OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jochs Florals de Barcelona en 1866/Índice

| | Páginas |
| Consistori de 1866 | 5 |
| Acta de la festa | 13 |
| Discurs del Excm. Sr. Gobernador D. Ignasi Mendez Vigo | 15 |
| Discurs del Sr. President del Consistori D. Pau Valls | 17 |
| Memoria del Sr. Secretari D. Robert Robert | 25 |
| ¡Axó ray! (de D. Marian Aguiló y Fuster) | 31 |
| La ausencia (de D. Damás Calvet) | 35 |
| Lo roser del mas d'Euras (de D. Jacinto Verdaguer) | 39 |
| La mort dels Moncadas (de D. Josep Lluis Pons y Gallarza) | 45 |
| La última proesa del rey En Jaume (de D. Antoni Camps y Fabrés) | 51 |
| Nit de sanch (de D. Jacinto Verdaguer) | 57 |
| L'enteniment y l'amor (de D. Marian Aguiló y Fuster) | 63 |
| Sospir del ánima (de D. Jacinto Verdaguer) | 67 |
| A una flor (de D. Joan Monserrat y Archs) | 71 |
| ¡Manso! (de D. Antoni de Bofarull) | 73 |
| Al titá de la guerra de la Independencia (de D. Francisco Ubach y Vinyeta) | 79 |
| Al héroe montanyés En Josep Manso (de D. Jacinto Verdaguer) | 83 |
| La Pubilla del Mas de dalt (de D. Gayetano Vidal) | 87 |
| La Encantada de Lanós (de D. Francisco Muns) | 133 |
| Discurs de D. Francisco Morera, altre del senyors Mantenedors | 147 |
# Jochs Florals de Barcelona en 1867/L'olivera mallorquina

XV.
Segon accéssit al premi extraordinari d' una cigala d' argent
L' OLIVERA MALLORQUINA.
Cóntam, vella olivera, Mentres sech alenant sobre la roca, Novas del temps d'enrera Que escritas llitx en ta surenca soca. Jo vinch á recolzarme A tas nuadas rels, trist d' anyorança Perque vullas tornarme Dels bens que n' he perdut sols l' esperança. Ton delicat fullatge, Que sota 'l blau del cel l' ambat oreja, Es de la pau l' imatge, De tots los goigs de la ciutat l' enveja. Ta rama verde y blanca Com cabellera d' ángel t' emmantella, Y á ta esqueixada branca Falta, pe'l vent l' arrebassada estella. Quant jove y vincladissa Crexias sobre l' marge de la coma, Xermava ta verdissa La falç del llaurador fill de Mahoma.
L' Arab y sa maynada Respirantne tas flors pe'l maig sortian, Y ta oliva escampada Sos nets per la tardor la recullian. ¡Ab quín dol, escoltantne Del corn aragonés lo toch de guerra, Tallá tos brots, donantne Empriu á l' host de la guanyada terra! Y 'l jorn de la conquista Ab llágrimas del cor senyant sos passos, Sense girar la vista, Sortí ab l' infant mes xich estret als brassos. Los cavalls trapitjaren Dins lo solch sarrahí las bruyas tendres, Y l's ferros enfonzaren De la alquería en las calentas cendras.  · · · · · · · · · · · ¡Cóm reposava á l' ombra Deslliurat lo baró dels durs arnesos, Mentre 'ls llebrers sens nombre Jeyan al sol assedegats y estesos! Y de son puny volantne Lo manyac esparver dalt tu s' posava, Las unglas encreuhantne, Y 'ls tendres cims dels branquillons vinclava. Quant era un' alta hermita Aqueix claper de trossejada runa, Lo místich cenobita Aquí s' agenollava al clar de lluna. Al toch del monestiri, Mans plegadas al pit,pregarias deya,
Y 'l cel en son deliri Per lo rexat de ton ombratge veya. Are aquí 'l temps enganya Lo pastoret qu' embadalit s' atura, Y ab flaviol de canya Gira l' ramat que al comallar pastura. Mentres l' ovella tosa Ab lo clapat anyell entorn apila; La cabra delitosa Tos tanys novells per rosegar s' enfila.  · · · · · · · · · · · Arbre, amich del que plora, Dosser sagrat d' eternitat serena, Jo 't sento grat de l' hora Que m' has aydat á conhortar ma pena. Tu al cor n' has donat forsa, Tu apar que 'm tornas juventut perduda, Com de ta axuta escorsa La sava n' ix que ton brancatge muda. Jo moriré, y encara Espolsará l' mestral ta negra oliva... Res será del qu' es ara; Tu sobre 'l blau penyal romandrás viva.
# Jochs Florals de Barcelona en 1867/Taula

DE LAS OBRAS CONTINGUDAS EN LO PRESENT LLIBRE. _________
| Consistori de 1867 | Plana 5 |
| Acta de la festa | 15 |
| I. Discurs del M. I. Senyor Alcalde Corregidor D. Lluis Rodriguez Trellez | 21 |
| II. Discurs del Senyor President del Consistori D. Marian Aguiló y Fuster | 27 |
| III. Memoria del Senyor Secretari D. Francisco Maspons y Labrós | 41 |
| IV. La Montanya Catalana (de D. Joseph Lluis Pons y Gallarza) | 53 |
| V. A la Conca de Tremp (de D. Armengol del Montsech) | 61 |
| VI. A ma llengua (de D. Pere d'Alcántara Penya y Nicolau) | 69 |
| VII. La veu de las ruinas (de D. Adolf Blanch y Cortada) | 77 |
| VIII. Las duas coronas (de D. Joseph Lluis Pons y Gallarza) | 83 |
| IX. La mort d'En Pere del Punyalet (de D. Damás Calvet) | 93 |
| X. Constança d' Aragó (de D. Tomás Aguiló) | 105 |
| XI. Fe, Esperança y Caritat (de D. Miguel Victoriá Amer) | 115 |
| XII. La ánima enamorada (de D. Adolf Blanch) | 123 |
| XIII. Lo darrer rey de Mallorca (de D. Adolf Blanch) | 129 |
| XIV. La colcada (de D. Pere d'Alcántara Penya) | 139 |
| XV. L'olivera mallorquina (de D. Joseph Lluis Pons y Gallarza) | 151 |
| XVI. A la inmortal Girona (de D. Antoni Molins y Sirera) | 157 |
| XVII. La mort d'En Roger de Flor (de D. Ramon Picó y Campamar) | 165 |
| XVIII. Lo bes de la madrastra ó sia los fills del Rey D. Joan (de D. Antoni de Bofarull) | 183 |
| XIX. La Ventafochs (de D. Joseph de Palau y de Huguet) | 191 |
| XX. L'Orfanet saboyart (de D. Guillem Forteza y Valentí) | 197 |
| XXI. Follías (de D. Joaquim Riera y Bertran) | 203 |
| XXII. Discurs del Senyor D. Gayetá Vidal y Valenciano | 217 |
# Jochs Florals de Barcelona en 1866

| ← Jochs Florals de Barcelona en 1865 ← Índice | Jochs Florals de Barcelona en 1866 Jochs Florals de Barcelona en 1866 Pòrtic | Jochs Florals de Barcelona en 1867 → Consistori de 1866 → |
JOCHS FLORALS
DE BARCELONA
EN 1866.
ANY VIII DE SA RESTAURACIÓ.
JOCHS
FLORALS
DE BARCELONA
EN 1866.
ANY VIII DE SA RESTAURACIÓ.
LLIBRERIA DE A. VERDAGUER,
# Jochs Florals de Barcelona en 1865/¡Oh desitx!

Número 6.
Segon accessit al premi de la Flor natural.
¡OH DESITX!
¡OH DESITX!
Tench un cavall que no menja, Y vola quant lo cavalc; Si un dia m' treu de la sella, Ni memoria n' trobarán,
Axi que l' estrench de brida, Se me posa esperitat, Y salta y pasa de fua Imperis de cap á cap.
Si 'l deix anar per son conte, Camina un poch assentat, Mes llavors n' es com la ploma Que emportan las tempestats.
Y el malehít no se cansa De correr ni de saltar, Y á quiscun dels salts que dona Me veig los estels devall.
¡Ay, Señor! quant jo 'l me mir Ab los ulls espiretjants, Fent escuma per la boca, Y corrent tot desbocat!
Ab quin gust jo besaria La terra que trapitjás, Caminant per mos peus propis Encara que fos descals!
Jo no vull ni las riquesas Que veure son vol me fá, Ni cadenas de venturas Que 'm roden per totas parts.
No vull fama, no vull gloria, Ni 'ls fums de las vanitats; Jo del pler no 'n fás mon idol, Ni 'ls impossibles encals.
Sols vull esser com los altres Qui la vida van passant Junt á la llar de sa casa, Sense res mes desitjar...
Y el cavall corra que corra Per deserts y per ciutats, Sens forsa ni alé m' emporta, Tot escumós y fumant.
Y jo clavat á sa sella D' ansia me sent acabar, Y corr' y corr' sens objecte, Y corr' y corr' esglayat.
¡Ah desitx! ¡ah desitx meu! ¡Ah desitx de Barrabás! Si aturarte no es posible, Confonga't Deu, Deu te mat'! (De D. Miquel Zavaleta, de Mallorca.)
# Jochs Florals de Barcelona en 1867

| ← Jochs Florals de Barcelona en 1866 ← Taula | Jochs Florals de Barcelona en 1867 Jochs Florals de Barcelona en 1867 Pòrtic | Jochs Florals de Barcelona en 1868 → Consistori de 1867 → |
JOCHS FLORALS
DE BARCELONA
EN 1867.
ANY IX DE SA RESTAURACIÓ.
JOCHS
FLORALS
DE BARCELONA
EN 1867
ANY IX DE SA RESTAURACIÓ
BARCELONA
LLIBRERIA DE ALVAR VERDAGUER rambla, devant del liceo, 5 1867
________________________________________________________ Estampa de Celestí Verdaguer, carrer de Cortinas, 15.
# Victor Hugo en català/A ma filla

Ja ho veus, filla, ja ho veus;jo m' aconorto: la vida que jo porto porta també. Del mon viu allunyada. ¿Ditxosa? no: ¿triunfant? encara menos: viu resignada.
Alsa ton front seré, y sías piadosa: aixís com lo jorn posa sa flama en mitx del cel, tú, filla amada, posa també ton ánima en lo fondo de ta mirada.
Gosant d' entera ditxa y de venfura no hi ha cap criatura:
l' hora es pera tothom cosa incompleta; l' hora es un' ombra vaga, y nostra vida d' ombra está feta.
Si: de la sort que cadascú ensopega tothom á cor renega. Pera set tots ditxosos ¡sort morosa! máncals'hi tot, si, tot: es á dir, máncals'hi molt poca cosa!
Y aquesta poca cosa que 'ls hi manca, y que la ditxa 'ls tanca, la cercan ab neguit que 'ls esclavisa y es un poch d' or, un nom, una mirada, ó una sonrisa!
Al rey mes gran li manca 'l goig del cor si desconeix l' amor: la gota d' aygua manca al gran desert: l' home es un pou, y en sas fondas entranyas tothom s' hi pert.
Aquestos pensadors, als qu' avuy veus divinisar com déus; aquestos héroes qu' ab son ull dominan y á qual infiuix los horizonts mes vastos tots s' il-luminan;
Després d' haver l' espay ab sos raigs d' or omplert de resplandor com una ardent antorxa, ¡ay! han anat á buscar en lo fondo d ' una tomba la obscuritat.
Lo cel que nostres mals no desconeix piadós se compadeix de nostres jorns, cadena de dolors; y tots los dematins nostras auroras banya ab sos plors.
Déu que de sa llum pura 'ls raigs envía á aclarar nostra vía, nos diu qui es Ell y qui nosaltres som:
una lley naix de totas eixas cosas y de tothom.
Y aquesta lley de procedencia augusta, per lo santa y lo justa, aqui la tens:—tothom la pot complir:— ó amarho tot ó be tot compadirho; res aborrir.
# Victor Hugo en català/A una dona

¡Oh, nena! si fos rey vos donaria ma carrosa ab sos quatre blanchs cavalls, mos banys de marbre y pórfit, mos estols, ma corona ab sa rica pedreria, mon ceptre, y mon reyalme y mos vassalls, per un esguart tan sols.
Si fos Déu, terra y ayre ab sas onadas, los cels ab tots sos mons y serafins, los dimonis subjectes á ma véu, lo caos ab sas entranyas ignoradas, la eternitat, l' espay sense confins, tan sols per un bés téu.
# Victor Hugo en català/Albada

aurora apunta, nineta hermosa, y veig encara ta porta closa. ¿Perqué, perqué, quan se desperta la tendre rosa tú no 't desvetllas, nena, també? Escolta, escolta, ma encantadora, l' amant que canta, que canta y plora!
Tot á ta porta truca, ma aymia: l' aurora diute:—Jo so lo dia. Y ab dols acort
las aus te diuhen:—Som l' armonia. Y mon cor diute:—Jo so lo amor. Escolta, escolta, ma encantadora, l' amant que canta, que canta y plora!
Jo t' adoro ángel y t' amo dona: Déu que 'n tu gracias sens fi amontona sense parar, per' adorarte l' amor me dóna, per' admirarte 'm dona l' esguart. Escolta, escolta, ma encantadora, l'amant que canta, que canta y plora!
# L'irradiador del Port i les gavines/Passional al Metró

a Joaquim Borralleras
Antinousdonzell príap perdut i una rosa als llavis que el guia en la nit
Mireu si brillen els seus ulls que Penélope es deixa de la roba i s'esllangueix de rostre com una cera verge
Antinous és en la foscai una rosa als llavis que li vol fer vilesa d'enamorar Penélope
l'esquerpa
Antinous s'ha menjada lentament
UNA ROSA
— justament en passant sota la serp del Sena direcció Saint-Lazare
# L'irradiador del Port i les gavines/Poema sense acabar

a S. Miquel-Laporta
Quin doll d'aigua a la font ara que és vespre,
i la lluna s'afanya en pujar la carena! I ronda el ca fidel a la serena
perquè al seu amo capriciós i destre,
plau-li besar l'amada sota la lluna al vol
en el porxo del barri de la masia quieta
adormida pels grills, missenyors de la cleda i dels pins.
Quin doll d'aigua a la font ara que és vespre i el vent també és a jóc. I els romanins només, desperts escolten,
perquè demà al mati puguin parlar d'amors
amb les farigoleres fins l'hora de la sesta,
que és quan reposa el pou.
i canten les cigales esguardant la ginesta,
i ells agafen el son.
Quin doll d'aigua a la font ara que és vespre
i la lluna ha assolit les cimes cobejades,
i l'estrella primera lluerna dels camins
és perduda entre-mig les immenses miriades,
i als confins de la terra
tots els enamorats es besen i s'estrenyen,
de l'una a l'altra serra.
Quin doll d'aigua a la font ara que tot és nou perquè la lluna és plena.
# L'irradiador del Port i les gavines/Res no és mesqui

a Josep Obiols
Res no és mesqui ni cap hora és isarda, ni és fosca la ventura de la nit. I la rosada és clara
que el sol surt i s'ullpren
i té delit del bany: que s'emmiralla el llit de tota cosa feta.
Res no és mesqui, i tot ric com el vi i la galta colrada. I l'onada del mar sempre riu, Primavera d'hivern—Primavera d'istiu. I tot és Primavera: I tota fulla verda eternament.
Res no és mesqui, perquè els dies no passen; i no arriba la mort ni si l'heu demanada. I si l'heu demanada us dissimula un clot perqué per tornâ a néixer necessiteu morir. I no som mai un plor sinó un somriure fi que es dispersa com grills de taronja.
Res no és mesqui perquè la cançó canta en cada bri de cosa.
—Avui demà i ahir
s'esfullarà una rosa: i a la verge més jove li vindrà llet al pit.
# L'irradiador del Port i les gavines/Les formigues

a Josep Lleonart
# L'irradiador del Port i les gavines/Nadal

a Emili Badiella
Sento el fred de la nit i la simbomba fosca
Així el grup d'homes joves que ara passa cantant
Sento el carro dels apis que l'empedrat recolsa
i els altres qui l'avencen tots d'adreça el mercat
Els de casa a la cuina prop del braser que crema
amb el gas tot encès han enllestit el gall
Ara esguardo la lluna que m'apar lluna plena
i ells recullen les plomes i ja enyoren demà
Demà posats a taula oblidarem els pobres — i tan pobres com som — Jesús ja serà nat
Ens mirarà un moment a l'hora de les postres
i després de mirar-nos arrencarà a plorar
# L'irradiador del Port i les gavines/Posta

Del vaixell de les veles de zèfir
l'irradiador de proa
ha xuclada la sang del sol morent al mar.
Rovell d'ou destriat en galledes de fusta.
Sitges s'aquieta en verd i en blau i en blanc I la terra s'emporpra en la costa granada.
Del vaixell de les veles de zèfir ara arriba una veu:
—Mariner mariner
si pren vol la gavina
allunya't del rocam
que el vaixell de les veles de zèfir
bell corsari s'en va.
Carregat a coberta del reflex de la lluna.
# L'irradiador del Port i les gavines/Vespreja i neva

Les estrelles xerraires són fetes a tallets
i despreses del cel una a una disperses besen les parets fosques i s'estenen a terra
sempre ran de les portes
per guarir-se del fred
El meu carrer és estret
sense cap arc-voltaic bola de neu encesa
i les velles rondinen tots els canvis de temps
El mateix l'adroguer: — Quanta fècula es perd!
Darrera dels meus vidres sento els reis que s'acosten
Ara el cel s'enrogia de venjança i d'amor:
pensava en les sabates que embrutaran l'alfombra
# L'irradiador del Port i les gavines/Marxa nupcial

Llum de l'IRRADIADOR camaleònic damunt l'estrella del Circ encara exagonal
Exit! Exit!! Exit!!!
CLOWNS equilàtersliders romàntics Això és sài en les constel·lacions de quatre berrets cònics
La terra només gira perquè jo soc aquí i jo soc un PALLASSO qui agonitza
Margot amb el MALLOT i els cabells pintats
rojos sembla un ciri que cremi Només crema per mi: Davant dels cent centaures que fan faixa a la Pista DAURADA D'EMOCIÓ
Margot ara m'esguarda fit a fiti en caient del Trapeci he llegit un anunci a la pantalla:
i després el
# L'irradiador del Port i les gavines/Vibracions

El gra sagnós, de magrana
al teu llavi. Oh, el mossec de la meva besada!
Dolça recança:
l'ànima del Poeta
al teu ventall.
Quin vent que fa,
quina pluja més fina!
—El tram llampega.
Acota el cap endins la porxada de verd,
als taronjers florits, la promesa-donzella:
Una alosa destria la blancor dins el verd.
Dins de la nit
alegria en la casa.
Tot és la por.
Cada mot de l'esposa, una rosa
tota balba de flames:
la sardana-cinyell de l'esposa.
La pluja rosega el vidre
glaçat... Quantes molles s'hi deixa!
Aquesta flor, del teu pit al meu llavi, flor en el llibre.
Què són fets els estels-oronells
despenjats cada dia? En els ulls de les verges, estels.
Bolves de zèfi
sonorants ones verdes:
la Primavera
A aquella estrella nua tan aprop de la lluna.
li servo un gran amor
car volia escapar-se i la vigilen molt.
Ara el cel és tot blau dins el matí Només un petit núvol blanc—molt blanc: una verge s'ha deixat el coixí.
Bru matiner d'amor de peu dret a la proa: quina noia no el vol!
Mocadoret al coll,
vermellet, de les festes.
Les sagetes al cor.
# L'irradiador del Port i les gavines/Pantalons llargs

a J. M. Lòpez-Picó
Campaneta daurada del meu carret de fira,
cavallet de cartró de mig pam, tot pintat;
havem caminat tant pels camins sense ira
que ara ens cal reposar, i agrair nostre fat.
Ja no tornaré més fent osque! osque! corrent,
a carregâ amb palets el teu quadrant de fusta.
Campaneta daurada tu em sabies content. Ara em mena la gent i tot-hora tinc justa:
í soc infant encara, i no puc fer-ne esment.
Cavallet de cartró tu em sabies la joia:
si ara jugués a córrer què diria la gent...
Trobaran molt millor que estimi alguna noia
tant si és bella com no—cavallet tot pintat,
campaneta daurada—i que us deixi al terrat.
# Els Segadors (Francesc Alió)

¡Catalunya comtat gran - que t’ha vista rica i plena! Ara el rei nostre senyor - declarada ens té la guerra; Lo gran Comte d’Olivar - sempre li burxa l’orella: “Ara és hora nostre rei, - ara és hora que fem guerra.” Contra tots los catalans - ja ho veieu quina n’han feta. Seguiren viles i llocs - fins al lloc de Riudarenes. N’han cremat un sagrat lloc - que Santa Coloma es deia: Cremen albes i casulles - i corporals i patenes. Mataren un sacerdot - mentres que la missa deia. Mataren un cavaller - a la porta de la iglésia, Don Lluís de Furrià, - i els àngels li fan gran festa. Lo pa que no era blanc - deien que era massa negre lo donaven als cavalls - sols per assolar la terra; lo vi que no era bo - engegaven les aixetes, lo tiraven pels carrers - sols per a regar la terra; A presència dels parents - deshonraven les donzelles: En donen part al virrei - del mal que aquells soldats feien “Llicència els he donat jo - molta més se’n poden prendre.” A vista de tot això - s’és esvalotat la terra. Entraren a Barcelona - mil persones forasteres; entren com a segadors - com eren en temps de sega. De tres guardes que n’hi ha - ja n’han mort a la primera. En mataren el Virrei - a l’entrant de la galera, mataren els diputats - i els jutges de l’Audiència: Anaren a la presó - donen llibertat als presos: Lo bisbe els va beneir - ab la mà dreta i esquerra: “Ont és vostre capità - a ont és vostra bandera?” Varen treure el bon Jesús - tot cobert ab un vel negre. “Aquí és nostre capità - aquí és nostra bandera; A les armes, catalans - que ens han declarat la guerra”.
Bon cop de falç, defensors de la terra, Bon cop de falç.
# Els Segadors

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Els Segadors pot tenir els següents significats:
* La guerra dels segadors, part del Romancer popular català, novament ordenat d'en Ali-Ben-Noab-Tun, Barcelona, 1900. Comença així: "¡Barcelona—comtat gran—quí t' ha vista rica y plena!...".
* Llei 1/1993, de 25 de febrer, de l'himne nacional de Catalunya. Himne oficial de Catalunya, publicat al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, Núm. 1715, del 3 de març de 1993, p. 1584
# Els Segadors (Milà i Fontanals)

Catalunya, comtat gran, qui t'ha vist tan rica i plena! Ara el rei Nostre Senyor declarada ens té la guerra.
Segueu arran! Segueu arran, que la palla va cara! Segueu arran!
Lo gran comte d'Olivars sempre li burxa l'orella: -Ara és hora, nostre rei, ara és hora que fem guerra.-
Contra tots els catalans, ja veieu quina n'han feta: seguiren viles i llocs fins al lloc de Riu d'Arenes;
n'han cremat un sagrat lloc, que Santa Coloma es deia; cremen albes i casulles, i caporals i patenes, i el Santíssim Sagrament, alabat sia per sempre.
Mataren un sacerdot, mentre que la missa deia; mataren un cavaller, a la porta de l'església, en Lluís de Furrià, i els àngels li fan gran festa.
Lo pa que no era blanc deien que era massa negre: el donaven als cavalls sols per assolar la terra.
Del vi que no era bo, n'engegaven les aixetes, el tiraven pels carrers sols per regar la terra.
A presència dels parents deshonraven les donzelles. Ne donen part al Virrei, del mal que aquells soldats feien:
-Llicència els he donat jo, molta més se'n poden prendre.-
Sentint resposta semblant, enarboren la bandera; a la plaça de Sant Jaume, n´hi foren les dependències.
A vista de tot això s'és avalotat la terra: comencen de llevar gent i enarborar les banderes.
Entraren a Barcelona mil persones forasteres; entren com a segadors, com érem en temps de sega.
De tres guàrdies que n'hi ha, ja n'han morta la primera; ne mataren al Virrei, a l'entrant de la galera; mataren els diputats i els jutges de l'Audiència.
Aneu alerta, catalans; catalans, aneu alerta: mireu que aixís ho faran, quan seran en vostres terres.
Anaren a la presó: donen llibertat als presos. El bisbe els va beneir Amb la mà dreta i l'esquerra:
-On es vostre capità? On és vostre bandera?- Varen treure el bon Jesús Tot cobert amb un vel negre:
-Aquí és nostre capità, aquesta és nostre bandera.- A les armes catalans, Que ens ha declarat la guerra!
Segueu arran! Segueu arran, que la palla va cara! Segueu arran!
# Els Segadors (himne oficial)

Catalunya, triomfant, tornarà a ser rica i plena! Endarrera aquesta gent tan ufana i tan superba!
Bon cop de falç! Bon cop de falç, defensors de la terra! Bon cop de falç!
Ara és hora, segadors! Ara és hora d'estar alerta! Per quan vingui un altre juny esmolem ben bé les eines!
Bon cop de falç! Bon cop de falç, defensors de la terra! Bon cop de falç!
Que tremoli l'enemic en veient la nostra ensenya: com fem caure espigues d'or, quan convé seguem cadenes!
Bon cop de falç! Bon cop de falç, defensors de la terra! Bon cop de falç!
# Els Sots Feréstechs

Els Sots
El Feréstechs
SEGONA EDICIÓ
BARCELONA llibrería de francisco puig plaça nova, numero 5 1902
| | Páginas |
| I.—L'Aleix de las Tòfonas | 5 |
| II.—L'esglesia tancada | 27 |
| III.—Rector nou | 37 |
| IV.—El Regne de la Mort | 47 |
| V.—Mal somni | 61 |
| VI.—La gent dels Llims | 69 |
| VII.—El pallasso bosquetá | 83 |
| VIII.—L'esglesia adobada | 99 |
| IX.—Las campanas tocan | 111 |
| X.—¡Mala nissaga! | 119 |
| XI.—Historia dels dos jayos | 135 |
| XII.—La Rodassocas | 155 |
| XIII.—Deu y el dimoni | 169 |
| XIV.—La missa blanca y la missa negra | 187 |
| XV.—Días negres | 205 |
| XVI.—Udols de la nit | 227 |
| XVII.—Camí del Calvari | 245 |
| XVIII.—Escarnots al Sagrament | 257 |
| XIX.—L'agonía | 269 |
| XX.—Las absoltas | 283 |
# Lo catalanisme - Sumari

SUMARI ______
| Pág. | Ratlla | Diu | Deu dir. |
| 83 | 2 | unió | unitat |
| 86 | 6 | posats als peus | posats alguns d'ells als peus. |
| 103 | 32 | lo capítol | un dels capítols. |
| 141 | 26 | la lingüista | la lingüística |
| 183 | 10 | d' aquest | del dret. |
| 190 | 6 | hem | ha |
| 193 | 12 y 13 | oposarsel | oposarseli |
| 223 | 24 | l' Estat | d' Estats. |
| 274 | 17 | historia de la humanitat | historia contemporánea |
| 296 | 25 | 1748 | 1848. |