# Llibret de versos/Tempesta

Romans premiat en los Jochs Florals del Rat-Penat de 1882.
Xiula 'l vent, rodola 'l tró;
Brilla 'l llamp per fer mes negra Mes tétrica la foscor. Serra y pla, camins y viles, Deserts y muts están tots: Solament á la tempesta Lo terratrémol respon. Monestir de Santes Creus, Que alces gegant y paurós
Ta corona enmarletada
En mitj de penyals y boschs, ¿Quina es eixa llum que 't dona Reflets de sanch y de foch? ¿Quines les veus que tes voltes Omplin d' esglay y soroll?
No es la vesllum esgroguida De la llántia en mitj del cor, No es dels monjos, de blanch hábit, La conhortant oració: Es l' Incendi y l' Estermini, Fum y flama, crits y colps, Juraments y carcallades, Blasfémies y maldicions. Los penitents y els ascetes Fugitius están ó morts; Volcats los altars, per terra Van los Sants á tomballons. La Impietat, mitj ubriagada, Beu en los cálzers á doll; Munta l' Escarni á la trona, Obri 'l Robo els pantëons. La Enveja esportella els marbres; Cendres aventa el Rencor: Corre, ab corona de flames, D 'assí enllá la Destrucció. ¡Fosca nit, feste mes fosca, Y encara no hu serás prou! Pera ofegar la cridória, Xiuleu, vents; rodoleu, trons; Y si no podeu detindre Tal desori y tal afront, Cel burlat y escarnit, digues:
Los teus raigs ¿pera qué 'ls vols?
Dos ombres de la muralla Han sortit, juntes les dos;
Per ella han passat com passa Per lo vidre ó l' aygua el sol. Acaminen y acaminen Ab ferm pas y altívol front; Ni esguart ni paraula cámbien: ¿Ahon van? ¿Qué volen? ¿Quí son?
L' un cenyeix capell de ferro, L' altre du corona d' or; Els dos porten mantells negres Y ressonants esperons. Groga com cera es la cara, Sech lo llabi, l' ull febrós: Ningú al vórelos diría Si son de este ó l' altre mon. Y acaminen y acaminen Erts y muts, superbs y forts: Rectes van com dos sagetes, Lleugers vau com dos visions. L' huracá passa y no 'ls toca; No 'ls banya l' aigua que plou; La roca al seu pas s' aplana, S' aparten branques y tronchs. Munten al cim de la serra, Baixen de la vall al fons; Noves serres y valls noves Munten y baixen de nou. Y acaminen y acaminen Sense treva ni repós, Mentres la terra trontollen Vents y pluja, llamps y trons.
¿Quin misteriós rebombori En estranya confusió Quant ells en la fosca passen A una banda y altra s' ou? Dringar de armes, veus de alarma,
Vítors, himnes y llahors, Trompetes, carros de guerra Rodolant, caballs al trot, Bramits de la mar, cantúries Dels nauxers, esgarrifós Topetar de dos navilis, Crits d' abordage y de mort. Y quant lo llamp illumena La nit fosca, es veu per tot En les boyres blanquinoses Algo que surt y que 's mou; Helms y llanses que espurnejen, Senyeres y gonfanons, Cavallers, infants, maynades, Exércits, castells y forts. Van los arquers per les llomes; Per la vall en llarch estol Hómens de peu, per la plana Los cavalcants esquadrons. Mes enllá, les aigues blaves Solquen baixells voladors; Mes enllá, llunyanes terres Omplin daurats horisonts: En la platja mauritana
Túnes, doblegant lo coll; Palermo, tocant á vespres; L' Etna, vomitant més foch; Messina aclamant gotjosa Al capdill llibertador; Burdeus, admirant incrédula Al rey més cavallerós! Passa el llamp: altra vegada Silenci, quietut, negror; Y en la tétrica foscúria Solament se veu y s' ou Als dos caminants sinistres, Erts y muts, superbs y forts, Ab los amples mantells negres Y els ressonants esperons.
Dos hores fa que acaminen Sense treva ni repós; Aspra costera devallen Portats en ales del torb. Allá baix gruny y blanqueja Lo Francolí, humflat y gros; Apleguen, y á la altra riva Passen sens barca ni pont. Munten la oposta costera; Quant dobleguen lo pujol, Lo pas, per primera volta, Detenen de sopte 'ls dos. Ardix espurna de ira En los ulls fondos y foschs;
La má porten á la espassa;
Los dits claven en lo pom. Inmensa, infernal foguera Veuhen llampegar enfront: Lo flamareig al cel munta; La fumaguera ompli 'l bosch. ¡Poblet ¡Tomba del gran Jaume! ¡Guardiá dels patris honors! ¿Qui posá mantell de flames En tos muscles de colós? Guaitant la flama, els espectres Se fan més ombrius y grochs; Pareix que 'ls creixquen los membres Y s' agegante 'l seu cos. Diu al del capell de ferro Lo de la corona d' or: “Anem,„ y el camí seguixen Erts y muts, altius y forts. Al seu rostre cadavérich Dona 'l incendi un tint roig; Y darrere d' ells s' allarga De l' ombra l' estrany contorn. Al gótich portal arriven Hon Sicilia y Aragó En les pedres ennegrides Escolpiren los blasons. Avansa el de la corona; Truca ab la espassa dos colps, Y com vuida sepultura, Rimbomba tot l' interior. Una veu fonda, fondíssima
Pregunta allá dins: “¿Qui sou?
—Obriu, soch lo Rey En Pere.
—Y Roger de Láuria yo.„ Les dos ventalles de roure Rodaren sense remor, Y quedá oberta la gola Del colosal portaló.
Les gegantines pilastres S' aixequen en la foscor; Amunt tot es fum y flama, Avall, tenebres y dol. Fugiren els incendiaris Penedits ó plens de por, S' ouhen sols en lo silenci Cruixits y espetechs del foch. Allá en la negra foscúria, Pinta 'l rogench resplendor Una fantástica image Que s' acosta poch á poch, Triple corona y garlanda Condal cenyixen son front; Sobre garlanda y corones Les ales obri un dragó. Per los muscles y la espala Cau lo cabell, blanch y ros, Es com neu la barbellera; Lo esguart entre trist y dols. De ferro, que 'l temps robella, Cobert va, dels peus al coll; Sobre 'l ferro un hábit porta D' estamenya blanquinós,
Mostra en lo pit la Creu santa,
Penja al costat lo Tissó; Y lluminosa celistia Flameja en tot lo seu cos. Sant ó rey, guerrer ó frare, Anima, espectre ó visió, A son pas l' ombra s' aclara, La flama fumeja y mor. Los dos caminants sinistres Endobleguen los genolls, Y ab veu llacrimosa criden: —“¡Pare!„ l' un, l' altre— “¡Senyor!„ Y entre runes y fogueres,
En mitj del temple paurós, Al rey Jaume lo rey Pere Li parlava estes rahons.
—Pare, yo no sé quants sigles Dorguí 'l somni de la mort, Escoltant dintre 'l sepulcre Absoltes, planys y oracions. Afadigat de la lluyta, Be se assopegava 'l cor, Aguardant de la trompeta Del Judici 'l suprem toch. No la trompeta del Angel, La del infern sentí yo, Y de gent malavirada L' irreverent atropoll. Obrich els ulls; tot es negre:
—Mon Roger, pregunte, ¿dorms? —Assí estich, maneu,—baix terra Sa veu contesta allí prop. ¡Cóm s' extremexía 'l temple! ¡Cóm bramava l' avalot! De sopte, en l' urna de jaspi Sent los esclafits y els colps. La sanch glassada, brussenta Torna al pit, fas un esfors, M' alse, y en la fosca 'm trove Viu y dret, sens saber com. Com fulla que 'l vent sen porta, Forsa irresistible 'm mou, Y assí vinch ¡oh Rey y Pare! A plorar greuges majors. ¡Malestrugues flamerades, Sortides no sé d' ahon, Si aquestos murs respectareu, Lo demés caldría poch! Devoreu ma sepultura, Mon cos feu cendres y pols; No toqueu, flames, la tomba Del gran Rey, grat al Senyor. ¡Bon Jesús, Verge María, Gran Apóstol del meu nom, Del foch que en mon pit bullía Doneume una espurna sols, Y als dels altars y sepulcres Indignes profanadors, Poséumelos cara á cara, Poséumelos front á front!„ Aixis, irat, lo Rey Pere Digué: lo Conqueridor
Mirant al cel, responía: —Perdonemlos; Deu ho vol!
“¿Veus los llamps, Infant En Pere? ¿Escoltes el vent y els trons? ¡Quí sap si aqueixa borrasca Dona als camps més fruyts y flors! ¡Oh terratrémols dels pobles! ¡Llampegades! ¡Convulsions! ¡Quí sap si en eixes tempestes S' afona ó s' aixeca 'l mon!
Vents de angúnia y d' estermini Xiulen ab estranys udols; Tot s' estremeix y es derrumba; Potser se renova tot. Vuy sobre nosaltres cauhen Del mon vell los enderrochs; Demá, les glóries antigues Brollarán sobre 'l mon nou. No t' esglayes, Rey En Pere, Passa 'l núbol, lo sol no; Ab sageta lluminosa Pronte ó tart, les ombres romp. Ya veig com venen joyoses Novelles generacions; Ya 'ls murs profanats alsarse Veig novament, ple de goig. Entre 'ls altars y els sepulcres. Com veus profétiques, oixch Les falagueres llohanses
Dels renadius trovadors. Y agermanats abrassantse, Passat y Esdevenidor, Relliga la pátria História Los diamantins esclavons.„
Mentres En Jaume aixís dia, Brotava allá, en la foscor, De lluminosos espectres Numerosíssim estol. Dels esportellats sepulcres, Dels destruïts pantëons, Surtíen muts, misteriosos, Impalpables, voladors. Los reys, ab ceptre y corona; Vestides de vellut y or, Les regines; ab espassa Flamejant, duchs y barons; Ab sa gramalla vermella Los ciutadans y prohoms; Ab daurat bácul lo bisve; Ab ploma y llibre 'l doctor. Soldats y capdills, pagesos Y príncips, llechs y prïors.
En apretades ringleres Encerclaven al Rey tots. Y altres espectres s' alsaven Darrere; y en tranquil vol Veníen altres, y uns altres, Formant fantástiques hosts.
Imátgens d' estranya mena, De diferents temps y llochs, Esperits dels que ya foren, Dels que han de ser, dels que son. Aixecávense joyosos Del sepulcre ó del bressol, Animats per lo puríssim Sentiment del patri amor. Callá 'l Rey: tots ells brandaven En les mans paumes ó llors, Y les ressonantes voltes Omplía un cántich gloriós. La tempesta s' allunyava; Jolíu despuntava el jorn; Ombres, neules y fantasmes Mudaven forma y color. Per lo finestral sens vidres Entrá 'l primer raig del sol, Y com esqueixada boyra, Desparegué y fugí tot.