OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# A dalt del Pirinèu

I
A dalt del Pirinèu les flors són esblaimades, les flors són d'un blau clar, blavoses o morades; són tristes dels alts monts les crestes emboirades, i tristos els remats extesos per les prades, i la del dret pastor figura solitaria. El sol esblanquehit no treu color ni escalfa; el bosc mesquí i llenyós, i l'herba curta y clara; pedrosos i grisencs els cims de les montanyes, tots ditejats de neu
d'eternes clapes blanques, i fumejant arrèu la boira corre y passa. Al tard, de dins les valls la boira va aixecant-se, i amb ella emmantellant se va solemnement l'alta montanya.
II
Tot està immoble dalt del Pirinèu, tot, menys la boira diàfana i lleugera que corre com fumera per valls, faldes i cims, arrèu, arrèu. Es la freda caricia d'eixes terres, la nina aviciada de les serres trista jugant per la ampla soletat, lliscant per les quietes serralades qu'enormes li mitj-riuen, arrugades amb un somrís aixut tot esblaimat.
III
Ben agegut a terra, còm me plau el veure devant meu en costa suau un prat ben verd sota d'un cel ben blau!
I en les albes la gran bellugadiça de les fulles d'acer que'l vent eriça am tants reflects de llum enlluhernadiça.
I el sol extès per tot. I el reg com cau escumejant avall la costa suau del prat ben verd sota del cel ben blau.
Tots els membres caiguts, tot jo per terra, buidat de tota força y sens desitj, la pensa poc a poc se'm desaferra...
I em vaig trobant tant bé an allà entre mitj, i em va invadint com una immensa pau, i vaig sent un troç més del prat suau ben verd, ben verd sota d'un cel ben blau.
IV
Els nuvols blancs i flonjos van caient lliscant per la ferrenya serra avall; del cel a grans bocins se van desfent i baixen al silenci de la vall. El sol en mitj del blau, victoriós, fa vibrar els colors de quant se veu..... Dels nuvols l'estol blanc, silenciós, va caient, va caient per tot arrèu.
V
Acabada la pluja de la tarde, els nuvols lentament s'han esquinçat; s'ha obert el cel blau tendre tot mullat; jeu en la serra nuvolada parda. A la llum que reneix ja ponentina, rosseja'l camp fangós, verdeja'l coll humid, i a la freda alenada de la nit alegre vermelleja'l jorn que fina.
VI
Plau-me, el bastó del caminant al puny, abraçâ'ls horitzons d'una mirada, fer-me entrâ a dins l'immensitat del cel i el gran adormiment de les montanyes, sentî'l riu invisible per les valls i el llunyadà ressò de la tronada; a cavall de la serra veure immoble altra serra de nuvols molt més alta, cotonosa i inflamada pel Ponent.  · · · · · · · · · · · · · · ·
Després, quan sense'l sol la llum es balba, descolorî·s la terra an els meus peus,
del cel descolorî-s tota l'amplada..... Les primeres tristeses de la nit sentî entrar-me en els òssos llavors plau-me; I al baixar de l'altura tot cor-près, creuar-me am les tenebres que s'hi alcen.
# A Gironella

À GIRONELLA.
A Gironella una vila tan bella ni ha una donzella que á mi 'm fa penar, si 'ls seus ho volan y 'ls meus s' aconsolan desitjaria podermhi casar.
Y una Roseta teniu á la cara una en la cara y un' altra en lo front, que pera mi son dugas estrellas que me illuminan fins á la fi del mòn.
Quan me la miro voltada de rosas que se 'n passeja per eixos carrers, no fos estada tan boja ta mare foras casada y encara no ho ets.
A Sant Andreu á la plassa hi ha ballas gentil Roseta divertimnos be, potser será l' última vegada gentil Roseta que ab tu ballaré.
Quan jo hi passava al pla de Tordera men giro al darrera, men poso á plorar, dich adios vila, dich adios noya tu ne 'ts la causa que me 'n tinch d' anar.
       NOTA.
Es cansò molt desballestada en lo lligat de la lletra y pocas bellezas te; mes la tonada cal ser coneguda, donchs es de las pus frescas y bonicas.
Sol afegirse á la nostre versiò eix acabament no gayre poétich, que nosaltres hem tret per impropi y lleig.
Dagas vegadas vos som demanada dugas vegadas m' havéu dit que no, dugas carbassas me 'n havéu donadas si 'n vull plantarne ja 'n tindrè llavò.
# A Lila

¡Lila!, ¡Lila! jo pateixo Malenconia desconsolada, Em turmenta, moro, Extingeixo la meva ànima flamejant; Però l'amor és la meva vanitat: Has de riure amb mi. Riu, Lila: ets preciosa amb la teva bellesa insensible.
# ¿Quins tan segurs consells vas encerquant

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
¿Quins tan segurs consells vas encerquant pot tenir els següents significats:
* Quins tan segurs consells vas encercant, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Quins tant segurs / consells uas ençercant, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

¿Quins tan segurs consells vas encerquant, cor malastruch, enfastijat de viure? Amich de plor e desamich de riure, com soferràs los mals qui·t són davant? Acuyta't, donchs, a la mort qui t'espera, e per tos mals te allongues los jorns; aytant és luny ton delitós sojorns com vols fugir a la mort falaguera.
Braços uberts és exid·a carrera, plorant sos ulls per sobres de gran goig; melodiós cantar de sa veu hoig, dient: "Amich, hix de casa strangera. En delit prench donar-te ma favor; que per null temps home nat l'à sentida, car yo defuig a tot home que·m crida, prenent aquell qui fuig de ma rigor."
Ab hulls plorant e carra de terror, cabells rompent ab grans hudulaments, la vida·m vol donar heretaments e d'aquests dons vol que sia senyor, cridant ab veu orrible y dolorosa, tal com la mort crida·l benauyrat; car si l'om és a mals aparellat, la veu de mort li és melodiosa.
Bé·m maravell com és tan ergullosa la voluntat de cascun amador; no demanant a mi qui és Amor, en mi sabran sa força dolorossa. Tots, maldient, sagramentegaran que may Amor los tendrà·n son poder, e si·ls recont l'acolorat plaer, lo temps perdut, sospirant, maldiran.
Null hom conech o don·a mon senblan, que dolorit per Amor faç·a plànyer; yo son aquell de qui·s deu hom complànyer, car de mon cor la sanch se'n va lonyan per gran tristor que li és acostada; sequa's tot jorn l'umit qui·m sosté vida, e la tristor contra mi és ardida, e·n mon socors mà no s'i trob·armada.
Tornada
Lir entre carts, l'ora sent acostada que civilment és ma vida finida; puys que del tot ma sperança·s fugida, m·arma roman en aquest món dampnada.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Á la majordona del autor, que pelant una faba una vetllada, li caigué un tros de dent que tenia en la boca

SONETO V.
Á la majordona del autor, que pelant una faba una vetllada, li caigué un tros de dent que tenia en la boca,
 Sola una mitja dent que li restaba De las demés á ma arrugada tia, Ab la cual mil hassanyas emprenia, La altre nit li va caurer, pelant faba.
 Turbás', y diu molt enujada y brava; En faba tot mon mal cifrát venia, Tallant desde la flor primera mía, Á fins esta penyora que m' restaba.
 Jo detinguí la risa, y á la vella, Consolantla, diguí: Que ab las genivas Iguals, me pareixia mes graciosa;
 So es que m' feya mes riurer: Pero ella, Llansantla alegre entre las flamas vivas: Maleita, diu, la dent tant enfadosa.
# Á la expresiva sensillesa de la llengua catalana

SONETO III.
Á la expresiva sensillesa de la llengua catalana.
 Gaste qui de las flors de poesía Toyas vol consagrar als ulls que adora, Del rich aljofar que plora la aurora, Cuand li convinga dir, que s' fa de dia.
 Si de abril parla, pinte la alegria Ab que desplega sas catifas Flora, Ó á Filomena, mentres cantant plora, De ram en ram, la llengua que tenia.
 Á qui s' diu Isabel, digali Isbella; Sol y estelas als ulls; als llabis grana: Llochs comuns de las musas de castella.
 Que jo, peraque sapia Tecla ó Joana, Que estich perdut per tot cuant veig en ella, Prou tinch de la llanesa catalana.
# ¿Qui·m mostrarà la Fortuna loar

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
¿Qui·m mostrarà la Fortuna loar pot tenir els següents significats:
* Qui 'm mostrará la fortuna lloar, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Quim mostrara / la fortuna lohar, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

¿Qui·m mostrarà la Fortuna loar del sobiran do per ella rebut? E tinch per foll tot hom e decebut que poch ne molt conteng·ab mi de par. Yo só molt prop de viure bé content; embarch no·m fa més d'una passió que sembl·a mi que ve menys de rahó, puys ha raell en vostre falliment.
Ab mi no·s pot comparar hom vivent, puys la que am creem qu·és la mellor, ab molt gran seny e honestat de cor, e yo l'am tant qu·ella m'és benvolent. En lo començ fon bona ma ventura, seguir-lo deu la fi a mon començ, e si no u fa, mort, qui tota res venç, donarà mi la terra·n vestidura.
Mas Déu no sab en lo món creatura sens defallir alguna part de bé; d'on l'om çes foll qui ha laugera fe, abandonant Aquell ultra mesura. Per que yo·m trob no fart de son voler, e no crech bé lo que m'és dit per ella, e cuyt haver d'açò justa querella, mas creure ferm no tinch en mon poder.
Term·n amor algú no pot saber, e cell qui·l creu en amor no sab res; qui·n tal camí a passejar és més no troba fi, e penssa·quell·haver. Dos cors units en una voluntat deu fer Amor, e lo qui se'n parteix, en ell amor de continent pereix; no ama fort l'amador limitat.
Amor se té per pus injuriat per hom en qui trobe lo seu cor fret, que per traydor on fos tot malifet, puys lo forçàs d'ésser enamorat. Qui tèbeu és, d'Amor és enemich, e port·ab si contr·Amor lo fallir; si no·s cregut, tolga's d'enfellonir, car de cor franch hom no creu l'om enich.
Si lo meu hull no tinch per ver amich e del que sé no vull ésser membrant, no creuré vós éser vers mi errant e trobar-m'é de peguesa molt rich. La mi·amor a mi creix la sospita, e lo que sé, que de mi no·s pot tolrre, e de mon cas no us voleu assats dolre per poqu·amor que dintre vós habita.
M·oppinió és en mon cor escrita, que, sinó vós, àls no la me'n pot raure; vós me podeu en tot·arror fer caure, puys que Amor forçar mi se delita; e tant desig que sia·mat per vós, que m'és forçat duptar que axí sia; Amor me fa de veritat falsia, no bast en pus qu·en ésser sospitós.
Tornada
O foll·Amor! En l'om molt desijós cabre no pot en ell sats conexença; sa passió li torba sa sciença, e majorment lo qui és amorós.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Á cá' la sonámbula

* Á cá' la sonámbula (1881)
* Á cá' la sonámbula (1899)
# Tirant lo Blanc

* Tirant lo Blanch, per Joanot Martorell (1497 $^{(Gregorià)}$)
* Libre del valeros e strenu caualler Tirant lo Blanch, per Joanot Martorell (1905) Quatre volums: volum I, volum II, volum III i volum IV.
# Alguns passats donaren si a mort

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Alguns passats donaren si a mort pot tenir els següents significats:
* Alguns passats donaren si á mort, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Alguns passats / donaren si amort, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Alguns passats donaren si a mort per escapar als mals que·l món aporta e per haver uberta·quella porta on los desigs tots vénen a bon port. A mi no cal de aquest món exir per encerquar aquell sobiran bé: en vós és tot, e no·m cal dar-hi fe, car veu mon hull e sent-vos mon sentir.
Grat faç a Déu com sens mort soferir tinch davant mi lo goig de l'esperit: ell és aquell mon sobiran delit e lo derrer on me plau romanir; ell és aquell qui desigs me sostrau, ell és aquell on mals e béns fenexen; mos penssaments de altra part no·s vexen ne han per bo si res fora d'ell cau.
Tant ma dolor és en sobiran grau, com tinch present mon bé carestiós, que si de mort vull ser volenterós, no·l puch haver, car Mercé no·n té clau. Gran Crueldat ab Grahir Poch n'an guarda, per ço no toch a la porta, que m'obren; mos sentiments clarament me descobren que la favor de l'alt secret no·m guarda.
Cascun semblant ab son semblant se guarda; donchs, aquest dret, qui és aquell qui·l romp? Yo, enclinat, gran desig me corromp, y en desijar, la que yo am ve tarda. E tardarà si Amor no·l revela los grans secrets qui·ls amadors pratiquen, tals que sinó en cors gentils no·s fiquen, obedients a Na Venus estela.
Sí com lo foch, quant és en la canela, mostra desig d'anar a ssa espera, ma voluntat hun moment no espera: tant com mils pot, als vents dóna la vela per arribar al port molt desijat; en altre port a mi no té lo ferre, e si del tot del port me desafferre, en esta mar me trobaré negat.
Tornada
Lir entre carts, dich-vos la veritat: que si podeu saber ma gran amor, creure no puch no sentau gran dolor, ne·m fallirà de ben amar lo grat.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Alegria de Sant Joseph

ALEGRIA DE SANT JOSEPH.
Sant Joseph y la Mare de Dèu—feyan companyia bona, partiren de Nazaret—dematinet á bon' hora. Ara bon punt, ara bon' hora regna del cel, emperadora. No troban posada en lloch-qu'als hostals no hi volen pobres, troban sols una cabana—feta de jonchs y de boga. Sant Joseph va á cercar foch,-va á cercar foch y no'n troba. Mentre n' era á cercar foch—n' ha parit la seva esposa, n' ha parit un infantó,—un infant com una rosa. —Joseph veus aquí las claus—anéusen' á buscar roba, portéume la del meu llit—qu' es roba de mes estofa. Ja 'n baixan tres pastorets—á darli la enhorabona; lo un sona lo violí,—l' altre sona la viola, l' altre sona 'ls cascabells—per ferne música bona. La Verge ha tingut un noy—encara no fa tres horas. —Verge si voléu ballar—l' infant 'us tindrè una estona. —Balléu vos, l' espos Joseph,—balléu vos enhorabona. Joseph se'n posa á ballar—ab jipó y calseta closa. La Mare de Dèu li diu:—«Joseph 'us heu tornat jove.» —Maria be ho tinch de fer—si es nat lo rey de la gloria.
No troban posada en lloch—de tant que la gent son pobres. Se 'n fan una barraqueta—tota de jonchs y de boga.
Quan torna de cercar foch—deslliurada n' es sa esposa.
—Verge si voleu ballar—lo fill us tindré una estona. —Aixo no 'u faré, Joseph,—que no estich prou delitosa.
De Joseph y de María ne dirém una cansó y també alguna historía ab molta devoció, de un cas que ha succehit la gara, gara, de un cas que ha succehit en Betlem aquesta nit.
En Betlem una hermosura de una donzella que 'us dich, s' es casada sens procura ab un vell molt aixarit, y en Betlem, peregrinant, n' ha tingut un bell infant.
A dintre de l' establia entre 'l bou y lo pollí, la Verge se es admirada, San Joseph lo recullí. Los dos cansats del camí se 'n posavan á dormí'
—Ay, aymat Joseph, despértat, y fes foch que jo t' ho dich, Per escalfá la camisa de nostron fill Jesucrist.— En haventli dat mamar ja 'l ne tenen de volcar.
En 'cabant de darli teta ab lo seu pit verginal, va posar la camiseta dessobre son devantal, y sobre-l' escambellet va posarhi 'l bolqueret.
—Ay, aymat Joseph, despertat, qu' es hora de travallar, que n' has de fe' un bressolet perque hi puga reposar, que n' has de fe' un bressolet per bressar nostron fillet.—
—No s' enuji la mia dama no es hora de travallar. Mentres la música soni no vull fer mes que ballar. Cuydéus' de darli mamá', la gara, gara, qui ha fet avuy fará demá.
No cal fer cas de la llanesa ab que 's tracta escena tan de si delicada, perque aixís es com la tracta y per forsa á de tractarla lo poble. Si eixa lley de cansons fossen propias y eruditas ja no serian populars.
# Algú no pot haver en si poder

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Algú no pot haver en si poder pot tenir els següents significats:
* Algú no pot haver en si poder, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Algu no pot / hauer ensi poder, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Algú no pot haver en si poder altre amar contra sa voluntat, ne·n sser tan fort, ab tanta potestat, a desligar los nuus c·Amor sab fer. Qui és lo foll qui·m repte si no am? Qui és lo foll reptant-me de amar? Tal passió negú la pot forçar; per que d'algú, si bé no·m vol, no·m clam
O ver·Amor!, tu invoch e reclam: puys m'as plagat, vulles m'abandonar aquell engüent que sol medecinar los pacients que per tu mal passam. No sia sols yo en ta desfavor! ta piatat, mans juntes la requir; no·m dons mercé, mas guardó del servir; tant am quant pot hom fer amar Amor.
¡O tu, qui est sobirana dolor, quant deseguals los volers fas unir! No·t veja tal, o m'atorga morir; dolça·m serà de la mort l'amargor. Mostra'm la lum de vera esperança, no pas aytal com de tu vana·m ve, mas que rahó la consenta prop sse. No.m vulles dar enganosa fiança.
Sí co·l malalt de viure té fermança per alguns mals que familiars té, si algun mal d'altr·accident li ve, en por de mort l'imaginar lo lança, ne pren a me, que m'era ja no res lo mal d'Amor, vivint sobre aquell, e per mal nou, a morir vinch per ell, per no sser tal e com molt major és.
¡O tu, Amor, a qui Déus ha permés que de infant usar fas l'ome vell, e lo sabent d'ignoscent no s'apell puys que de tu ell no sia defés!: tu est aquell ayre molt pestilent portant al món una plaga mortal; ésser menys d'ulls, ans del colp, molt hi val, mas al ferit mort sola·s guariment.
Tornada
Amor, Amor, lo jorn que l'Ignoscent per bé de tots fon posat en lo pal, vós me ferís, car yo·m guardava mal, penssant que·l jorn me fóra deffenent.
Font: Blog personal DMRQ, sine data
# Allò perdut

    Canto allò perdut i allò guanyat m'espanta,
    vaig per batalla lliurada constantment,
    perdut el rei, malaguanyats els homes.
    Els peus, ja poden córrer d'aurora a posta,
    sempre topen amb la mateixa pedra.
# Alexíada/Prefaci del traductor

La llarga i rica tradició de traduccions dels clàssics grecs i llatins de la literatura catalana contrasta amb les llacunes en la traducció d'obres cabdals de la literatura medieval. És particularment sorprenent que molts textos del mal anomenat Imperi Bizantí, que no era altra cosa que la fase medieval de l'Imperi Romà d'August, Trajà i Constantí el Gran, encara no es puguin consultar en la nostra llengua.
L'Imperi Romà va ser l'escenari d'un dels episodis més coneguts de la nostra història militar: la campanya oriental dels almogàvers i la posterior Venjança Catalana. És, doncs, gairebé inconcebible que no hi hagi cap traducció al català dels relats de Paquimeres i Gregoràs, essencials per comprendre la perspectiva de l'altra part. El panorama és igual de desolador pel que fa a altres historiadors destacats, com ara Procopi, Escilitzes, Zonaràs, Coniata o l'emperador Joan VI Cantacuzè, que havia tingut una guàrdia catalana durant el seu regnat.
La mateixa autora de l'Alexíada, Anna Comnena, era bestia d'Eudòxia Comnena, àvia materna de Jaume el Conqueridor, fet que il·lustra els nombrosos vincles econòmics, polítics, culturals i personals entre catalans i romans d'Orient. Així doncs, la seva obra, segurament el text més famós de la historiografia romana d'Orient, em va semblar l'opció més lògica per començar a omplir aquest buit. El resultat és aquest document que teniu entre les mans.
Així com l'autora escriu en un grec àtic molt arcaic, fins i tot artificiós, en la traducció he optat per un estil més natural —sense desviar-me del registre formal de l'original— i he procurat evitar anacronismes toponímics que desentonin massa de l'entorn medieval de l'Alexíada. Per altra banda, l'anhel d'uniformitat en les adaptacions dels noms grecs no m'ha impedit mostrar una certa flexibilitat en casos particulars. A tall d'exemple, encara que, en general, he seguit les recomanacions de l'IEC «d'escriure -es en les terminacions dels noms […] que tenen -as en llurs formes gregues i llatines», sí que he conservat la terminació -as en noms com Ducas, vista la nul·la tradició de les alternatives.
Les notes a peu de pàgina es limiten a proporcionar elements de context, sense atabalar el lector amb anècdotes que no venen al cas. Dit això, un bon grapat de notes enllacen amb la Viquipèdia en català per a qui vulgui estirar el fil d'algun esdeveniment o alguna biografia.
Finalment, aquesta mena de traduccions sovint venen amb un estudi que situa els textos en el seu marc històric. En consonància amb l'esperit de coneixement lliure de Viquitexts, he decidit que aquest estudi prengui la forma d'un article de qualitat a la Viquipèdia.
# Cántichs/Cobles del Cor de Jesús

Sagrari del Altíssim,
flor de les flors:
Donáunos, Cor dolcíssim,
vostres amors.
La llansa que us feria
n' obrí una font que vessa nit y dia l' amor al mon; amor, amor suavíssim, vida dels cors:
Donáunos, Cor dolcíssim, vostres amors.
Guardant per mi les roses
d' amor suau,
d' espines afrontoses
vos coronau:
oh lliri floridíssim,
cálzer d' olors:
Donáunos, Cor dolcíssim, vostres amors.
La creu en vos plantada,
com arbre sant,
ab mística rosada
vos va regant;
oh sanch d' Anyell castíssim,
dolses regors:
Donáunos, Cor dolcíssim, vostres amors.
Sóu tálam de caricies,
hont qui hi dormís
despertará en delícies
del paradís.
D' amor sóu riu amplíssim,
mar de dolçors:
Donáunos, Cor dolcíssim, vostres amors.
Veniu, ánimes pures,
veniu, veniu
al tálam de dolsures
á ferhi niu:
niuet regaladíssím
dels pecadors:
Donáunos, Cor dolcíssim, vostres amors.
A Gertrudis, la pia,
digué Joan
que al mon se mostraria
vostre amor gran,
deixántnoslo riquíssim,
novells tresors:
Donáunos, Cor dolcíssim, vostres amors.   Mostráuvos ja, que es hora; la terra us vol,
la terra per aurora,
lo cel per sol:
sens Vos, oh sol claríssim,
es nit pels cors:
Donáunos, Cor dolcíssim, vostres amors.
Oh Cor, Espanya us crida,
sortiu si us plau
encés astre de vida,
brillau, brillau;
l' infern contra l' Altíssim
fa 'l derré esfors:
Donáunos, Cor dolcíssim, vostres amors.
Pel cor que á Dèu anyora
siau bon cel,
pel llavi que us adora
bresca de mel.
Al Papa afligidíssim
dauli refors:
Donáunos, Cor dolcíssim, vostres amors.