostra flonjura, refulgirà ab vostra claror. Quan l’agonia ponentina irisarà vostres crestalls, tremolareu ab més divina emoció. Quatre cavalls, de vostre raig en la polsina, s’empinaràn ab llurs plomalls.
Al cor de la boscúria, el fontinyol suau de penjarelles d’herba com filagarsa cau, com fil de clavicordi que polsen ab llurs dits les tímides Paitides de dies y de nits. Al cor de la boscúria hi brolla el fontinyol. Quan la tempesta exhala son perllongat udol y les afraus ressonen ab grans estremiments com una església buida, oberta a tots els vents, ell sona ab un dolcíssim remor de floviol qui esboira la tempesta y renovella el sol.
A una font inaccessible
Oh bella font reclosa! al mitg d’un espadat, la teva gràcia arrosa l’ondulació d’un prat. Ets un tresor tancat: ningú arriscar-se’t gosa car ta pendenta llosa fulgura d’humitat. La teva gentilesa se pert inutilment. Ets com una princesa qui, en amorós torment, s’endinsa en la bellesa del mal d’anyorament.
La font de les paitides
Entre les feixes escalonades, quiscuna d’elles com un retall, brollen tes aigues mai estriades com ansa llisa de pur crestall. Ton marge dona preclara userda. Les cuscuetes beuen de tu. D’una pomera qui ja s’esquerda neda en tes aigues el fruit madur. Quan les pageses tornen de missa ab la caputxa plegada al bras, tasten de l’aigua bellugadissa. Y quan reprenen, testes, el pas, senten aroma de la pahissa, troben la calma de llurs quintars.
El torrent
Demunt la tranquila blavor transparent clapant-se ab l’argila que hi deixa el torrent,
s’aplanen les mates de vern ufanós hont furen les rates cercant-hi redós.
L’anguila qui forga dispersa un estol de barbs qui en la gorga dormiten al sol,
y fugen ab gràcil temensa. Nedant un tòtil ab fàcil destresa, galant
convida a son àpat senzill (d’amagat del pare galàpat) l’alegre veinat.
Hi van les reinetes saltant per deport Hi acuden marietes y alades del hort
profús d’estramonis, de gresa y de call. L’espia-dimonis fugint d’un cavall- de-serp ¡com s’afua, vibràtil, fulgent, fregant ab la qua la gorga dorment!
Divines falgueres, d’un vert d’ombradís, les prades voreres cenyeixen d’un fris.
Apunten les banyes dels tímids cargols, moventes montanyes, concèntrics revolts,
d’un màgic imperi de gnoms y follets amics del platxeri. Esquàlits y frets,
els prega-deus ploren demunt els fanals que, esplèndits, decoren com flors cerebrals.
D’ufana pletòric, sobrix el torrent, brunyit, esculptòric com monstre d’argent.
Y, fèrtil d’argúcies, prodiga a ruixats viventes minúcies per boscos y prats,
com ona de vida qui baixa del cim, com dea sorgida marmòria del llim.
Salut! oh preclara caricia fulgent! Dels àmbits que amara, s’amara el torrent.
El gorc negre
Sinistre gorc de misterioses aigues, d’aigues qui mai han reflexat el dia, d’aigues qui mai als visitants corpresos han somrigut ab vibracions concèntriques.
De ton ocult amagatall esguardes com un triangle malehit obrin-te, ab veis metàlics qui dins teu fulguren, arbres sanguinis de ton ull de cíclop.
Y per tes penyes ennegrides llisca un doll escàs y perllongat qui’t besa calladament, no com banal cascata. ¡Tant feixuc es ton absorbent mutisme!
De ta mirada dins l’espill immòvil, no mes d’un roure gegantí s’hi mira el tronc acèfal, clapejat de molsa, supervivència d’un trofeu macàbric.
Una catifa sepulcral t’enronda de branques nues y d’arrels decrèpites y d’esquelets y de clofolles buides, qui han fet de tu son eternal ossari.
L’aigua’t sobrix ab parquetat y, oculta entre disformes, agrisades roques, molt cautelosa y tèbia’s precipita dins altre gorc qui es ta fidel imatge.
Un laberíntic corriol, de boixos, de bruc y grèbol vorejat, per sota d’alzines corves y pollades mena, llimant esqueis, fins ton sagrat recinte.
¡Oh gorc! dins tu les mitgevals llegendes com un sabbat intermitent perduren. Un roc profà tan fondament t’irrita, qu’ompla ta fas de virulents bombolles.
¡Oh mític gorc! ton cabalístic signe no oblidaré mentres el cor m’aleni car ens mirarem fixament alhora àvits, quiscún, de penetrar-nos l’ésser.
En va ton fons escorcollar volia… ocult restà dins ton sagrat misteri; mes, tu’m mirares, y ton ull de cíclop sí qu’hi arrivà fins a trobar-me l’ànima.
La cascata de Sant Segimón
   A Don Joan Alcover, Poeta
La posta declina tenyint d’escarlata l’oculta safata d’aigua esmeragdina. Lluminosa y fina, salta la cascata com un raig de plata dins una boirina. La flonjor traspua de la penya nua qui al saltant s’acosta. Les flors amarades s’engronxen pausades reflectint la posta.
Vora les feixes passa el rec com diminuta professó: quan el rupit hi enfonsa el bec, vibra una estela de claror. Passa manyac y en abundor, com una llum encativada, y apar sa fina ondulació la cabellera d’una fada la cabellera qui fulgura d’una isolada fada pura, la cabellera d’ambrosia… la bona fada… la cansó qui serva l’íntima alegria dels anyellets del Bon Pastor.
Al rec
Ta mare es la fosca, ton pare el torrent. Quan deixes la tosca resclosa dorment,
callat t’acorrues com noi encongit y apenes traspues del llit enfondit.
Mes quan il·lumina la glòria del sol ta cara infantina, t’arrenques el dol
y ets l’aigua qui canta joiosa tot l’any, y ets herba odoranta, llumínic tirany,
cascata divina qui salta, subtil com gràcil boirina, com pluja d’abril,
brunyida safata, marmori trespol qui d’ales de plata reflexa un estol,
y ets forsa manyaga qui’s lleva dejorn y agita com maga les ales d’un torn
qui’s fon en la gorga y el cup del molí y ab ímpetu forga, xiulant tremolí,
omplint de bromera l’obscur carcabar, qui’s torna riallera baixant al quintar.
¡Y com te dilates, ubèrrim, festiu, per sota les mates, clapant d’argent-viu
les cols ufanoses, el tendre enciam, les canyes pomposes ont jau l’aviram!
La totxa mainada se’t fica de peus y, estàtica, bada guaitant els trofeus
qui branden, sospesos d’un ars punxagut, esclops y pagesos calsots de vellut.
La tàpia remulles tacant-la de blanc. Te’n portes les fulles com gleves de fanc,
y alegre devalles per vora el camí sembrant de vitralles ton pròdic satí.
Ton doll qui fa via brunyeix el palet qui, erèctil, l’estria d’un grop de paret.
Trovades les joies primeres del cant, discret t’aconvoies ab tot vianant
contant-li ab murmuris tes sàbies virtuts, benèfics auguris qui els llavis sorruts
esqueixen tot-d’una d’un íntim somrís. Escombres la runa d’un arbre estantís
qui tomba decrèpit. Saltant irisat, ab màgic estrèpit inondes el prat.
Y, fèrtil, amares les gleves a fils. Les herbes avares t’hi xuclen subtils.
Y trobes la gresa qui’t torna al torrent ont dorm la feresa de fosca imponent,
el pare y la mare qui un jorn te parí. La vida’t fou cara, mes viure es morir.
Endressa.
¡Oh rec! el poeta te brinda, insegur, l’ofrena qui estreta y llarga es com tu.

## Uranos
### I.

Alquímies solars
Oh sol, oh màgic poderós qui sense filtres ni coliris verses la gamma de ton iris, tornes l’espai de tos colors! La teva alquímia es sobirana: ab magistral facilitat, prodigues, lúcit, ton esclat per les montanyes y la plana. La pedra atenys filosofal. Quan te passeges triomfal com un Rei Mides qui no mor, la teva llarga vara poses sobre la cendra de les coses… y ressorgeixen fetes d’or.
Sol de primavera
Oh germà sol! tu ets el nostre bon amich. Com un rellotge antic te miraràn mos nets. Com un hereu bonic, jugues no mes qu’ab rets de seda. Gaires plets no hauràs, sabent-te ric. Ets ric de poesia. Te dones de bondat y ab ton senzill posat escampes l’alegria disolta en un ruixat de rica pedreria.
Assolament
Oh sol enamorat de la naturalesa! com un aimant frenètic l’ungleges ab tos dits y ofegues de sa boca oberta els alarits y tornes d’escarlata sa pàlida nuesa. Y poc a poc recremes ab ton alè sos pits, y tos cabells revolten sa cabellera estesa. Quan abandones l’àpat de tos plaers finits, romàn estenuada de tanta ubriaguesa. Y quan te perts incòlum, de nou atemperat, com el caliu qui resta de flamejanta pira se troba l’inquietut qui omplia ton esprit, y ab una mà s’apreta el cor adalerat y, sanglotant de nafres, llagrimejanta’s mira la sang y llet qui fluen de les canals del pit.
Cansó del sol-solet
   A Na Maria Antònia Salvà
Sol-solet vine’m a veure que tinc fret.
I.
Corre, vina, sol-solet. La padrina mor de fret. La fadrina de tristesa. Jau, despresa, la cortina. Atravessa l’aire net ben depressa, sol-solet, que ja afina la padrina.
II.
Corre, vina, sol-solet, La fadrina mor de fret. L’infantina de tristesa. Jau, despresa, la cortina. Atravessa l’aire net ben depressa, sol-solet, que ja afina la fadrina.
III.
Corre, vina, sol-solet. L’infantina mor de fret. La polsina de tristesa. Jau, despresa, la cortina. Atravessa l’aire net ben depressa, sol-solet, que ja afina l’infantina.
IV.
Corre, vina, sol-solet, La polsina mor de fret: cau y afina sobre el llit. La cortina s’ha podrit. Atravessa l’aire net ben depressa, sol-solet, que ja afina la polsina.
V.
Corre, vina, sol-solet. Corre, vina, mata el fret. La cortina s’ha podrit. S’esbossina fins el llit. Floridura d’humitat s’ha posat en l’obscura sepultura del passat.
Sol y vern
Oh pobre sol decrèpit d’hivern, qui d’un cel gris el teu esguart passeges melangiosament pels àmbits sense vida, com un convalescent qui de sa cambra guaita l’emblanquinat y’l fris. T’envolta una boirina qui’t deixa opac y llis. La neu devalla com un escarbotament. Ressonen les campanes indefectiblement. S’allarguen les carenes com un desert pedrís. Un gran xiprer nevat s’adressa com un fus. Sota un cobert de gleves, una captaire tus. Sinistrement l’aborda el vigilant mastí, mes quan la vella el crida, poruc, no gosa anarhi. Y sembla que tot d’una la neu s’ha d’atrevir a envolcallarte com d’un espectral sudari.
Lluna florida
Oh lluna tota blanca com lliri esparpellat demunt l’inmensitat de la serena estanca! Com per demunt la tanca de ton redós sagrat la via làctea abat la seva llarga branca. Y neden les estrelles en la dorment llacuna profusament, com una legió de maravelles, minúscules petxines qui’s baden, nacarines.
Lluna clàssica
Idol eròtic de les nits serenes, alba divisa qui en l’espai fulgura! pàlida gassa d’humitat apenes trenca la pura
clara delícia de ta fas. Banyades sota l’estèril claretat sumorta, dormen tranquiles per igual, les prades fines y l’horta.
Sobre el cansanci d’una cara atenta frígida llisques, feta llum palpable. Núbil t’abrasses, cara avall llisquenta, núbil y amable.
Lluna freda
Oh lluna brunyida, cenyida per una lleugera garlanda qui branda sobrera, com d’àgil ridorta, la fràgil estàtua qui, fàtua, cau morta!
Invocació
Oh sideral ostentació precisa com geomètrica signe lapidari, del hemisferi dins la volta llisa giravoltant com eternal horari! per sobre els cambis del humá desvari, serena marques, d’equilibri augusta, ab l’anagrama de cada hora justa la volubilitat del calendari. Propícia déixa’m escrutar l’enigma que’l sabi astròlec, obcecat, no veu. La lluna roja t’es fatal estigma, la lluna blanca tímit corifeu. Y l’aureola qui ta fas enllora, de pluja o neu t’es, al hivern, penyora.
Estel·lària
Com els tres blandons de les tres Maries passen els Trillons per les altes vies.
Y creuats de mans y en humils rengleres munten els Pilans. Salten joganeres
les Cabretes qui cerquen la pastura per l’immens jardí qui, sadoll, fulgura.
Al finar l’hivern el pagès colombra, com un drama etern palpitant en l’ombra,
passâ el Pobre y’l Ric. Va al devant el Pobre qui malversa un xic de lo que li sobra.
Y ab afició marxa el Ric darrera pidolant claror sideral sobrera.
Roda, aprés, un món de gentils Cambrilles. Abundantes son com d’unes fandilles
de satí molt blau fines anticuel·les dignes del sarau d’unes damisel·les.
Ve després l’Estel de la Nit o el Dia, llàgrima del cel, font de poesia.
L’estival Camí de Sant Jaume sura com un rejolí d’ambrosia pura.
Y giravoltant sens deixar rodera, els dos Carros fan circular carrera.
Cada estrella diu son instant, precisa, y no més somriu en la volta llisa
com atleta fort, la vital fixesa del Estel del Nort, al zenit sospesa.
Diferenta nit signa cada estrella: l’àmbit infinit es no més per ella.

### II.

Ponent
Oh càlit buf qui portes del calitjós ponent sentor de fulles mortes, d’ingrat ensopiment! furant per totes bandes, resseques les viandes, portes arreu l’aixut, y vas caient per terra, com presoner de guerra, de pla, sota l’escut.
Tramontana
Reina sobirana de la terra plana, li retorna el seny al besâ el Montseny. Com una marxanta porta dins la manta son infant de pit y, ab rialla freda, palpa d’una cleda l’ufanô ab el dit.
Llevants
De monòtona oradura, plovisquegen obstinats. Giravolten de fretura, trontollosos, desgrenyats. De quiscuna cabellera brolla encar, balansejant, un agònic rejolí, y ab la vista riallera s’entrebanquen encalsant el bell arc de Sant Martí.

## Flora
### I.

Lletania de les petites herbes Almorratxa immensa, virginal Montseny: ton devot comensa. Dóne’m el teu seny
per cantar-te ab una vera humilitat la llaô a quiscuna de tes herbes. Nat
vora tes masies, l’amargant donzell té les picardies d’un xarel·lo vell.
Màgica retorta d’esperit vital, concentrada porta flaira cerebral
dins la nacarada cendra qui s’estén per la cizellada tremolor d’argent
de la fina tija gairebè subtil com letal prohija d’un amor senil.
D’una flor menuda s’enriqueix l’hisop, monacal beguda, plàcit aixarop;
d’una moradenca flor que ja no té quan l’escolà el trenca per un sal-passer.
Viu la farigola de brancatge sec resignada y sola, esperant el frec
dels vestits de seda del divendres sant. Malmetent la cleda, munta verdejant
l’ufanosa mata del llorer diví qui’l fullam dilata sobre el romaní
de la Verge pia, tremolós y pur, vaga lletania dins un temple obscur.
¡Oh la broida feta de cargolaments qui, mondana, alleta refinats torments;
pèrfida regina d’esplendent saló, en la més felina reconcentració!
Les marastres gruen l’ufanor del gall y per cresta lluen blanquinós plomall.
Llur perfum convida, casolà com neix, per guarnir l’eixida a trencâ un esqueix.
Rost amunt disfruta l’estepar l’olor de la diminuta salsa de pastor
y sobrix l’orenga, baladrera com una mallerenga, per quiscún tocom.
Ab la mil-y-fulla el fonoll germà creix per ont-se-vulla perfumat y clar
com seguit d’ombrel·les dins un gran jardí ont les damisel·les fossin a lluhir.
¡Oh la dulcamara! rastrejant humil, d’un no-res s’ampara. Son groguenc pistil
brilla com xinxeta dins el vas morat d’una campaneta. Del petit veinat
son l’eterna festa sàlvies a desdir, les d’olor modesta, doctes en guarir,
les d’aflotonades mates de vellut qui, al tornâ espigades, de son ull aixut
treuen esquisida vertical de flors d’auria mel ungida. Dins l’august repòs
l’alta belladona, la dels negres ulls fulgurants en l’ona feminal dels rulls,
de tan sàbia y forta gairebé fa por. Cap cervell comporta la terrible olor
de valeriana qui al devot felí mata d’un nirvana que no pot capir.
Mes l’emperadora del Montseny florit, qui, reial, decora son magnànim pit,
es l’humil ginesta de sagrada olor qui’l vesteix de festa com a altar major.
¡Glòria a la regina del Montseny florit, gala femenina, papelló esquisit,
flama rutilanta del estiu naixent, del espai qui canta bell estremiment,
qui en l’esmeragdina selva qui no mor, versa una divina polsaguera d’or!
Elogi de les falgueres
Oh falgueres qui sou totes obertes com un desmai d’infaust enamorat! les gotes de rosada son ofertes per decorar vostra subtilitat.
El vostre vert adolescent es tímit com els ulls blaus d’un princep cativat qui, en l’estretor d’inexorable límit, es ignorant de tota immensitat.
¡Oh falgueres qui sou tan acavades que prescindiu de tot banal perfum! entorn les vostres mates vellutades, es tota verda la meteixa llum.
Esbarzers
Oh esbarzers de les fines mores bres y d’espines erissats! per la lluna matisats, sou com una gran aranya de montanya diligent, qui vigila fora-vila, si ve gent.
El plansó
D’arbres caiguts els enderrocs l’esguarden y ell d’un vert clar la vestidura’s posa, y son tant dòcils ses neixentes fulles que al pas de l’aura acatament rendeixen.
Als raigs de sol qui d’esgaiada arriben, traspua llum y misticisme alhora, y se’n adorna el bosc com una església ab la tenyida llum de les vitralles.
Una dolsura’s dilueix pels àmbits y’ls aucells s’hi rabegen silenciosos, y’ls papellons se desparellen, tímits, y les bolves devenen florescències.
Dels castanyers en les horribles baumes per les escletxes de l’escorsa espien els sàtyrs qui tremolen de pahura, purificada al contemplar la selva.
Dels fontinyols en els bassals, escolten, treient el cap, les blanques dones d’aigua y ab els ulls verts, ploroses, s’estasien y se’ls hi fon la vermellor dels llavis.
¡Oh pietat de la feresta selva per l’ignocència dèbil evocada! en les afraus recòndites perdura, purificant-les del trepitg dels homens.
Avellaners
Oh’ls avellaners d’a la vora el riu qui cada any son més y més pròdics! diu qu’al venir l’estiu, els bernats-pescaires solen ferhi niu. No son pocs ni gaires els qui inciten, grats, a tallâ un bastó blincadís, lluent, de capsals carrats, qui es un companyó fort y pacient.
Figuera
Oh figuera, l’àvia plàcida, badoca, dilatant les tèbies fulles maternals com les dues flonges ales d’una lloca, retreient llunyanes notes pastorals! Llagrimots de vella, branden ja les figues sobreixint les múltiples granes a ruixats. Oprimint-se en caixes, omplen les botigues. En cistells llarguíssims, taquen els mercats. Saberuda’s mostra l’àtica figuera: quan Adam y Eva foren en pecat, procedint com una gran caramasera, somrigué pietosa d’íntima bondat, y oferí, discreta, l’ampla pampolada qui aixopluga, fèrtil, tota la fillada.
Alzina
Oh la fortalesa de la corva alzina! tot el bosc camina cap a la vellesa, y ella resta encare impassible y dura. Sa verdor perdura. Es del bosc la mare. L’hivern es vingut. Cauen les aglans ab gran lentitut. Un senglar, perdut de la nit avans, afamat hi acut.
Pomera
L’herba dallada novament rebrota els prats vestint d’una altra primavera. Carregada de fruita, la pomera s’hi aixeca al mitg, esquarterantse tota. Com prolífica mare, consumida, d’aspres en forca s’arrepenja lassa, en fruites prodigant la vida escassa ab una hermosa profusió de vida. Y la corona el devassall de pomes, impregnant-la de rústiques aromes, y criden per ses branques els aucells disputantse les fruites ja madures, y somniant maternitats futures, mor la pomera quan la deixen ells.
Albes
Vora els rierals blanquegen les albes, isolades, balbes notes hivernals. Es llur cabellera de glas y d’argent. Son la primavera gairebé neixent. En la tarde freda, dins el blau intens de la volta amplíssima, les albes de seda son un glop d’encens sota una Puríssima.
Abets y faigs
El faig es gòtic com l’abet. Mes l’abet puja fosc, aspriu, sòbries les fulles, el tronc dret, car es d’un gòtich primitiu. Mentres el faig, trèmol, somriu ab son fullatge transparent ont l’esquirol hi penja el niu, car es d’un gòtic floreixent. L’abet es gòtic com el faig. Son les agulles dels cimals ont de la llum s’hi trenca el raig. Son les agulles sobiranes de les eternes catedrals, immòvils, pàlides, llunyanes.
Pi
Dins la quietut vespertina reposa tan cristià que sembla una bizantina teulada de campanar. Com rajolí de cant plà degota humitat divina. L’aucella qui’n vol copsar, devota, la testa inclina. Del caire net d’una roca pren embranzida la soca ab estalocs de brancam, y aixampla la copa enlaire llensant espirals de flaire, gràcil teiera d’aram.
A la noguera de la plana del Sastre
   A Mossen Miquel Costa, Mestre en Gai Saber
Rica de fruits, pletòrica de sava, mes guardant l’equilibri de la forma, ab la gran soca que ni un grop deforma, mostra’s encar la venerable esclava. Apar que tota sa energia esbrava en imitar la sobirana norma qui al arbre típic de l’Arcàdia informa al ritme suau d’aquella mar tan blava. Ses arrels qui’s perllonguen invisibles, com els vèrmens forgant a les palpentes, sols Deu pot dir en quins indrets pasturen. Y ses branques, nervudes y inflexibles ab tant de pes s’inclinen reverentes y fins a flor de terra no s’aturen.
Al castanyer de les nou branques
Ets milenari. Tens la soca plena y llisa. Quatre homes no la poden, minúsculs, abrassar. Y ets canelobre de nou tanys qui’s subtilisa en nou blandons mirífics d’improvisat altar. ¡Oh ’ls nou germans, esplèndits bessons, qui de la soca ubèrrima s’exalten, apoteòssic chor! l’espessa copa agiten quan l’aura freda els toca com els blandons mirífics la flamarada d’or. Als teus companys de prada qui, desgarbats, baumats, t’admiren com prodigi d’aquella rassa impura, ab alta compassió te’ls guaites subjugats. Per entre tes pomposes arrels l’aigua s’atura. Y al teu voltant la prada, com un sagrat jardí, estén les seves verdes catifes de satí.
La baga de castanyers
Ab femenina gràcia s’adorna la carena de la tupida baga, deixant no mes al nu un caire geomètric de l’ondulant esquena com un escot de túnica al enquadrâ un tors bru. Oh la tupida baga! ella incansable trena ses pàlides garlandes com laborat tapís, y les allarga totes al cel com una ofrena, o deixa que rodolin, ab desconhort sumís. Dins ella, com les venes blavenques y morades qui dins la pell fulguren d’un brill alabastrí, se perden les dresseres subtils, ramificades, com xarxa laberíntica d’oriental jardí. Y encara hi vaguen ombres d’esporuguides fades quan s’hi fragmenta, espessa, la boira del matí.
Endressa al M. R. P. Fra Rupert M. de Manresa
¡Oh Vos qui sou un místic devot de la bellesa y qui sentiu ab l’ànima del Pare Sant Francesc y ameu dels circumloquis l’urbana esplendidesa y sou un metafísic subtil, cavalleresc! us plau entrâ a la baga un dematí molt fresc quan ja Fra Sol les fulles arruixa ab timidesa. Dins ella mai s’hi troben crudels paranys de besc. Tracteu a la natura com a una gran marquesa. En l’una mà el diurn qui tanca l’oració, en l’altra mà els Dialecs del immortal Plató y tal vegada encar l’Epístola d’Horaci, per sota galeries de jaspi groc y vert, la vostra silueta molt lentament se pert ab elegància digna d’un cardenal del Laci.
La fageda
Oh la gran fageda, la dels troncs de seda com vestit d’albat, la de branques fines y d’esmeragdines fulles! agrisat,
un esquei s’enarca: com feixuga barca solca ton fullam, ta catifa augusta qui’s tenyeix, adusta, de colors d’aram.
L’esquirol s’aplana, d’una branca blana rosegant tranquil. Una aranya ab pena feinadora trena son monòton fil.
Pàlida fageda de fulgors de seda, de fullatge vert, dins el teu domini l’aura d’estermini temorega’s pert.
Pàlida fageda una mica freda de beatitut, dins ta fosca ubaga un camí divaga d’estasi perdut.
L’alzinar d’en Sala
Magic alzinar, selva primitiva ont perdura, viva, d’algún deu pagà l’ombra fugitiva! si no’s veu passar, prou son bruit arriva fins el roquissar. ¿D’una antiga rassa serves la carcassa convertida en llot? ¿O de ta tortura la ciutat futura cobrarà l’escot?
Elegia triomfal
Entre el quintâ y la baga passa el camí de sorra marcant de la carena l’egrègia excelsitut; el cel a abdues bandes li paga servitut, el vent de tota petja la petulància esborra.
Sols hi anguileja, balba, pel cim de la carena, la professó de cendra dels olms penitencials qui ab soques monstruoses y branques desiguals fatídics arrosseguen del viure la cadena.
Dels monjos centenaris del bosc son la corrua qui de l’escala ascètica les summitats ha hagut y ab brandaments senils prodiguen la virtut de l’aureola esplèndida de cada testa nua.
De la ridorta gràcil, de l’eura cenyidora caigueren les garlandes desfetes a llurs peus y son com uns cilicis inútils, com trofeus qui l’encorvada soca proclamen triomfadora.
Ni la destral, ni l’aixa, ni’l mall, ni les grans serres dels serradors, llur fusta sagrada han profanat; no mes el foc dels núvols, en glavi transformat, immola una hecatombe de tràgiques desferres.
Y l’esperit dels arbres caiguts, vibrant perdura en l’esperit dels arbres qui’s flecten penitents, qui dels germans qui foren y dels germans vivents la comunal grandesa prediquen ab dolsura.
Entre el quintâ y la baga passa el camí de sorra marcant de la carena l’egrègia excelsitut; el cel a abdues bandes li paga servitut, el vent de tota petja la petulància esborra.
Sols hi perdura, balba, pel cim de la carena, la professó de cendra dels olms penitencials, qui ab estrafetes soques y branques desiguals, canten alhora ab una fogositat serena.
Endressa a D. Francesc Cambó
Era una tarde esplèndida d’acavament d’Agost. Sota els vells olms decrèpits medieu l’hemisferi. Als vostres peus s’obria, com dominat, el rost. Les humitats baixaven d’un màgic asceteri. Ab vostres ulls qui xoquen d’intensa voluntat, talment interrogaveu, al lluny, els horitzons. Sovint un monossílab d’agudes inflexions la calma sobirana trencava, inesperat. Y fit a fit guaitaveu la posta gegantina. El sol, com un agònic atleta triomfador, queia demunt la sorra dels núvols purpurina. Y Vos, ab la mirada oberta d’emoció, tenieu dins de l’ànima d’atleta nacional tota la ratlla blava del Canigó al Puigmal.
A la campaneta
Caputxa, caputxeta, morada campaneta, emblema de martiri! es ton pistil un ciri de casta cera groga. Duus una verda soga de penitència dura. Però com ets tan pura te basta la tristesa de veure’t incompresa per no tenir fragància. Me plau de ta elegància la perfecció severa qui, menyspreuant austera tot fugitiu aroma, senzillament s’acroma d’una morada vesta qui al teu demunt, xalesta, fulgura ab la carícia d’un hàbit de novícia.
Al clavell de pastor
Oh clavell de pastor, jovincell llucador!
Tens prohija de lluhir llarga tija de satí
com poncelles, de paper. T’esparpelles, matiner,
com senzilla vermellor d’una filla qui al balcó,
dona fútil comiat a l’inútil estimat.
En l’aurella del donzell mitg vermella ¡oh clavell!
algún dia lluhiràs, de l’aimia y d’ell, las.
¡Oh clavell de pastor, jovincell llucador!
A les minúscules avellanes
Oh quimèrics atuells! ¿sou esfèrics cascabells
de la testa d’un follet, de congesta cara-net,
o l’enfàtic picarol d’un simpàtic esquirol?
Dins la menuda nou, tal volta un món de fades de trenes irisades independent s’hi mou, y, quan a fora plou, circumden afollades les grogues flamarades ont lentament s’hi cou l’elíxir de la vida… Y en tant, la nou marcida, caient de la noguera de microscòpic hort, prop d’una carretera se consumeix de mort.
Oh peres d’inefable pulcritut! vostra dolsura gola avall se fon ab un sentit de distinció pregón àdhuc en llavis del pagès golut. Sou com endevinalles y joguines. Per les trapaceries d’un infant minúscules s’engronxen les Regines y les Perxals y les de Sant Joan. Per les dones humils, caramaseres, rodolen marge avall les Formatgeres. Les Bergadanes cauen per tardor. Les d’Aigua son per qualque boca fina. Y’s fan ab salsa gairebé divina les de la suculent Festa Major.

### II.

A les abelles
Oh les abelles sapientes aureolades per la llum, dins una boira de perfum giravoltant a les palpentes! sou generoses y valentes car enfonseu vostre esperó quan una gota de dolsor elaboreu per les sedentes goles innobles de la gent, y vostra aixam colèric tresca quan, ab la dèria de la bresca, ordona tels de cera pura en holocauste a la futura glòria de llum del Sagrament.
Al puput
Oh puput! la tua corva del plomall, sense el devassall de la taca nua, fa anyorar la qua, fa anyorâ el plomall de la catatua o del papagall. Té, però, una fina mostra de tapís ab la femenina distinció d’un fris, y un color trencat de complexitat.
A la gràcil mustela
Perllongada com la mà d’una fada, l’ondular
t’es diví. Fores digne pergamí ab el signe
de les branques de la sang y ab les taques d’ònix blanc
qu’ab tes dents y ab tes fines ungles tens per joguines.
Fantasmagoria nocturna
Dorm la boscúria submergida en l’humitat de la serena. Al clar de lluna brilla plena d’una penombra sense vida. Les filigranes d’unes fades suren com algues displicentes qui, d’un sol raig amanyagades, s’entortolliguen flonges, lentes. De les esquàlides carcasses sobrixen polpes qui son grasses com nuvolades de pecat. Darrera trenes llefiscoses s’obren mirades cavernoses ab degotissos d’humitat.
Gnoms
Deveniu geperuts en la fosca perduts de covals subterranis? ¿Sou d’argent y brillants mal-carats guardians, rodolant ab els cranis
dels incauts forgadors? ¿Sou les mascles viriors dins un àtom minúscul? ¿Sou el seny impulsiu devingut argent-viu? A la llum del crepúscul,
com uns taups diminuts penetreu resoluts per les cambres tancades. Y sou barbes, talment, de vius caires d’argent onejant perllongades,
qui pels recs y camins van trescant selva endins ab les cames petites, formiguetg penetrant qui malmet ab l’encant els remats y cullites.
Fantasia
   A D. Joaquim Ruira, autor de “Marines y Boscatges.”
Aflotonades dins els estanys juguen les fades a fer paranys.
Glateix quiscuna d’algún pastor la galta bruna tèbia d’olor
de la montanya. Vetllen subtils com una aranya darrera els fils.
L’una a defora, fingint rezel, dins la revora del líquit tel
mostra l’ufana d’un pit nacrat. L’altra s’aplana mitg de costat
marcant la pura corva del tors. L’òval ab cura, pàlit d’esfors,
l’altra revela, closos els ulls, deixant estela d’ones y rulls.
Eixa la galta rosa no més tímida exalta, de l’aigua al bres.
L’orella atenta, nenúfar blanc, una altra ostenta. Netes de fanc,
bombolles pugen d’un bes ocult y en l’aire fugen cercant l’estult
qui’ls cercles mira del aigua fins qu’ubriac s’hi tira perdent-se endins.
Per xo les fades dints els estanys juguen plegades a fer paranys
mostrant la nua gràcia del cos. ¡Ay del qui grua tastar-ne un tros!
Ubriac se llensa dins el parany sens cap defensa contra l’engany.
Malignes fades per tots indrets surten montades en foc-follets.
Y, a un cop de vara transfigurat, el foll qui hi para resta encantat.
Y el porten totes dins un coval d’ont plouen gotes d’un ritme igual
qui fredes salten per sobre d’ell. Saltant, l’esmalten com un joiell.
Y regalimen per l’ampla fas y, dures, llimen el front y el nas.
S’acaramullen en tènues fils y’l cos despullen dels vells perfils.
Y, ab infinita calma, es tornat estalacmita. D’humà posat
no’n queda rastre. Tot es perdut: dins la pilastra s’oculta mut.
No mes hi alena quan tot se mor, sofrint la pena, son pobre cor.
Exode
Oh la verdor primaveral dels prats! Semblen talment esbarjos ignorats de fades com la neu. Quan al estiu la terra’s bada y tota cuca viu, moren les fonts. Llavores les paitides qui de les deus aixutes son fugides, baixen pels recs d’humitejada molsa als prats eterns. Discretament hi espolsa l’oretg les fulles, y una pluja suau sobre les nues fugitives cau. Y elles, al ritme de les fredes gotes demunt la pell, enriolant-se totes, descapdellen fantàstiques sardanes ab les galtes vermelles com magranes, ab els cors bategants de cansament y ab els cabells abandonats al vent. Y guaita el sol per entre vimeneres, y albes y verns y freixes y pomeres, y, en cercles diminuts, ab una ullada deixa quiscuna nuditat tigrada… Y arriva un jorn en que la llum afina y brolla de la terra la boirina y tot sembla entelat. L’aigua rienta torna pels recs aixuts. Se transparenta la sorra en ses entranyes. Ab afany de nou l’herba assaona. Tomba l’any com la carcassa d’un gegant difunt. Llavores les paitides sot amunt s’entornen, gracialment xipollejant en l’aigua qui pels recs va devallant vers les prades qui dormen solitàries a l’ombra de les albes centenàries.
Nocturn
Un molí qui s’enruna, de sinistre misteri esvahint-se en les ombres. Un abet gegantí d’opulència nafrada, qui, ab agònic imperi, el brancam arrossega per demunt del molí.
Un abet cadavèric. Un molí qui s’enruna. ¿Emergiren tal volta d’un meteix, antic, maig? Del molí dins la gorga s’hi reflexa la lluna. De l’abet per les branques s’hi destria son raig.
Tribut a l’hermita de Sant Marsal
I.
De Sant Marsal l’hermita es aclofada sota la neu. Remulles d’humitat son les parets qui serven la teulada per ont miola tristement un gat. D’una canal penja un carmell glassat. Quan son deu-hores, lentament degota y un mont de neu s’hi acaramulla sota al feble sò de l’enllosat gastat. Vibra argentí de la campana el toc. La tanca es plena de verdet. Podrida, esclata en pols la llenya vora el foc. S’hi escalfa l’hermitana escoturida, y l’hermità d’un cap d’escala crida, mitg adormit, que no’s veu neu enlloc.
II.
Es l’hort minúscul diminuta plana ont apenes dels màrgens s’hi endevina la vertical esllabissada y fina. Sota la neu, la col d’hivern s’aplana, de fret cremada. Lentament camina, ab els esclops y ab el magall feixuc. el capellà cara-vermell. Y esbrina, una per una, si ja treuen lluc les cols d’hivern. Segueix el ca darrera lladrant al bruit de la montanya entera qui s’esmicola en vaporosa allau. Les boires passen ab la cara molla y per demunt la fugitiva colla rutila en calma sempiterna el blau.
III.
A la capella hi es encarcarat el Sant Patró qui ab una mà enrampada la llàntia beneeix entrenyinada y les tenebres, ab solemnitat. De fret y pols y neu s’es entelat el finestral d’agònica mirada. A un fons de pica l’aigua hi es glassada. La fusta cruix ab llastimós esclat. A mitja-nit avensa la pahura tapada ab una llarga vestidura. Demunt l’antiga llosa abacial, com un espectre, rígida s’atura. Y, al parpelletg del llustre matinal, s’enfonsa en la callada sepultura.
Cementiri
Oh cementiri qui sembles una horta! tens una font qui’s prodiga sumorta: la creu de roure magnànima y forta.
A cada banda li fan companyia com Sant Joan y la Verge Maria dos xiprers grocs de senil melangia.
Encastellat en la gràcil carena, brilles metàlic y fret de serena, com la safata, deixada l’ofrena.
La simetria de tes sepultures (blanques de cals les senzilles motllures de les arcades severes y pures)
no com un atri de graves canonges, mes com el plàcit jardí d’unes monges, vol tarongers carregats de taronges.
Quan a la nit, tremolós de fretura, passa un follet d’estrafeta figura, plora de veure ta casta dolsura.
Y, apaibagada l’interna revolta, per no trovar-te, poruc, fa una volta, de compunció mormorant una absolta.
Sant Miquel dels Barretons
Sant Miquel té l’hermita prop del cel, qui gravita tan petita com un niu. Y somriu d’infinita complascència. L’estridència de la plana sobirana no li arriva gaire viva.
Goigs de la mare de deu de l’arola
Mare de Deu de l’Arola qui sou pura netedat! guardeu-nos de la verola, guardeu-nos de tot pecat.
La vostra hermita es humida y ab flaires de bestiar. Per l’enllosat de l’eixida l’herba s’hi veu agambar.
Trenyines d’or l’endomassen ab desiguals penjarells. Les vostres llànties s’hi glassen al caure dels oripells.
Mes Vos hi regneu contenta com dins el rovell de l’ou, y sou callada y lluenta tant si fa sol com si plou.
Us posen una corona qui llampegueja en l’altar. Sou petiteta y rodona com grana a punt d’espigar.
Y el vostre Infant es l’espiga qui esqueixa el tel dels ermots. Teniu parada botiga de pans de cera y ex-vots.
Sou una mare pagesa qui deixa un rastre de pa. Us cal no mes l’arquimesa, la ganibeta a la ma
y els xiscles de la mainada formiguejant-vos pels peus… ¡Y us deixen abandonada ab els tuixons y guineus!
¡Mare de Deu de l’Arola qui sou pura netedat! guardeu-nos de la verola, guardeu-nos de tot pecat.

## Kronos
### I.

Aubada relligiosa
   A n’Iu Pasqual, Pintor
Tota callada es la natura d’espectació. La nit es pura. Cap a les serres de llevant. el blau s’aprima rutilant. Y dels pollancres la renglera es com de monjos fila austera, com una gran comunitat qui surt a rebre el pare abat. L’himne dels grills finà tot-d’una Els tòtils son dins la llacuna. D’un ciri ocult es cada estrella diminut flam qui s’esparpella entorn la lluna, solemnial com l’enflocat ciri pasqual. No brilla al bosc una foguera. L’aubada apunta riallera ab la delícia d’un somrís. De la natura creix l’encís. Mes dins la calma sobirana, vibra de sopte una campana y sona el toc de l’oració. Passa, resant-la, un segador. A les parets de la cofurna truca de nou l’aura diurna Y obren de dins. Surt el remat a la pastura, adalerat. Y s’inicia en la boscúria la complicada voladúria del aucellam qui duu als petits cuques, aranyes y mosquits. Y entre els repics de les esquelles qui’s balandregen com mamelles, sobrix, puríssim, l’espignet del floviol. L’espay es net y de les altes serralades baixen aurífiques riuades. Un migradíssim rat-penat qui trampeleja enlluernat, cau d’un ginebre entre les pues restant penjat de totes dues ales pel tel. Corra el sagal, per rematarlo, ab un parpal, mentres el vell pastor murmura malediccions. El gos d’atura llensa, enigmàtic, un udol… D’entre l’aubada surt el sol.
Jocs de llum
La boira baixa tapa les serres de llevant. Del líquit sideral se’n forma un tel de nacre qui recobreix per dins la volta rutilant ab els irisaments d’una conquilla. Sacra com incruent misteri, l’aubada s’esparpella. Per entre els plecs de boira filtrant la nova llum, s’escampa com l’aroma dels rams d’una capella qui omplen la selva tràgica de virginal perfum. Queden ungits de púrpura metàlica els cimals. La boira s’encabrita com monstres ideals. Una boirina pren tonalitats de perla, cenyint ab la seva ombra la fràgil clariana. Triomfa el sol després y, horitzontal esberla, s’allarga flamejanta la blava mar llunyana.
Cel rogent
El cel es net com un estany d’aygua de neu qui s’esparpella, ignot, al cim d’una montanya. Per les collades passa lliscant el vent de Deu. Y tot l’espai es roig d’una fadiga estranya. Corra a ajocar-se el gall. La poltra eguina al jas. Udolen els clivells de portes y de tanques. S’esbotzen les finestres esbatanant-se franques. Les teules arrencades s’engrunen pels quintars. El cel es net com un estany d’aigua de neu. No mes en l’angle de les serres ponentines, s’estratifiquen llargues y rutilants boirines que subtilisa encara, passant-hi, el vent de Deu. El sol per una de les boires mitg-partit, ràpidament s’enfonsa com, d’un estoc, ferit.
Posta bèlica
Dins una calma tràgica, la fantasmagoria desplega l’estridència d’un gran combatnaval ab les coloracions d’un Turner qui destria policromats celatges d’una finor carnal. Pomposament feixugues de l’íntima potència, navilis son les boires, soperbament armats, qui deixen com un doble seguici d’opulència una fumera en l’aire y onades pels costats. Y sobre un fons metàlic hi llampegueja el blanc de les arboradures com esquelets-fantasmes. Y tot l’espai tremola d’intermitents espasmes com una mar encesa de bullidora sang. Y el sol naufraga ab una detonació en colors y, ab l’esplosió, el miratge soptadament cau fos.
Posta aristocràtica
Els núvols en garlandes lluhint tornassolats avensen cap el sol ab fines cerimonies petjant del hemisferi safirs y calcedonies com belles dames y galants aparellats. Les dames ab les testes discretament nevades, les cares purpurines, els ulls enriolats y’ls brassos emergint de mànegues folgades. Els cavallers ab blanques perruques enquadrats y ab les casaques pàlides y ab mitges d’alba seda. Un devassall trepitgen de riques flors de lis. Y’l sol enorgullit, ab complacència freda, olímpic atravessa com un segón Lluís XIV, ab la casaca de ric satí vermella y ab el gran ceptre d’or per única parella.
Posta bíblica
Vers el ponent caminen les llargues nuvolades per la planura eterna del gran desert tot blau, com de moltons ubèrrims innúmeres remades, com de les dotze tribus la fugitiva allau. S’encorven els prolífics cap-pares centenaris. S’adressen els atletes en àgils esquadrons. Cimbregen les donzelles com delicats palmons. Y arrenglerats ondulen pacífics dromedaris. Una columna aurífica marca al devant la ruta. El sol, com un decrèpit Moisès, callat escruta, des d’un cimal, l’esplèndit país de promissió, fins que devalla al antre d’ignota sepultura. Son pàlit front encara tempestejant fulgura ab l’arrogància indòmita d’un africà lleó.
Posta litúrgica
   Al P.Ignasi Casanovas, S.J.
Dins l’immortal basílica tomba la festa diurna. El sol passa emblemàtic com ensenser barroc y el rastre sideral, com fragmentada espurna, s’es desplegat magnífic entre espirals de foc. Dels tòtils invisibles la melodia alterna ab el cant pla del cèfir qui passa poc a poc. En la vesllum s’enarca, piramidal, un bloc, com d’un abat eximi la sepultura eterna. Y dins l’espai revolen polsines impregnades d’olors de cera y d’oli de llànties apagades. Y cau la fosca, lenta, com un tapís de dol. Y brilla en l’hemisferi la lluna alabastrina com una Santa Fas qui, pàlida, s’inclina ab la mirada tèrbola d’un estingit gresol.
Tremolor nocturna
El firmament tremola d’un ofegat respir. Els astres hi titilen com bolves d’un perfum. Els rats-penats revolen com borrellons de fum. Els foc-follets ondulen pel clos del cementir. A flor de terra vibren escarbatons de llum. Per sobre d’ells s’engronxa calladament un llir. Les herbes totes dansen ab capritxós albir. Envolta les masies una carnal farum. Al fons del bosc obseden aparellades nines de llop. A la teulada brillen fulgors felines. Al campanar les òlives, fosforescent rosari, el ràfec il·luminen com espectral sudari. Y les fogueres nítides, com acerats dardells, cenyeixen de les serres els mitgevals castells.
Clar de lluna
En el silenci de la nit tranquila, ressonen els murmuris ignorats. La lluna sobre un riu l’ombra perfila dels boscos riberencs enllà esfumats. Una humitat el firmament destila qui impregna tots els sers endormiscats y de la terra puja un baf d’argila com de les lloses dels palaus tancats. En l’horitzó’s retallen esblaimades les cimes de llunyanes serralades com una taca de perfils gegants. Y en lo recòndit de la selva obscura, en la pols dels camins dorm la pahura qui’s desxonda al trepitg dels caminants.
Nit de nadal
Les fúlgides estrelles tremolen de calfrets. Metàlica relluu de neu la gran carena com una catedral qui’s bada en la serena. Al seu demunt fulguren escalonats abets qui la blavor retallen d’alegories plena, com les subtils agulles de caires fins y nets. Les dotze batallades, com dotze apòstols drets, la mitja-nit exalten al cel com una ofrena. Com un cimbori puja la cima entre dos freus. La lluna se li posa al front com uns trofeus. En la boirina apunta la boca d’un coval. En el silenci vibren murmuris y cansons. Y les estrelles com angèlics caparrons circumden l’invisible pessebre de Nadal.

### II.

Tardoral
Oh la selecta melangia de les boscúries tardorals quan d’una plàcida ironia fugen les pompes estivals!
Quan les catifes cruixidores dauren els màrgens dels camins. Quan de trofeus y de penyores branden els flàcits escorrims.
Quan la natura s’estasia devant l’enigma del hivern com pressentint la poesia d’aquell hermós decaure estern.
Tota d’aram lluu la solana del sec fullatge no caigut. Tremola buida la cabana y encara es tèbia de virtut.
Ab una forsa jamai vista brota del jaspi d’occident una aureola d’amethysta qui’s dilueix pel firmament.
D’una pletòrica elegància de pedreria agobiats, ab bizantina petulància passen els núvols complicats,
petjant solemnes l’hemisferi de crysolits y de safirs, ab lassituts de Baix-Imperi cansat de normes y d’albirs.
D’una cigonya endarrerida sona tristíssim el gemec. Una becada presumida sàbia pelluca vora el rec.
Y solitàries son les vies ont no s’hi troba cap pastor. Y son tancades les masies al primer toc de l’oració.
De les canals pengen resseques gleves de molsa com un niu. Estarrufades, les xibeques cerquen dins elles el caliu.
Y plou del cel una tristesa. Y no s’enlaira cap perfum. Dins l’autumnal esplendidesa una alegria s’hi consum.
Hivernal
Una callada intimitat respira la conca neta del fullatge espès. Y del cimal, rostos avall, se mira, de bardissam desprès,
com el torrent esplèndit se dilata ab un esclat d’imperial remor coronament d’invicta serenata al glas triomfador.
L’eternitat de les montanyes sura demunt la pluja del fullam malalt. Darrera els troncs ja despullats fulgura l’ondulació immortal.
La lluna ostenta nitidesa augusta com monolític panteó de glas, y besa alhora la caverna adusta y la dormenta fas
del quiet bassal qui congelat descansa dins una pica del abeuredor. Y joguineja d’una gerra ab l’ansa, darrera un finestró.
¡Gerra subtil! pletòrica’s refia de l’alta lluna y la serena nit, per confitar l’espessa ratafia qui endolsirà un seguit
de goles seques, d’infantines boques, vora la flama del magnànim foc, suavisant les ensucrades coques deliciosament poc.
Gelada
El dia es curt. L’aubada apunta inesperada, anunciant l’hivern qui neix y sembla etern. La nit fou estrellada. Fulgura la gelada com un immens llensol estès als raigs del sol. Es blanc arreu per terra: pels sots y per la serra. Demunt el cast armini, com dins el seu castell, passeja el fret novell designis d’estermini.
Desglas
La terra es dura. Els troncs, humits de floridura. Diàfans, brunyits prismes de gel com estotx fí tanquen d’un brí tija y arrel. Y ab el desglas l’estotx afina. Ja’n surt un bras de palla fina. Ja’n surt, remulla, alguna fulla.
Nevada
El cel es gris com una llosa. Arreu se posa la neu. Aixís
que apunta el día, els borrallons dansen, segons llur fantasia.
Uns de costat topen y cauen. Altres s’ajauen sobre el teulat.
Y son els arbres com uns plomalls fets de crestalls de pàlits marbres.
Mes quan la llum completa l’obra són canalobre qui no’s consum.
Fulgura un iris en cada brot. S’abranda tot l’espai de ciris.
Ja el sol es nat. Y la neu, sota l’arbrat, degota com un ruixat
de cera pura. De cada brí torna a lluhir la floridura.
Primaveral
Primavera surt del niu. Matinera li somriu
la llum nova del espai. Y ella ho troba tot més gai.
Primavera surt del niu. Ab fal·lera salta el riu
qui’s desglassa. Redressat, fa una passa més el blat.
No rosseja ni es groc, no, mes oneja llucador.
Té l’espiga d’un vert gris. Par que siga malaltís,
tan esbelta tija el duu. Tot s’empelta. Gràcil lluu
la florida virginal, esquisida, solemnial,
de pruneres y atmetllers, primiceres, primicers
de corrues immortals. Brillen nues pels cimals
les congestes del hivern més xalestes qu’un estern
ab pubilla mullerat, rica filla d’hisendat.
Dins el pàlit bosc hi lluu del esquàlit cingle nu
la potència del ossam feta ardència, com d’aram
casc magnífic, recobert d’or mirífic. Quan el vert
del bosc pàlit siga fosc, del esquàlit cingle tosc,
aleshores tot l’aram ab revores de fullam
ple de gràcia lluhirà com l’acàcia d’un quintar.
Primavera surt del niu, mainadera del estiu.
Les primeres fulles
Les primeres fulles, gracioses cares d’humitat remulles, s’inician clares. Moradenques, fines, d’arrugat vellut, s’obren entre espines ab indecisió com un atribut de la Passió.
El silenci parla
Oh l’embadaliment de la natura! indefinible estat de poesia quan res desequilibra l’armonia d’aquell instant de calma qui perdura. De sopte l’enigmàtica ventura, com ànima sadolla d’alegria, esclata en vagorosa melodia qui a flor de terra imperceptible sura. Es la veu del silenci. Quan impera la quietut, del misteri sobirana, ella’s desxonda tímida y lleugera, de mil remors vessant la filigrana. Y dupta el cor si es una veu llunyana o’l suau respir de la natura entera.
Roinetg
Roineja encara; la pluja fina apar divina, com d’una rara constel·lació la nacarina titilació. Subtil patina l’espai entela. Y, dins el marc alabastrí, com àuria estela fulgura l’arc de Sant Martí.
Pluja
L’aixut impera assolador. Surt la devota professó de peticions y desagravi costes amunt. Diuen qu’un avi d’esperiència, ha vesllumat el petit núvol cobejat qui de la pluja es senyal certa. La terra jau, de set oberta. El petit núvol displicent creix per les serres de ponent y duu la pluja desitjada. Cada montanya conquistada se fon dins ella ab gradual entelament. Torna el sagal ab la remada a tota pressa. El gall olímpic se redressa y ab un heròhic espignet, ales batent y qua-dret, canta victòria. La pubilla, aixoplugant-se ab la fandilla, encalsa llesta l’aviram. Una fadrina ve del camp. El masover tresca ab l’aixada girant els recs. Y la mainada salta de goig inconscient. Ja de la pluja porta el vent una alenada y un murmuri qui del miracle son auguri. Comensa a ploure. Cada gota, al caure a terra, aixeca tota una fumera de polsina. Y dos coloms y una gallina obren les ales, aplanats de benhauransa. Y els arbrats les fulles baden ab delícia a la magnànima caricia, car ja la pluja en un seguit de fils d’argent s’ha convertit. ¡Oh la puríssima tonada del gotellam per la teulada y aquella aroma qui bentost faràn les gleves! El rebost n’envejarà la suau dolsura filla del cor de la natura. L’ordi qui jeia colltorsat, se posa net y redressat y, ab natural cortisania, d’agrahiment reverencia madona pluja. Un bombolletg floreix demunt el safaretx. Mes ja una dèbil clariana esqueixa l’ombra de la plana. Corren pels vidres entelats gotes y fils. Arrasserats vora del foc, en desagravi resan encara l’àvia y l’avi.
Quin pler me dona, sobre els càlits brins d’herba agegut y ab una sòn esterna, endevinar darrera els parpres fins un cel immens qui, olímpic, enlluerna. Y sentî el pes d’aquella gran blavor sobre el meu cos y sobre les montanyes, y buidar-me tot jo dins ses entranyes ab un esllanguiment sense dolor. Y recordar confosament encara que aquella mar qui els àmbits acapara, besa després timidament la posta, com dins la cala, gairebè divina, besa l’onada joguinosa y fina, l’àuria garlanda de l’oberta costa.
Calma sopita
La terra es lassa d’un gran aclaparament. Els horitzons s’esfumen en la calitja grisa parpellejant monòtons. S’escampen lentament els tocs de l’oració per la planura llisa.
L’aire es feixuc y tebi. El sol cau aplomat. Les fulles se retorsen com d’encenalls les brases. El cel fulgura com els ulls d’un enfebrat. Y s’arrossega el fum per sobre de les cases.
Amortallant les aigues dels torrentals aixuts, hi sobreneden tels d’ullades taciturnes. Els pobles ensopits vegeten sorts y muts. ¡Oh! ¿quan vindrà un estrèpit de tempestats nocturnes?
Pluja qui passa
La nuvolada avensa al pas, ventruda y grisa, per l’opressió d’angoixa de la serena estanca, com una llarga onada, avans de rompre, llisa, y desplegant un ròssec de sederia blanca.
Els falsiots cridaires porten la grata nova. Com borinor d’abelles ressona l’atrahut. Les masoveres pleguen l’encara humida roba. La nuvolada arriba fins a trobar l’aixut.
A les primeres gotes de pluja, pert l’audàcia, y, ab una indecisió d’imponderable gràcia, romàn immòvil. Marxa, després, varal enllà.
Y guaiten els pagesos com l’ample turbonada prodiga en altres terres la pluja desitjada. Y novament rebaten les eines pel quintar.
Pedregada
La nuvolada es fora. Brilla, manyac, el sol. Les teules qui gotegen fulguren ab bells iris. L’arcova es plena encara d’una sentor de ciris. Les masoveres ploren ab tràgic desconsol. Fumeja arreu la pedra com estingit gresol, y a claps tremola viva com un planter de lliris. Les branques se retorsen en símbols de martiris. Saluda el gos d’atura la tarde ab un udol. Esmicolades tomben les fruites y les fulles qui una catifa semblen de palpitants despulles. Ab placidesa lluen com mai els espadats ab frèvoles garlandes de pedra acurullada en el relleix minúscul de cada graonada. La terra brilla nua y els àmbits serenats.
Passades les tormentes ¡quina riquesa els verts! les fulles son lluentes y’ls horitzons oberts.
Per cada greny destila suavíssim fontinyol. En cada esquitx titila un microscòpic sol.
De cada soca estalla l’engrunadís baumat. Per cada brí de palla tremola un fil daurat.
Ab la frescor divina qu’exhala el bosc humit, una sentor molt fina se n’entra endins del pit.
Ni un clap de boira entela de la blavor l’estany. El sol deixa una estela, regalimós del bany.
Dialec de madona poesia y els quatre temps, apel·lats hivernal, primaveral, estival y autumnal.
   A N’Eugeni d’Ors, Glosador.
(Comensa madona poesia:) Jo soc ¡oh temps! l’eternitat divina qui petja les mudables contingències y, assaborint les múltiples essències, les moridores formes il·lumina. La meva oculta destra femenina, amanyagant-vos ab igual dolsura, m’ha tramès la magnànima fretura d’assadollar com pluja diamantina qui ma reial predilecció conciti ab l’artifici de la més pregona subtilitat. Cap de vosaltres quiti siga del terme que ma gràcia us dona. Jo triaré qui de vosaltres siga el més aciensat de la quadriga.–
(Argüeix hivernal:) –M’escau la rigidesa del fret y la blancura, y soc com una estàtua de perfecció en el món. La barba’m cascadeja pel buit de la cintura com una gran congesta qui ha rossolat del front. Un arabesc m’enjoia d’incrustacions d’estrelles en cercles ordonades, en espirals y dracs. Y en la blavor dels ulls me neden les parpelles com dues boires sobre l’horitzontal d’uns llacs. Les frèvoles garlandes d’un estingit domini s’aplanen sota el ròssec de mon folgat armini. Darrera meu s’adressa la magna solitut. Y ab una mà gelada aquieto la natura. Y en l’infinit exalto la tràgica figura com el relleu marmori d’un sepulcral escut.–
(Replica madona poesia:) –Te plau la rigidesa del fret y la blancura y tens al front un caire d’arrugues massa net. L’ossada se t’arqueja per sobre la cintura qui les buidors ostenta d’un rígit esquelet. Un arabesc t’envolta d’incrustacions d’estrelles qui al teu demunt escampa la gràcia d’un calfret. En l’humitat dels ulls te neden les parpelles y tens la veu ingrata d’inveterada set. Les frèvoles garlandes d’un estingit domini rebroten més ufanes després del estermini y novament floreixen ab gràcil colorit. Y dins la falda tombes de la gentil natura qui maternal te bressa y ab esquisida cura y poc a poc t’adormes com un infant de pit.–
(Argüeix primaveral:) –Jo tinc l’adolescència qui es inquietut divina. La meva pell es fina de blava transparència. Jo tinc la vaga norma de viure esbatanat, d’ageurem en la forma com un alegre orat. La gràcil cabellera, obrint-se al meu darrera, fa ressaltar, magnífica, la nuditat del cos qui, ab tremolor prolífica, cau amarat de flors.–
(Replica madona poesia:) –La teva adolescència lleugerament gravita. Com un hermafrodita despertes complascència. Ets com l’oberta essència d’una àmfora petita. Dificilment cogita la teva impaciència. Tes gracies femenines te posen malaltís. Poruc de les espines, t’esblaimes fonedís. Y tens coloracions molt pàlides, per fons.–
(Argüeix estival:) –Tinc l’exuberància de carnal figura com una ampulosa mole tropical. Aimo la gatzara qui en l’espai fulgura com la pirotècnia d’un combat naval. Soc com un atleta virolat y obès enflocat ab llarga pompa triomfal qui feixuc camina de son propi pes al compàs monòton d’un balder tabal. Aimo la cridòria del vermell y’l groc y la petulància d’aquell blau intens y dels verts sinistres al metàlic xoc y l’esclat aurífic del mitjorn immens. Mes quan la parpella tanco malaltís, aimo veure un núvol de calitja, gris.–
(Replica madona poesia:) –Tens l’exuberància de carnal figura y feixuc camines de ton propi pes. Dels colors qui vibren més de la natura, aimes la cridòria com badoc pagès. Roig de care guaites, d’opressió sorrut, histrió sanguini de vi tèrbol ple. Sòpit t’endormisques com tità vensut. T’ubriaga, tebi, ton mateix alè. Ames l’anarquia del espandiment. Fàcil te prodigues sorollosament. Mates la boscúria, mates el sembrat, d’abrassar-los massa. Y ets cella-agarrat. Y’t sacseja el llavi moll y truculent, y una taca hi brilla de color morat.–
(Ergüeix autumnal:) –Soc un devot de la ciència de les subtils coloracions. Aimo les formes per l’essència. Cullo les fruites dels plansons. Ab una llarga esperiència, faig atrevides professons de nuvolades. L’estridència fonc en suaus combinacions. Y revesteixo l’hemisferi d’una patina de misteri, d’una discreta melangia, d’una magnífica armonia, d’una divina temperansa feta diluvi de gaubansa.–
(Conclou madona poesia:) –Ets un perfecte cavaller de la gran llei de l’elegància. Guaites la mort ab petulància. Tens el secret del viure be. Guardes la clau de la ciència. De l’equilibri l’alta norma. Aimes les formes per l’essència. Cerques l’essència dins la forma. Tens les divines venustats d’aquells ponents aureolats de calcedònies y amethystes… ¡Vina a mos llavis emporprats ont hi floreixen voluptats de circumloquis optimistes!–

## Psyquis
### I.

Oda a la masovera
Salut, oh masovera de rumbejants esclats! Demunt ta pell daurada com antiquíssim bloc, tes galtes purpurines hi dansen ab el xoc dels gallarets qui taquen l’ocre estrident dels blats.
Els negres azabetges dels ulls, com tos bonics fulguren, ab irònic somriure complascent, o com un gorc s’aturen devant l’encalmament dels horitzons diàfans o dels recorts antics.
Ton pit, sota la gràcia del gipò vell, segur de la secreta calma del seny qui’s dressa fort, ritmicament s’exalta desafiant la mort qui l’ànima rosega de cada fruit madur.
Tos brassos qui s’allarguen, freturen abrassar, ab una esgarrifansa de voluptat als dits, les conegudes testes de tos infants petits, les pròdigues cullites del afanyat quintar.
Y ta cintura es grossa com centenari tronc esbadiat en branques y carregat de fruits qui no han deixat dins l’ample fullatge gaires buits –¡oh tristes ciutadanes del cimbrejar de jonc!–
Ton ventre’t fa endarrera, maternalment pompós, prometedor d’innúmeres convexitats anyals; y es com un tabernacle de tos secrets rituals qui’s manifesta al poble, sagrat, esplendorós.
El vol de tes faldilles s’aixampla fregadís. Feixugament tremola del ritme de ton pas, y de tos peus ampara la contorsió que hi fas quan quiscún d’ells t’aguanta com un carreu macís.
Y sembles una Mare de Deu omnipotent de la dolsor que versa la gràcia de tos mots. Y ets com la providència dels fills y dels nebots y dels fiols qui’t miren ab sant encantament.
Y ets tota tu solemne del fill que dus al bras com un trofeu simbòlic de ta vital passió. Y triomfanta petges els camps la tardor y’t sents talment senyora majora dins el mas.
¡Salut, oh masovera del viure virolat, qui ets l’esca de la casa, la joia del marit! Eternament fulgura sobre aqueix món neulit com de l’antiga pàtria l’esqueix immaculat.
Son onze ja’ls bailets y quatre son les mosses. Ells son escardalencs. Elles son totes rosses. La mare en cada part no sembla filla d’Eva: tres dies fa no més de llit y al quart se lleva. L’hereu es un atleta més corpulent que’l pare. La gran sembla germana segona de la mare. Dos fadristerns bessons se cuiden de les terres. Un altre es el pastor qui tresca per les serres. Hi ha dues noies més qui van a la costura y fan de porcairoles y creixen de cintura y son les mainaderes qui aguanten la quitxalla y pel bressol adoben les màrfegues de palla y ab bruc y ginesteres, avans de la batuda, escombren l’era càlida, y porten la beguda als homens qui les garbes carreguen, a la feixa. Y encara’n venen d’altres d’una faisó meteixa. La cuina es enllosada ab rierencs y moles: pels reguerols hi juguen quatre marrecs a boles. Quan surten de la cort les vaques gegantines, corra un menut darrera, fent esses y tintines, y ab una perxa atura cada ambulant montanya, sumisament creienta al esperó de canya. Els més petits, descalsos, trepitgen rocs y brossa. Tenen els ulls mitg-clucs de carn, la boca grossa. Y mengen, ab els plats sobre el llindar, la coca, les trumfes, l’escudella… Talment a frec de boca, el famolenc canic els pren una mossada de pa moresc, y ells resten boca-badats. Irada, els renya la germana més gran, encar petita. D’aquesta gran cadena de vides, infinita, no més n’hi falten dues. S’obriren, dissortades, al sol canicular, y foren assolades. Encara no sabien l’oculta llet materna. Les sopes y les cabres els foren dida eterna. Son onze ja de bruns y quatre ja de rosses: els altres qui vindràn ¿seràn bailets o mosses?
El senyor mestre
El senyor mestre, un ex-seminarista curt de cabals, d’ingenis y de vista, porta una gorra de vellut molt fosca per ell sorgida ab elegància tosca. Y porta un gec qui d’altra esquena encara la conformació delata rara. Y en la butxaca fonda un calendari porta del any passat y un vell diari qui ja no surt y que ningú llegia. D’una masia va a l’altra masia repartint als bailets, de la ciència els rudiments y l’inesperiència, a cambi de la sopa y la verdura car altra menja considera impura. Es pacífic y té la parla trista y acala sempre, vergonyós, la vista, y parla d’utopies, visionari, glosant conceptes del antic diari. Y la quitxalla de pagès se’l mira com un espectre qui de la cadira l’utilitat coneix, de la verdura l’apetitosa flaira, la dolsura de l’escudella espessa, y del Rosari l’imperiosa tradició. Y ab vari posat de displicència taciturna guaiten del foc l’enjogassada espurna.
La núvia a ciutat
El desbocat passeig, els llums de la ciutat, el tràngol despietat, provoquen ton maretg. Esvalotada’t veig passant entre’l brugit, de bras ab ton marit per ofegâ’l pantetg. Y’t sembla cambiat el món soptadament, y’t trobes diferenta y’t creus haver deixat, molt lluny, una parenta com tu, precisament.
L’hermità
Porta llosses per les nines y medalles de llautó. Ven estampes y joguines y llibrets de la passió.
Arrivant dona el bon dia part enfora del cancell. Els infants de la masia formiguegen vora d’ell.
Ja’ls hi mostra la capella, recolzant-la en el llindar. D’una cambra surt la vella. De la cuina surt el ca.
Compareix la masovera ab el seu menut a bras. Ell se fa una mica enrera. Ella avensa un altre pas.
Com un buf de tramontana agarbulla enjogassat les rondalles de la plana ab les verbes de ciutat.
Ja li ven escapularis y dos ciris benehits, confegint-li dos rosaris que tenia mitg-partits.
Pregunta ella ab galania si li lleu de descansar. Ell se n’entra a la masia com un pare capellà.
Ja li allarguen l’ampla tassa fins a dalt plena de ví. Ells els conta lo que passa per l’aplec de Sant Martí.
Ja arreplega la capella y’ls hi dona l’adeussiau. Del portal se’l guaiten ella y el menut cara-babau.
Y ell s’allunya ab cortesies aturades d’hermità pensant noves galanies per si un dia pot tornar.
Mossa d’hostal
Roja de sol y de luxúria, brega ab les tasques y’ls aimants y multiplica ab cega fúria ses renoueres mans.
Tot son cabell s’aplaca enrera, en trena vil recargolat, com una insòlita crinera de poltre domenyat.
Sota la roba desinvolta com dos cadells salten els pits. Del front convex sota la volta, pengen dos ulls petits.
Com una indòcil vaca brava obra els badius de bat a bat, y, de tants palps, com una esclava ne porta el cos macat.
De la secreta forma nua n’ix homenívola bavor qui dels vestits, quan ne traspua, arrenca un tremolor.
Roja de sol per la boscúria, roja de feina pel veinat, com un gran àpat de luxúria pròdigament parat,
deixa, quan passa carregada ab el cabàs obert, curull, com un halè de mitgdiada o de paller remull.
El bort
En la planura grisa d’un cel inanimat la còrpora’s destaca d’un home estintolat. La barretina esquàlida, com una flor vermella li tomba colltorsada tapant-li mitja cella. La cara es tota roja com xerigot, del ví. Les venes s’hi cargolen com cuques de verí. El blanc dels ulls es vitri com testos de rejola. La boca sembla una ansa lluhenta de cassola. Y son recargolades y fines com un tel les grans orelles qui retallen l’ample cel. Com una escarbotada panotxa el nas s’inclina. S’obra el gambeto com l’escorsa d’una alzina y ab rigidesa enquadra la llenca del tricot y un goll inverossímil qui gairebé no pot balandrejar-se. Freguen sobre els tormells les grenyes d’acartronades calses. D’inútils espardenyes embotornats sobrixen feixugament els peus. Es el pastor qui arrenca els brassos de les creus y les canals de fusta de cada font que troba. Es el pastor maligne qui, ple d’astúcia, roba sols per fer mal. Y viu d’aglans a tot estrop. Y garroteja son mastí qui sembla un llop. Quan veu passâ una mossa, tremola embadocat. Quan palpa les ovelles ab l’incentiu doblat de la carnal fretura y de la miopia, d’un baballut rogall ab la monotonia, retreu les delectances de son compare el bóc. Y les ovelles entren sumisament a joc. Quan d’un bon tret de fona cama-trencada deixa qualque primala, el riure sa fesomia esqueixa. Quan bromejant el criden altres pastors, fa’l sort per amagar l’estigma original: es bort.
Dinar de festa major
   A N’Esteve Monegal, Pintor
La sala gran es plena de flaires y rialles. Ab blau de la bugada, les blanques estovalles fan ressaltar les cares vermelles y lluents de les alegres noies, dels baladrers parents. De les soperes puja la boira de la sopa y tèrbola s’aplana quan ab el sostre topa. Y dos porrons circulen, eternament curulls, qui fan espurnejar de joia tots els ulls. Y l’escarola brilla com d’una cornucòpia les fragmentades corves. De la cullita pròpia es el farcit de peres qui neden en la salsa. L’innúmera quitxalla cinicament trasbalsa les coses endressades fins que no’n queda un tros sencer. Sota la taula grinyolen per un os l’esquàlida canica y un foraster basset y una ferotge gata, de nines ab verdet. Y una forsuda mossa de colzes cantelluts, rigidament cossada y de badius peluts, bleixant d’angúnia porta la monstruosa plata ab una llebra, com un dia la safata ab l’ensagnada testa, la bella Salomè. Se fon el pa de fleca a llesques sense fre. Y encara després venen els ànecs y capons replens de prunes seques y en abundor, segons la tradició prescriu. Y encara ve un cabrit esquarterat y al forn barbarament rostit. La dringadera aumenta de gots y de coberts. Els ulls qui no s’adormen, fulguren massa oberts. Les galtes son lluentes del riure y del menjar. Un pit de dona salta del giravolt que fa quan un compare irònic de falsa rialleta, pessiga la vehina ab la subtil palleta d’una cadira. Xisclen les noies bojament sota les manotades calmoses del jovent. A un cap de taula, sòpit, el vell ubriagat solemnement sacseja el goll embotornat. A l’altre cap, serena, vigila la padrina. A fora, la quitxalla molesta la pollina o s’embutxaca fruita. Aumenta el rebombori qui degenera prompte en bacanal desori, quan se destapa la garrafa d’aiguardent. El vell, desensonyant-se, reclama enteniment.
Oda a la noucentista propietaria del Montseny, madamisel·la Pietat Renom
A vos, Senyora, qui teniu dominical poder gairebé sobre tota la gran montanya (car vostra hisenda com horitzontal peanya, de Rocs-Cremats s’allarga fins sota Sant Marsal)
les serres montsenyenques us fan acatament y son per vos obertes com el Passeig de Gràcia. Heu dit a les carenes, dominadora: –Plàcia a mes gentils sirventes amplificar l’ambent.–
Y encara per la selva, com àgil amassona, en un corcer trescavau, fogós, a tot galop, ab vostre groom darrera qui, d’esma ja, esperona com en imaginària persecució d’un llop.
Com diminuta olímpica plena d’enuig letal, calladament rodant sobre una pols aurífica, talment atravessaveu en un landeau, magnífica, entre la polsaguera d’un mal cami-veinal.
Mes ara, en automòvil de rutilants metalls, les costes embesteix la vostra perspicàcia. Sobre el sedós coixí, darrera dels crestalls, la vostra fas saluda com al Passeig de Gràcia.
Y passegeu el tedi subtil de l’existència, ab una tremolor d’aristocràtic fret y cavileu, frenètica de vostre omnipotència, per traspassar l’obstacle darrer qui s’alsa dret.
Y en vostre esprit revolen mefistofèlics balls. Hi dansa el nou progecte d’una ample carretera qui, el bosc esmicolant de la montanya entera, ab corves impossibles, us porti a Matagalls.
Llavors haurà assolida la vostra ambició la joia faraònica de domenyar la cima y, en vostra caretel·la d’avans airosa y prima, podreu escalâ els núvols per veure l’horitzó.
El vell
Es el padrí renyaire, corcó de la galvana, qui duu una catracòlica pagesa y ciutadana, qui ja la barretina per rústica ha deixat y dels senyors odia, per tradició, l’emprat capell, y duu una gorra d’un trist color de cendra. Es el padrí, la soca baumada: mes engendra indefectiblement cada any un nou rebrot qui esponerós li puja fins a abrassar-lo tot. Es el padrí qui té les dobles a la gerra y sab de la montanya fins l’últim palm de terra. Es el padrí xaruc quan el mal temps l’abat: mes quan el deixa en pau, torna entenimentat. Es y serà rebec mentres no acluqui l’ull, l’amo qui dirà això jo vull y això no vull.
Mitgdiada eterna
El sol canicular, de tropical crinera com una serp de foc qui, sibilant, s’enarca fa trontollâ al compàs que la cigala marca, l’estèril solc polsós de l’ampla carretera. A l’ombra insuficient d’esquàlida figuera s’hi aclofa l’hostal vell ont, embrutit, descansa el traginer colrat qui cerca delectansa en la frescor propícia d’anònima hostalera. Esclaten les panotxes de blat-de-moro al hort. Pululen les alades ab musical acort. De flaires de celler s’inonden els afores. Les jàceres fumades se contorsionen brusques. Y, dins l’antic rellotge monumental, les busques fatídiques senyalen eternament dotze-hores.
Vora el sumort vilatge, la carretera dura en corva rapidíssima soptadament se pert. La pols, com una cendra de malvestats, el vert dels plàtans oficials cobreix de floridura. Sovint passen feixugues carretes grinyolant ab un pagès darrera qui, catxassut, ostiga els bous ab un renec. Corvada en sa fatiga, porta una mossa un feix de llenya, murmurant. Y quan ha sonat l’hora d’abandonar l’estudi, inesperada esclata, com infernal preludi, la cínica gatzara dels mal-criats bailets. La creu de terme s’obra de rocs caixalejada. Y el Crist escarbotat, aparta la mirada d’aquella mena d’homes tan bestials y frets.
Com una boira passa l’enterro del albat. Les filles de Maria porten la caixa blanca guarnida ab campanetes cullides al veinat. El dol, escàs y rígit, el llarc seguici tanca. Devant, el capellà qui resa dignament. Après, de les companyes la pàlida corrua. Dels invisibles ciris la llumaneta nua retalla com una ombra l’asserenat ambent. Y encara una boirina de pols darrera el dol. La creu de la parròquia duu penjarells de sol. Y guaiten les poncelles obrint-se com un ull de llàgrimes nocturnes calladament remull. Saltironant minúscula, tritlleja la campana soptada pel refrec de l’ànima germana.
Tragedia lluminosa
Sota una mitja volta ont s’hi rebat el sol, hi ha el saferetx. Y l’aigua s’estén com un llensol d’ondulacions molt lentes. No més qualques estones com una pell tremola, sentint d’aquelles dones qui renten, la caricia del foll pessigolletg. Y tèrbola s’agita pel càlit saferetx. Les dones son vermelles de colzes y de cara. Tenen els ulls plorosos del vi de la gatzara, mes implacables forguen dins l’aigua y ab enuig; sembla, talment, que lluiten ab el llensol qui’ls fuig. L’aigua s’ageu retuda de nou pel saferetx. Enlleminida guaita, però, el carnal pantetg dels pits qui sovint salten per sobre dels gipons com d’opulent resclosa els màgics borbollons. De sopte un bou s’acosta, atret pel remolí. Esporuguides fugen les dones. Resta allí el brau indòmit: guaita la gran escampadissa, y, ab desconhort magnífic de mascle, gira al cel els ulls de foc y exhala un perllongat bruel qui ofega l’argentina, llunyana cridadissa. Desprès la testa abaixa, s’acosta al rentador y beu una glopada ab gran delectació com si de l’aigua tèrbola cerqués en la virtut la flamarada interna d’aquell botí perdut.

### II.

A la masia
Oh masia xacrosa y endolada! si un dia fores diferent de tu, per obra de natura transformada tens la dolcesa de lo qu’es madur. Ja la negror t’ha esdevingut daurada. L’eura mitiga de ton caire el nu. Floreixen les canals y la teulada. A sota el ràfec l’aureneta hi duu cavalls-de-serp y cuques argentines. Comodament terregen les gallines vora ta llar, profètic esperit qui traspua de llum per tes esquerdes. Demunt tes grogues feixes y les verdes clapes de bosc, com elles t’ets vestit.
Posta arbitraria
Demunt la llar pairal hi llengoteja el foc qui ressegueix d’un soc l’escorsa desigual. A fora, esclata el xoc suprem del temporal. Sona confós el toc de l’hora capvespral. Quan les vaixelles tosques reflexen a les fosques el llengotetg qui mor, la cuina llu clapada com entre la brancada llunyana posta d’or.
Rebost
Emblanquinat per dins, entrenyinat de fora, com un convent exhala benèvola frescor. En un recó la gerra que tapa un tovalló, un àpat suculent fa somniâ avans d’hora. Del embigat sospesos, graviten els pernils, mostrant un d’ells la sana rojor d’una ferida. Una fragància puja fins arrivâ a l’eixida, d’un enfilall esplèndit irradiant de fils. Una renglera innúmera de pans abonyegats s’allarga vora el sostre. Reposen, admirats, en un prestatge, els pots d’espessa confitura, qui alternen ab formatges ullats, alabastrins. Y, respirant la pols qui a flor de terra sura, secretament dialòguen dos plàcits ratolins.
Cambra
Es tota emblanquinada com una cel·la y té una finestra plena d’aufàbregues rodones. Les aurenetes hi entren com unes papellones. A un raig de sol fulgura un aigua-beneiter. El llit pairal ostenta pletòric respatller qui’s dressa en la penombra discreta de l’arcova. Y d’un armari de paret vessa la roba una fragància antiga de boles d’aromer. L’empostissat es net y llis. La calaixera d’incrustacions d’ivori y d’eban ramejat, com un altar major de poble reverbera; guardant la palmatòria del combregar. Penjat un vell trabuc s’empolsa. Y afinen de grogor uns tristos goigs de Sant Isidro Llaurador.
Porxo
Es el raser mes dols de tota la masia. De part de fora vistes, semblen cataus de fosca les dues grans arcades fetes de pedra tosca. En la pilastra una eura manyaga s’hi congria. Esbatanat, contempla la mitgdiada augusta. En la foscor ressalta, ja grisa, la barana de castanyê: hi reposa l’immòvil sargantana com una esberla fina de la meteixa fusta. Les aurenetes volen entorn del embigat ont tenen, de petites curull, el niu penjat. Del ràfec qui, al devant, aeri’s precipita, despleguen les aranyes un prodigiós filat. Y en un recó bucòlic, de testos enquadrat, les mans sobre el gaiato, l’avi cap-blanc dormita.
Els pallers
Com una professó de genis tutelars sobrixen, corpulents, de la pairal teulada qui vora d’ells s’aplana humil y consagrada per la fumera dels calius familiars.
Jugant a fet s’hi encalsa l’innúmera mainada. N’arrenca un brí llarguíssim un indolent pastor y rosegant-lo hi troba recòndita dolsor. Per entre el boll dispersa, terreja la llocada.
Y son ventruts y guarden mitja cullita anyal. Y una fragància deixen de palla, massa intensa. Quan el mal temps arriva o quan l’hivern comensa,
fulguren més aurifics al mitg del temporal. Y’l masovê’ls acata com un esclau sumís car son per ell les torres dels murs del paradís.
A la parella de les vaques
Oh parella pacífica, feinera! la vostra testa s’ofereix al jou qui recull la penjanta barballera. La vostra qua displicent se mou. El vostre front triangular es dur. Brilla l’espai, de vostres ulls endins. Vostres badius son molt oberts y fins. En vostres banyes una corda lluu. El vostre llom acarenat s’adressa. De tant llaurar, desconeixeu la pressa. Vostres mamelles un encuny de mà serven, ja buides. Vostra pell es neta y gastada pel tronc de la carreta. Sou lentes y constants en trevallar.
Al fidelíssim ca
Oh fidelíssim ca qui pagues les marfugues del amo! cinc verrugues t’enjoien. Al lladrar, lladres tant fort y clar y ab tanta bonhomia, que’l teu lladruc desnia un sentiment humà. Soportes la mainada, respectes la llocada, dormites vora el foc, convius ab tos col·legues, els plats de cuina fregues y no fas nosa enlloc.
El reial paó
Bell paó radiant! ets l’encant del pastor. Mostra, aurífic, ton ventall, geroglífic devassall. Per ta rara petulància, tens encara l’elegància que no sent nostra gent.
L’horta
Ab la bellesa d’una mare forta qui somrient alleta sa fillada, ubèrrima, senzilla, dilatada, sota el camí veinal reposa l’horta. De presseguers dolcíssims clapejada, exhala una frescor qui reconforta y de sos camps la gradació variada omplena el marc de la caiguda porta. Els corriols l’esgaien fonedissos, els reguerols, simètrics, l’atravessen, les verdures hi ostenten un vert sà, els margens ben cuidats formen pedrissos, d’ocultes deus els regalims hi vessen y s’hi rabeja un aire casolà.
El veinat I.
Oh les petites cases del minuciós veinat quiscuna ab un paller y un forn y la cisterna ab una corriola y un canti abonyegat y l’era qui de boll aurífic enlluerna! Un corriol ondula per assolir-vos totes. Els vostres cans el pas senyalen de la gent. Teniu panotxes y rodells sobrers de botes. Y l’aviram pastura desvergonyidament. Les vostres feixes son minúscules, secanes. Demunt dels enllosats hi dormen sargantanes. Us enjoieu alhora de malves y llorer, de romaní, de sàlvia y d’herba caixalera. Y alguna de vosaltres es sota la noguera com una aucella tímida qui fuig del esparver.
II.
Mes quan l’hivern impera, sou totes arraulides. Els vostres cans no saben lladrar sino ab udols. Quan es de nit dialoguen xibeques y mussols. Filagarsades pengen les parres consumides. Escaina per etzar la prematura lloca. L’antic aroma d’herbes tè flaira d’estantís. Es groc de les juntures l’humitejat pedrís. D’un xiprer vert no mes l’ombra fatal us toca. Quan d’una aubada freda l’intemperansa lluu, us enrogiu de fret lleugerament galanes. De vostres cuines ixen flairades casolanes. De la finestra oberta ne penja un forc madur qui branda ab les secretes cantúries de Nadal y ab la forana audàcia del tràngol hivernal.

## Pastorals

El pastor
El pastor vell sordeja del torb qui, udolador, regolfa en les cingleres y pels cimals s’aplana. Ab un encorvament de xacres y galvana devalla pels dissaptes a provehî’l sarró. El seu remat pastura tot sol per la carena, y ell porta en la mirada la perennal visió. Com un selvatge tímit s’amaga en un recó. Y, endormiscant-se, aclama la vaca de llet plena. Enfonsa la mà seca per l’àrit costellam del gos d’atura. Parla no mes qu’ab la mainada qui del sarró li pren, en rotllo vora el flam, el floviol de boix, la fona ben trenada. Y l’endemà, diumenge, se’n torna a la montanya ab el sarró feixuc y una alegria estranya.
Entorn del òbit
Entorn del òbit de pollada alzina trampelejant grinyolen els garrins d’una rosada tremolô infantina, blans y minúsculs com petits coixins. Obstinats forguen, sens motiu, endins l’humida terra qui els unglots els taca. Llur borrissol té caires argentins. Y quan els veu la corpulenta vaca, maravellada, l’ample testa inclina, y ells, aterrats, galopen bosc enllà. La porcairola invàlida els domina tractant-los com una ignocent joguina, y mira els lloms flexibles llustrejar sota l’escata de la pell albina.
A’l bany
Vora el bassal assoleiat l’ànega passa atrafegada, potes y bec d’un to daurat, nèta com roba de bugada. Gronxa feixuga, estarrufada, sobre el tupit encatifat, pomposament endiumenjada ab son abric tornassolat. Y les minúcies de sa prole, sardanejant entorn la mole, àvides forguen dins el llot. Y, al invadir l’estany d’argent, se deixen dur per la corrent com unes bolves d’escardot.
Visió tardoral
En un decliu suavíssim, la prada, encara verda, l’exuberància mostra de suculent pastura. Les vaques s’hi rabegen ab l’herba a la cintura, fregant ab les mamelles l’exuberància gerda. Una pomera ostenta la soca ab una esquerda del llamp, y dues branques socarrimades, mortes. Mes son de tantes pomes les altres tres colltortes, que besen ab les fulles els trèbols y l’userda. Els penjarells qui branden, acurullats de pomes, entre el fullatge brillen com ponentines bromes. La copa’s balandreja com femení ventall. Y algunes pomes cauen com un aucell morent qui, rodolant per l’herba, s’obra cami, talment. Y tomben dins de l’aigua, perdent-se rec avall.
La càndida badella
Oh càndida badella! com un segell sagrat de ta nobilitat, al front dus una estrella. Ta vista s’esparpella ab diafanitat. Tremoles de novella y saltes de bondat. Y tens el morro encara de llet materna moll, que ja una dona rara te penja arràn de coll una feixuga esquella ¡oh càndida badella!
Quaresma
Pregona la naixenta primavera un gradual allargament del dia. Del més intim recó de l’establia tèbia s’enlaira una remor lleugera. El fret agònic enutjat impera trucant a les parets de la masia. Al voltant de la llar, tota alegria, somriu la joia en la mirada austera. Penja d’un mur la vella de quaresma. El jaio, qui’l rosari mena d’esma, s’endormisca sovint. Una vegada se redressa no més, y, ab veu cansada, comensa el Pare-Nostre a Sant Martí per que les cabres puguen ben bocquir.
El pla de la Calma
L’àrida calma ondula com un immens desert. El sol, a frec de terra, com borralló s’hi pert. El cel fulgura plàcit: s’estén per l’infinit com nítida llacuna de cignes blancs. La nit assotja avidament darrera les Agudes. La lluna plena surt d’afraus inconegudes y gesticula immòvil, sanguinolenta d’ira. D’uns carboners apunta, cingles avall, la pira. En la monotonia dels rasos hi pasturen les solitàries vaques: de tant en tant s’aturen y exhalen un bruel de cara a l’establia llunyana. D’una boira minúscula’s desnia la tremolor. De cabres, ovelles y crestats alhora s’acorruen per entre els espadats pacífiques remades. La polsaguera immonda ab sa farum de llana la comarcada inonda. Y, en mitg del remolí, brassegen els pastors, y xiulen de les fones els rocs udoladors qui a voltes cama-trenquen o escapsen qualque banya ja consentida. Aborden ab alegria estranya de subaltern els cans d’atura mal-carats. Mes per demunt l’insòlita negror dels espadats y de la vasta calma de serenor divina, la Creu de Matagalls perdura gegantina. Y les remades salten, rostos avall, de dret. De Coll-Pregón arriven soptadament al net. El sol ja s’ha perdut. La llum s’ha fos. La lluna s’ha tota esblanquehit y perfilat com una donzella a qui l’edat torna gentil, prudent. Y la corona tot l’estol del firmament. Ja envolten el corral de sinuós teulat. Ja’l remat es a dins. La porta s’ha tencat y pel llindar balder traspua el color groc que escampen els tions des de la llar de foc.
Cinegètiques
Contemplant el cider Oh placidesa de romandre en la barraca, ab l’escopeta disposta sempre en la mà dreta, y en l’altra mà, caient de mandra qualque volum d’André Chenier! Sempre a l’aguait, quatre o cinch hores, la vista erranta per les vores y per les branques del cider, l’aurella atenta a la cridòria dels gaigs! La flauta d’una merla, de tan propera, fa estremir. Un espetec canta victòria… Tomba una griba qui s’esberla de caure, ubèrrima, al camí.
Guatlla captiva
Canta la guatlla blat-segat per entre el ségal. Y peona balandrejant-se. No s’adona de que al demunt hi té’l filat com un subtil entrenyinat qui refregant per les espigues fa temoregues les formigues. Sona un botet precipitat. De sopte una ombra li sorgeig manotejant amenassanta. Arrenca el vol y, ja captiva, sent qu’una grapa l’oprimeix… Una altra guatlla encara canta y una altra vola fugitiva.
Fallida
En un mitgdia gris de tòrrida bavor, per entre el blat-de-moro d’envidriades fulles, ab una gran pallola comprada a un segador, ab les ulleres fosques y ornat ab les despulles d’una sotana esquàlida, passa el Sr. Rector, vers els rostolls qui marquen la ratlla dels amprius. Ja dins l’amagatall, aclama les perdius ab les polifonies d’un escotxinador. Ja un perdigot respòn, de zel adalerat. D’una volada ’s llensa al mitj del blat segat y, al cim d’un còdol, guaita escotxinant rebent. El bon Rector somriu de goig infantilment y quan repara qu’es propicia l’ocasió, el perdigot ja vola vers un parany millor.
Els serradors
Les rabassudes aixes, l’escardalenca serra y les destrals de mànec d’alzina esbelt y llís en escampall de fi de festa son per terra. Y sura un grat perfum de llenya voladís. Y l’herba de la prada grogueja del aixut clapada arreu ab cercles d’una foguera estinta. Del xarracar monòton afina l’atrahut. Entre les vores passa el riu com una cinta. Els serradors aixequen rectangulars pilons de llates y quadrats, de posts y de taulons. La gràcia de les corves qui omplien la boscúria, les saves ab l’empenta del vi d’una centúria, tot dorm en els anònims pilons acurullats, de geomètrics caires y sostres alternats.
El molí
I.
Tot el molí trontolla del aigua qui, brunzenta, fa rodolâ’l ciclopi rodet de cor d’alzina. Pel carcabar xocant ab esplosió argentina, s’escorra per les negres llambordes opulenta. Y roda al seu impuls l’oculta ferramenta ab infernal estrèpit. La filoseta dansa. Brunz el feixuc volant qui, ben collat, descansa en l’arbre incommovible qui tot l’impuls regenta. De la sotana immòvil broten esquitxs de foc. El molinê, ab ulleres, d’una altra mola pica els reguerols simètrics, més obstinat que’l roc. Al marc d’un finestrò un vidre fès repica. Y en un prestatge salten, ab folla tremolor, sis plats, una sopera, dos cantis y’l porró.
II.
Y’l moliner, deixant la tasca pacienta, aboca altra quartera de blat a la tramuja, de blat lluent y fresc com un varal de pluja qui’s fon al xuclador del canalot. Rebenta, la mola se’l ne du y, ab una giravolta, l’escampa sota seu, frenètica el tritura y raja el blat d’avans, tornat farina pura, entre el xerricament d’una eternal absolta. El moliner linfàtic, per escalfar la sang, enfonsa arràn d’aixella el bras a la farina y’n treu una grapada y escampa la polsina y, emblanquinat, sorgeix com un atleta. Blanc té’l borrissol dels brassos, les celles y la testa… Per tot sembla que hi hagi passat una congesta.
III.
Y semblen les trenyines subtils carmells de glas. Tots els relleus son blancs. Nevades son les tanques. Els sacs traspuen pols. Y les parets son blanques demunt la sutzetat del fum qu’hei ha romàs. La molinera té nevat el prim del nas. Y duu’ls cabells albins com una cortesana. Y té una flor de neu en cada galta blana. Y aixeca boires pàlides ab l’aire de son pas. La resignada cara, de perfecció, palpita. Ressalta l’azebetge dels concirosos ulls qui del espai anyoren la compassió infinita y d’una vaga pena d’amor semblen remulls. Y en les convexitats del ventre maternal fulgura la nevada polsina d’un cimal.
IV.
A fora hi ha la calma, la clara transparència ont floten els murmuris y les boirines d’or. Dins un bassal s’esplaia, marmòria, l’opulència dels ànecs y les oques ab monorrítmic chor. Les sommogudes gleves qui envolten l’ampla soca qui dels pigots fou víctima y ara ageguda cruix, pletòrica esgarrapa la previsora lloca. Quan troba la becada color de rosa, cluix, y en boira escampadissa hi acuden els petits qui trampelegen, àvits de pellucar quelcom. Al seu entorn pululen marietes y mosquits, cavalls-de-serp vinguts d’un amagat tocom. Y aflotonats cimbregen, ab corpulències balbes, els rengles de pollancres, els freixes y les albes.
Els carboners
Els carboners son negres com infernals titans y en la negror dels rostres fulgura el blanc dels ulls y una filera indòmita de dents com uns esculls. Son mal-carats y guaiten la gent com uns infants. En rotllo vora el plàcit remor de la foguera, conversen del ofici tant profitós avans, y mentres fan deu-hores calents de peus y mans, ompla el bailet dos cantis ab aigua de riera. Al arrivar la nit, se’n van a la barraca y, aflotonats demunt el jas de la fullaca, furtivament contemplen el poble llunyedà, y quiscún d’ells hi troba sa dèbil llumaneta. Y pensen en la dona qui’ls té la roba neta y’ls hi ofereix les dolses primícies del quintar.

## Poema

   Ed ecco un lustro subito trascorse da tutte parti per la gran foresta.
   Dante.
Preludi
(Parla el poeta:) Mirant el bosc ab persistència m’esdevé’l temps eternitat y se’m transforma l’existència en un llarc somni improvisat. Y tot jo quedo obsessionat: el bosc se’m torna pròpia essència y de mon jo la conciència se fon dins l’ampla immensitat. Y veig els arbres per dins meu, y les arrels veig dins la terra, veig les entranyes de la serra, veig els cimals sota la neu. Y al fons de tot m’hi veig a mi guaitant dins meu el bosc lluhir.
Génessi
Plau-me vagar per la boscúria sol, lluny de poblat y fora de camí, obrint-me jo mateix un corriol qui’s tanca apenes ha servit per mi.
Car la mare natura es indulgent y als qui la cerquen al filial orgull, lluminosa se’ls fa a l’enteniment y’ls deixa el cor de casta unció remull.
No hi van aixís els homens de ciutat qui sols la cerquen per fressats camins. Mes tampoc se’ls hi mostren la vritat y la bellesa qu’hi reposen dins.
No hi he sentit pas mai l’isolament de la boscúria en els secrets obscurs, no mes aquell suau deseiximent de les ciutats y dels negocis llurs.
Car la selva no es com un cementir ont regna el xuclament de la buidor. Es com el verb de misteriós respir ont de l’essència impera l’atracció.
¡Oh de la selva concepció integral! La terra, en un excés de plenitut, al foc de la paraula divinal esbategà en l’immensa solitut.
Y d’ones ab concèntrics remolins, de les arrels l’enigma sorprengué. Y’s prodigà com els ciclons marins de troncs variats en abundós planter.
Y’ls troncs, ab llur empenta de gegants, s’allargaren en branques y rebrots, subtilisant-se en fulles elegants qui s’agitaven trèmoles com mots.
Y’ls mots se desprengueren a la fi, d’ales vibràtils en voluble estol, y per volta primera s’estremí l’espai al ritme de llur màgic vol.
D’aleshores que’l bosc purificant xucla de terra el delicat perfum, y té pels cors son admirable encant y pels esguarts sa misteriosa llum.
Oriental
Com una eterna emanació de Brahma Aditi fecondíssima’s dilata y en l’anorreament de son nirvana de Surga beu en la soperba tassa.
Sa pell morena que Savitri imflama prompte adquireix tonalitats daurades y’ls bells Maruts en son halè cavalquen y en sos replecs s’oculten els Rakchases.
Y Aditi jau en sa nuesa plàcida que vetlla dia y nit Varuna casta, y a cada part es més feconda mare y aumenta ensemps de plenituts y gràcia.
N’es tan replena de vital ufana que de sos pits torrents de llet regalen y en el mar de sa llet esdevé blanca y corpulències tropicals s’hi banyen.
En la magnificència sobirana de sos cabells qui tomben en cascates nien reptils y aucells de totes castes y dels Asures les legions s’hi encalsen.
Y Brahma’s mira en la nuesa plàcida de la feconda Aditi, car n’es pare, y troba l’unitat en el nirvana de ses emanacions multiplicades.
Y s’estremeix de complascència tanta que vibra l’univers en ses entranyes com al fugir, d’un llargandaix, la mare, vibren els pits sota la tela blanca.
El més potent y filosop dels ratges es una bolva del respir de Brahma qui en els cabells d’Atili al emboscar-se, se pert de nou dins l’unitat sagrada.

## Pagana

I.
La forsa y la bellesa lluytant engendren el dalè; la forsa luxuriant ab la mirada opresa y la bellesa ab un perfum serè.
Els faunes son la forsa de les arrels y’ls troncs, brutal, qui plora regalims de sava per l’escorsa ab un deliqui horriblement sensual.
Les nimfes son la gràcia dels papellons multicolors qui, mentres al etern voler de Zeus plàcia, coronaràn les testes dels Amors.
Els faunes son l’imatge dels grans penyals abonyegats qui, reclinant-se al pit de la terra selvatge, coven de llops cataus inesplorats.
Les nimfes son les blanques, flonges escumes de les deus y’ls cèfirs indiscrets qui amanyaguen les branques ab un eròtic xiuxiuetg de veus.
Els faunes son el signe del mascle etern, l’indòmit boc, ab els llavis humits d’una bromera indigna qui’ls regalima com retràctil moc.
Les nimfes somrosades son l’etern femení, bell y caigut, y brillen en l’espai, soltes y arrahimades, ab un engronxament de lassitut.
Els faunes luxuriosos cerquen les nimfes incitants y perseguint-les folls s’hi arrapen llefiscosos, afalagant-les ab grolleres mans.
Del bosc les maravelles son el palau de l’inquietut y, de l’orgia als crits, ressonen totes elles com la sonora caixa d’un llahut.
II.
Morta decau la festa tombant dels faunes bicornuts al pes de la disbauxa la maliciosa testa, closos els llavis de gatzara muts.
Y dins la calma augusta la flauta sona del gran Pan ab una entonació melòdica y robusta. La fidel Echo vibra al ressò del cant.
Y dura l’armonia fins qu’un orgíac baladretg trenca la nova calma al culminar mitgdia. De Dionisos passa el festiu cortetg.
Y resta Pan, sospesa la sacra flauta encara als dits, boca-badat y erranta la vista ab la palesa recansa d’Echo de granítics pits.
Y quan se fon, perduda, la delirant profanació, declina el jorn esplèndit, y’l bosc, com una druda, sinistrement espia en la foscor.
III.
Declina el jorn magnífic y ab el cap-vespre adolescent passen lleugeres cabres, seguint el boc prolífic qui flaira el rastre ab sensual esment.
Y Príap va al darrera, d’àuries abelles coronat, arràn de gola ab una monòtona ranera, y ab el gran nas de plètora morat.
Feixuc com una garba segueix darrera, emperesit, en cada roc minúscul sotraguejant la barba demunt la pètria ostentació del pit.
Enlaira, oscada y nua, com un trofeu amenassant la fals, quan s’entreté, cansada, la sedejant corrua, avans d’empendre novament l’encals.
Vers l’ombra qui convida cabriolejant fuig el remat. Ab un gran gest d’imperi, la druda malehida mostra son jas soperbament parat.
IV.
Y mentres en la calma de l’humitat nocturna s’hi dilueix la tèbia frisansa sexual, del cel presideix Hècate, severa y taciturna, de la vetusta maga l’evocació espectral. Devalla fins al antre del ignorat coval y aspecta la cruenta labor del malefici y, trepitjant la víctima tombada en sacrifici, sospesa les entranyes ab fruició letal. Y mentres en la calma de l’humitat nocturna s’hi dilueix la febra del goig generador, del cel presideix Hècate com sideral espurna. Y, en tant que d’ella aparta l’eròtica remor, dels grans udols agònics la tràgica estridència ab un somrís acull de freda complacència.

## Cicle forestal

Síntesi
Oh anònimes llegendes d’aroma mitgeval qui en vostre detallisme senzill y pintoresc, tancaveu l’aspra essència d’un món cavalleresc amic de les tenebres, devot de l’ideal! Quelcom de primitiu, quelcom de sepulcral nodria aquell món mitg romànic, mitg tudesc ornat ab l’ignocència, la nuditat d’un fresc, o ab la feixuga pompa d’antic castell feudal.
Creixia per demunt del burc la catedral com una aspiració magnànima y subtil. Floria en els vestits la joia de l’abril entorn de la severa caputxa monacal. Baixaven del recòndit imperi del Sant Graal els cavallers invictes de cara jovenil. Planava la feixuga pahura del any mil com una esgarrifansa de l’ànima immortal.
Per l’obrador petit bregava el menestral, somreia l’infantina dins un ambent de mesc, trincaven en la sala les copes del refresc, temien les corones l’enuig pontifical. Ab prèdiques omplien la plassa rectoral els frares del Roser, de pur catalanesc. Aparellats trescaven els fills de Sant Francesc y s’estremia el born del gran combat campal.
D’eix món policromat la nota desigual clamava ab estridències de sana joventut qui s’agitava sota la gran decrepitut de la boscúria excelsa, d’imperi universal. Dins els feréstecs àmbits del temple forestal creixien les hermites flairoses de virtut y de la creu de terme fugia esma-perdut el gran estol macàbric de l’esperit del mal.
Els penitents
Dins la caverna al bosc perduda fan penitència els penitents. Els baixa un àngel la beguda. Pugen a Deu llurs pensaments.
Un cap de mort es llur breviari ont hi contemplen fit a fit el geroglífic llegendari per la meteixa mort escrit.
Humils enfonsen mans y rostre de l’aspra terra dins el fanc y de la cova fins el sostre esquitxs arriven de llur sang.
Els llops els donen el bon dia y les guineus la santa nit y cada aucell els hi aparia ab una brossa el jas del llit.
Dins la caverna solitària fan penitència els penitents, y a Deu endressen llur pregària enamorats y macilents.
Parlen no mes qu’ab llur presència. Llur pell ja sembla un pergamí ab les grogors de l’abstinència, ab les arrugues del patir.
Ja no s’arrapen voluptuosos els ulls aixuts de tant plorar: son transparents y lluminosos de la claror qu’a dins hi ha.
Treuen llurs galtes la florida d’una recòndita vesllum qui mostra be no es estingida la flama interna que’ls consum.
En la boscúria centenària fan penitència els penitents y ab la virtut de llur pregària deixen els boscos ignoscents.

## Trilogia femenina

I. Fades
Quan l’apacible aubada entre les fulles allarga els dits qui en la buidor tremolen y enriqueix la boscúria endormiscada, ab els detalls de la policromia, floreixen dins el benestar dels àmbits imperceptibles vibracions eròtiques y, ab un esboirament mes atractívol que la meteixa realitat, somriuen boscúria enllà les temptadores fades. ¡Oh les tímides fades! Son la gebra, son la neu, son el glas, son la blancura, feta carn impalpable y somrosada. Floten llurs trenes indolents y mostren l’aurífic guspiretg de les espigues, de la rosada matutina l’iris. Tenen l’esguart d’unes blavors estranyes, com les del cel, enlluernadores, pures, com les dels gorcs, hipòcrites, sinistres. Els llavis son com pètals de rosella de tant vermells, tan delicats y trèmols. Y s’arquegen llurs brassos selectissims com d’una gerra cenyidores anses. Y son els pits com dues fonts de nèctar qui degoten suaument. Les papellones hi volen al entorn enlleminides formant com una boira escabellada qui de les fades la cintura oculta deixant veure no mes l’esquisidesa d’uns peus rosats qui demunt l’herba floten.
¡Oh les trèmoles filles de l’aubada, netes del sol, amigues de l’escuma, qui dominen la selva ab la potència de llur gran timidesa femenina! Es llur potència llur meteixa gràcia, y aquella carn tant lluminosa y buida, y aquell halè tant fresc, tant aromàtic, y aquell mirar darrera un vel de llàgrimes. ¡Oh’l foc de llur presència! Elles, les tímides, les qui d’una ombra, esporuguides, fugen, encisen els pastors de cor de roca y ab llurs peuets trepitgen els gaiatos y de tocar en el floviol aprenen a frec meteix dels babejosos llavis… Y’ls braus pastors de cor de roca obliden els remats llurs y el jas de llurs barraques y apedreguen irats el gos d’atura per que, fidel, no’ls hi seguesca els passos quan ells segueixen, bosc endins, les fades.
II. Les bruixes
Al punt de mitja-nit l’espai s’ompla de bruixes ab els esguarts, de sòn vermells com les maduixes passat el Juny. Sorgeixen del fons de les esquerdes de penjarells vestint com de trenyines verdes. Y ab els cabells humits dansen al clar de lluna, ab els cabells anèmics com algues de llacuna. Vora els camins deserts s’arremolinen llordes y un esvalot retruny de riallades sordes qui als vianants esglaien. S’encalsen afollades rostos avall, cercant les aigues encalmades dels gorcs, d’ont a les vores, horribles se despullen.
Ab quin deliqui’s gronxen! Ab quin platxeri’s mullen! De ventre amunt sobrixen, folgant per les onades, les filles de la lluna. Son velles y xuclades com un manyoc d’arrels. Els caires de llurs nines mostren el brill metàlic d’unes fulgors felines. Y’ls pits els hi sacsegen, a cada sotregada, com pellingots inútils. La dura carcanada dels geps, apunta sota la pell negra y tivanta. El nas inverossímil, ressec. La fas penjanta. Les galtes enfonsades. La llengua viperina sortint de l’ample gola com una llarga espina.
¡Oh les malignes bruixes, frenètiques y velles, qui en la foscor s’empaiten ab bots y tamborelles! Al vianant aborden com una allau canina ab els unglots fendent la boira vespertina. Y’l vianant poruc no sab si’s pampelluguen sos ulls esbadocats o si les bruixes juguen.
¡Les bruixes! la potència de l’ombra taciturna, l’esgarrifansa tètrica qui ab ales d’au nocturna se llensa al cor del home, deixant-hi la basarda…
Bell punt l’aubada nova discretament esguarda, s’encalafornen súbites en llurs cataus de roques y dins les més petites esquerdes de les soques baumades, ont hi tenen, quiscuna, jas y estable y alquímies, ont aprenen de llur compare el diable y ont passen el sant día barbotejant rebeques o immòvils y callades com rengle de xibeques.
III. Les paitides
¡Oh les paitides decadentes flor de l’escuma capvespral qui de les tardes macilentes decoren l’urna sepulcral!
Brollen de l’aigua qui destila pels fontinyols a regalims. Tenen l’aroma de l’argila y la mirada dels abims.
Son glacials y son malaltes d’un excessiu esllanguiment. La palidesa de llurs galtes beu l’humitat del firmament.
Son porcellanes transparentes d’un tò verdós y esgroguehit, les qui salmegen, displicentes, ab un remor indefinit.
La cabellera els baixa llisa sumisament y llargament, y les perllonga y feminisa y les poleix complidament.
Llur cara es fina y estirada. Al coll esbelt y nacarat de cada orella l’arrecada devotament li fa costat.
Deliquescents estalactites, pengen els pits en la buidor y de rosades infinites ploren els fils ab tremolor.
Y encar oscila a cada banda un bras llarguíssim y desprès com penjarella de garlanda qu’ha descenyida el propi pes.
Y les falgueres les coronen y’ls arrelams desconeguts les amanyaguen y apetonen com uns tentacles diminuts.
Mes dels bassals la transparència deixa entreveure ab art subtil d’aquelles formes l’excel·lència com una qua de reptil
qui, en espiral recargolada, palpa, lasciva, les parets fins encauar-se en l’irisada gruixa de llim y de palets.
¡Oh les paitides decadentes d’un hibridisme esdevingut, ombres qui lluen macilentes del jorn qui fina en la quietut!
Son la florida malaltissa d’un estrabisme germinal, son d’un inquiet cervell qui frissa la sospirada vertical.
El diable
El diable de la selva es vert y cap-viu com un llargandaix. Escanya l’aucellet qui naix. Amoixa l’escorsó llibert. Espia, arrupit y despert, y mormora de baix en baix. Trevalla més que cap bastaix, mes dins de la selva s’hi pert. Escomet a les porcairoles y entabana els joves pastors. Es amic de les xerinoles. Ressegueix les festes majors. Tasta el pa moresc y’l vi vert, mes dins de la selva s’hi pert.

## Cristiana

I.
Magnifica al Senyor la gran boscúria obrint-se com un temple gegantí ornat ab els trofeus de la vellúria y’ls emblemes ocults de l’avenir. Els vents qui hi passen ab callada fúria les orgues ideals fan estremir y plana llur feréstega cantúria, mística y sòbria com un res llatí. Y dels troncs les honrades fesomies somriuen al fullatge de les voltes d’ont pengen irisades tremolors qui en la infinita suavitat dels dies ab les bolves de llum brillen revoltes formant alegories de colors.
II.
Magnifica al Senyor la gran boscúria en espirals de místiques olors, perdent-se tota feminal luxúria de l’incorrupta llenya ab les sentors. No es el plaer qui enganyador convida; es Deu qui hi parla car l’instint regeix. Per xo la selva es una font de vida que cap concupiscència enterboleix. Per xo en eterna joventut perdura y esdevé mare, conservant-se pura, y ses amors son castes y fecondes. Deu, qui ho fa tot ab ordre y ab mesura, posà de l’equilibri la dolsura als brots mès alts y a les arrels més fondes.
III.
Magnifica al Senyor la gran boscúria car del Senyor les maravelles canta ab les notes vibrants de la cantúria, del ritme intern ab l’armonia santa. Canta el poder qui en ses arrels traspua, la bellesa qui engendra sa armonia, l’amor qui alades multituts congria, la Trinitat que en símbols perpetua. De la natura en el castíssim pit, sembla talment una esmeragda fina reflectint les blavors de l’infinit. Y’l Senyor s’hi enmiralla embadalit y al home de ciutat li crida: –¡Vina!– Y frega l’esmeragda ab el seu dit.

## Les grans desolacións de la natura

I.
Dins la blavor tranquila d’un cel immaculat al flanc de l’espadat una turgència oscila. Y tomba ab cruixedera de faigs, y, feta allau, com un ossari ajau la gran verdor primera. Mes, com flexibles joncs, sobrixen dels grans troncs caiguts y recoberts de seca molsa grisa, els tanys de pàlits verts y d’alba tija llisa.
II.
La selva milenària s’es cremada. Ni un tronc en peu les flames han deixat. Talment l’ira divina hi es passada en el corcer de l’impetuositat. S’aixeca la sinistra fumerada de les runes que’l foc ha respectat en espirals de freda magestat encresponant el blau de l’estelada. El sol vetlla l’horror d’aquelles cendres ab una llum qui aumenta llur tristura. Mes sota el càstic qui, fatal engendre’s, y que’ls pagesos miren ab pahura, al cor meteix d’aquella terra dura, s’infla el llevat de les boscúries tendres.
III.
Ja pels fondals ressona l’etern destralejar y tomben els pollancres en comunal estiva, vora els camins blanqueja la fusta encara viva y cremen les alzines en el fumós altar. ¡Oh bosc! t’es arrivada la mort definitiva. Prou els abets la senten, impàvits, avensar, ab una involuntària compassiò aflictiva vers la fageda tímida que veuen tremolar. De ton sagrat misteri s’haurà perdut l’encís y esdevindrà la serra com un sepulcre llis, y’l sol, ab un esclat de venjatiu menyspreu, demunt les teves soques proclamarà la guerra, y estroncarà les fonts y assolarà la terra y aixafarà l’humana copdicia sota el peu.

## Excelsior

Comiat
I.
Adeu, Montanya d’Amethystes y de les màgiques virtuts! De tos fondals inconeguts n’he tret primícies noucentistes. Mes ja fulguren dèbils, tristes, les acavalles de mon cant. Per tos secrets, mercadejant, planen copdícies jamai vistes. Tota’m penetres cor endins. Y mos confins son tos confins. Y tot mon cor batega ab tu. Y ab tes fulgors mon esguart lluu. Mes a la fí la visió mor, feta un indigne grapat d’or.
II.
¡Adeu eternament, Montanya mia! Ja no seré per tu lo que soc ara. Darrera un dia empeny un altre dia. Mai mes la veu del cor tindré tant clara. Y es que del temps l’intemperansa avara ja en mi llunyanes senectuts congria. Y es que dins la meteixa poesia batega forta la mudansa encara. ¡Adeu eternament! La joventut te deixo com macàbrica penyora. Al esborrar-te avui de mon escut, mon cor fidel com un infant t’anyora. M’empeny d’una aura nova el dols embat. ¡Siga, oh Montseny, com era ab tu, sortat!
III.
¡Oh Beatriu eterna! ¡Oh poesia santa! De la natura deixo el cercle, y, admirat, te trovo com un àngel de clara llum ornat qui espera, dret encara, al vianant qui canta. Volem a un altre cercle. Fulgura esmeragdina com una estrella pàlida la porta qu’he deixat. Ja se’ns-e’n obra un altra com un rubí ensagnat qui tanca el cercle màgic d’una ciutat llatina. Y encar per les altures llampega transparent y rutilant y blanca de perles y diamants, la porta del gran cercle de la ciutat futura. ¡Oh Beatriu eterna! fins a tos peus d’argent en súplica s’allarguen les meves dues mans y ton esguart benèvol sobre mon cap s’atura.