# Poesies en mallorquí popular/Lo palau enchantat

I
per garrigues é pinars, entristida é concirosa, la nuyt derrera del any.
La nuyt que n'es foscha é neyre com lo temps que 'sdevindra, car de la argentada lluna n'ha finit lo veyl minvant.
No mostra lo cel esteles, que enterbolides les han les nuus de pols que levavan de feres hosts mantz cavayls.
Del cor de la beyla n'ixen d'angoixa suspirs amarchs; perles de sos uyls ne cauen de sos uyls de viu esguard.
N'ha motiu d'aytal tristança. N'ha rahó de tort aytal; denant jorns de joy, mais ara no n'ha conhort lo séu planct.
Fort trist jay! n'ha estat per eyla açeyl jorn malavirat que n'ha perduda Maylorcha ab lo Xech é son infant.
E viu faresta matança de sarrahins é chrestians, dins sa maysó que gordavan los guerrers pus esforçats.
Per ço fuitx sens pus companya que ses esclaves legals,
è los pochs esclaus que pogren eschapar d'un ver trespas.
¿Perque tant ploratz, regina? l'hi claman tuyt los esclaus; esvahida es l'illa vostra, obs es ja qu'el briu eus sal.
Ay! no plor, no, mon reyalme, ne el captiuatge d'en Said: Mes, plor la mort que l'hi espera á mon fiyl lo dolç infant.
Tramés l'han de la Almudayna, pres, á mans d'un rey estrany. ¡Mal verí qu'occís en Jacme! ¡Sa corona fonga un lamp!
II
Trista la maura camina per vinyes é oliverars, ab lo pit las que respira de greu dol oltrapassat.
Es ja l'alba y no's detura, luny de la ciutat s'en vá.
Perdudes há ses armiles, trossetjat son mantell blanch.
Vola al vent sa cabeylera n'ha sos peus ensanguentats. Y a la terra ses petjades hi leixan sagell de sanch.
Corren los chrestians tras eyla. A haverla viadreta van, que saven que la regina n'es richa é gentil de fas.
Y lá al cap de Peira, dien qu'eyla n'ha enchantat palau masell d'aur é de riquea abscondut enfre penyals.
Debades corretz, debades, gents d'Aragó, cathalans; no hauretz aur, ne la regina; no veseretz son palau.
Qu'es fada la noble fembra y eyla sols la vía sap del palau, é per obrirl'ho les paraules d'el enchant.
Bons guerrers, liuratzvos d'eyla, liuratzvos de sos mals arts; qu'iratxós son cor alena venjament de los chrestians.
Ja s'acosta la regina envers lo vayl més lunyat. Ja del albor la lutz roija guarneix las nuus de levant.
Enfre los pins qu'escomouen les ondes é lo mestral, appar lo tirany que mena á son palau enchantat.
Los arbres semblan fantasmes qu'es levan d'els arenals, é'l xeloch que los engronxa dona'ls formes de gegants.
Enfre un badaluch de roches veuse lo pregon portayl del palau, é les arpeyles á esbarts hi volen denant.
¡Oh! que beyla architectura! ¡Oh! que richs filigranats!
¡Que n'está de molt guarnida la porta de lo palau!
Varons que de la muntanya anatz baixant vers lo plá corretz tuit, passatz cuytosos las fredes aygues del prat.
Si voletz sobtar riqueas al som tenitzles ja lá. Lassa adés n'es la regina si d'haverla ne sotz gays.
III
La regina clama é s'obra lo gentil, lo beyl portail. Torna á clamar la regina é s'enlumina lo ermás.
Per las roches ja s'endreçan á forfoylons los chrestians donant clams de gran folia vesent maraveyla aytal.
Tras de la regina corren, nengun d'eyls l'ateignerá;
car del soleyl á l'eixida ha arribat á son palau.
Fora los esclaus ne restan ab asagayes armats. Les esclaves dins les sales cuydan los tresors qu'hi ha.
A mils de pilars macisos d'aur, d'argent é de crestayl é ganfanons é senyeres, armes, escuts é turbants.
A betsef joyels é robes, pavellons, coxins broidats, ab margarides é peyres de greu preu dessus sendat.
Mantz drap-rasos, alcatifes, taules d'ivori é corayl, safilis d'hermoses perles, é caramulls de diamants.
Ja hi arriban, ja hi arriban los chrestians agozarats. Los esclaus volen occiurer. Les espahes van brandant.
Esvahïr la porta volen açeyls varons esforçats, mais fortment lluitan é feren de la regina els esclaus.
Ja es levada la cortina de la aurada chambra reyal hont s'hi ouen sons melodiosos é d'ocells raros lo xant.
Ja'n va a passar la regina á darlot son alt lindau, quant ou lo brugit de lançes é de colteyls guerretjant.
Sos esclaus veu que cedeixan ja del tot revironals. ¡Ay! com sent la gentil fada no poder fadar chrestians!
No't cal intertarho ab ira. No n'ha forsa ton esguard. Oli sanct senyá llurs testes é crotz roijes llurs pits han.
IV
Mes, tost clama la smarrida Regina. Per fat é fat que m'encomená ma mare que ver diga é veritats.
É un punt més. Qu'es torn de marbre tot mon enchantat palau, de marbre els tresors qu'aclucha, de marbre tuit mos esclaus.
Dix é desots la cortina que cau feta marbre ja, despareix la noble fembra de tristança sanglotant.
Encercantla van cuytosos los chrestians desperançats, caramulls de peires troban dins totes les sales grans.
Son de guix les alcatifes, les senyeres son de sal,
codols son perles é joyes, é los coxins son de fanch.
Los mils pilars d'aur son roches, munts de grava los brillants, mes tot há forma é semblança de lo que fonch pauch temps ans.
Lo pavelló de la cambra de la fada es marbre blanch, é'ls chrestians qu'entrar hi volen ja no lo poden levar.
Absconduda la regina no's leixa de planyer may; cobeitjant lo jorn qu'á mauros Maylorcha regne retrá.
Sis setgles n'ha feit que plora. ¡Que n'es de trist lo séu plant! Jo l'hé sentit é's levaren mos cabeyls dessus lo cap.
Per los murs é les arcades del palau vessantne están les lágremes de la fada, que clama son fiyl aymat.
E enquer huy los que penetran entró çeyl loch de trespas, aytanta beylea admiran dins son enchantat palau.
Los esclaus é esclaves tochan é les perles é diamants convertits en peyra viva que es dix «La Cova d'Artá.»