# Lo gayter del Llobregat (1858) - Lo compte Jofre

Ni dé lal denan, Non fo hom tan pros Ni tan guerreian, Ni don sa lauzors Tan pel mon s' émpenha...
Assentat un jorn estava Dins son ayrós pabelló Ferit de traydora fletxa Lo compte Jofre 'l Pelós,
Caygut lo cap sobre 'l pit Recolsat en lo escut d'or, Que llu gabre son mantell Com la lluna en l' horisont,
Mirant lo camp de batalla Ahont guerreija valerós Lo emperador Cárlos Calvo Ab sos nobles y barons;
Mirant com lluen las armas Als raigs del astre del jorn, Com estrelletas que corran Detrás de un vel roig de pols;
Mirant com volan á trossos Entr' espurnetas de foch, Las massas d' armas ferradas Y 'ls elms clavetejats d' or;
Mirant com passan pel camp, Com brillants exhalacions, Las fletxas que ratllan lo ayre De foch ab mil cércols roigs,
Las punxagudas banderas, Los pendons llarchs y rodons, Y los capdals de tres puntas, Y los sagrats gamfanons.
Recolsat està lo Compte Y gemegant de dolor, No per la sanch qu' enrogeix Lo argentat peto llustrós;
Mes perque no pot calsar Ja los dorats esparons, Ni cenyir lo bronsejat Casco de normants terror;
Mes perque divisa alguna No brilla en son escut d’ or, Y desitjava lo Compte Conquistarne una aquell jorn;
Mes perque es lo galant Jofre Valent y caballerós Y á menyspreu té una ferida, Pus lloch per mes hi ha en son cos.
« Malehit sia lo arquer, Que per tremolarli 'l pols, Fiu que á mí volás la fletxa Que apuntar volgué á altre cor;
«Y muyra, muyra 'l cobart Que al dar un colp ¡deshonor! A un noble, sols lo fereix Perque lo cega la por.
«Portau mon caball, ó patjes; Portaume mon caball roig, Lo que romp ab pit de ferro Los enemichs esquadrons;
«Y correré á la batalla, Qu' encara forsas tinch jo Pera arrancar del escut De un duch normant lo blassó,
«Y clavarlo de m'adarga En lo ratllat fondo d' or, Pus compte so y caballer, Y es mon nom Jofre l' Pelós.
«Y pus corra per mas venas La noble sanch dels reys gots De la llarga cabellera, Pus de rassa de reys só.»
Distret estava lo Compte En eixas y altres rahons, Passejant pel camp normant Sa mirada de lleó,
Quant de sa tenda en la entrada Presentás lo Emperador, Com sol que naix del Orient Entre núvols de colors,
Rodejat de caballers Y reys de armas y barons, Qu' entorn d' ell apareixian Estels del sol al entorn.
Lo Compte volgué postrarse Per rebrel' de genoHons, Mes no ho permeté lo Calvo, Qu' era doble y valerós,
«Alsat, lo caballer, alsat, Pus no es just que á genollons Parle ab mí qui al Duch normant Fiu poch ha inclinar lo front;
«Pus no está be que una estrella S'eclipse devant lo sol, Quant los sobra, Jofre, cel Hont poder brillar los dos.
«Se, Compte, que t’afligeix No brille en ton escut d' or Un blassó que t’ennoblesque, Que fasse immortal ton nom;
«Mes se també qu' es poch digne De ton escut lo lleó, Pus mes que 'l rey de las feras Ets noble tu y generós.
«Per aixó darte vull, Jofre, En senyal de ton valor, Un blassó que t' honre á tu Que 'l rebs, y á mí que te 'l dón':
«Un blassó que sia digne De qui daurats esparons Calsa, y rich mantell de grana Cenyeix y ab corona 'l front.»
Y tenyint sos quatre dits En la roja sanch, que á doll Raijava de la ferida Del bon Jofre lo Pelós,
Pintá en son escut las barras Que de los reys dé Aragó En los pendons despres foren Dels reys sarrahins terror.
«Aqueixas, Compte, tas armas Serán, aqueix ton blassó, Blassó que als segles tas glorias Recordará y ton valor.
« Moltas guerras vos esperan A tú y als teus succesors, Mes sempre, sempre tas Barras Brillarán, Jofre, ab honor:
«Pus fins los soldans que reynan En tronos de perlas y or, Y habitan palaus de marbre Baix lo cel ahont naix lo sol;
«Pus fins los pobles que viuhen En amagadas regions Conegudas sols dels núvols, Dels estels y del Senyor,
«Tindrán un jorn á gran preu Véurer volar los pendons Ahont brillen, Jofre, eixas Barras Que serán las de Aragó.»
Axi parlá Carlos Calvo, Inspirat pel Criador, Lo jorn que vingué á sa tenda, Al Compte Jofre 'l Pelós,
Qui, si no menteix sa crónica, Sortí sempre victoriós De quants fets de armas y guerras Emprengué desde aquell jorn.