# Lo gayter del Llobregat (1858) - La Rival de las flors

Plenas las flors de tristesa Tal que ni als besos del sol, Ni al frescor de las rosadas Cobran llurs perduts colors, Per si llur reyna sabia Un remey á llur dolor, En reverent embaixada, Y portantli 'ls mes richs dons, Vingueren envers la rosa Y com herals de las flors,
Lo lliri, 'l clavell, la viola, Lo gessamí y la passió. ¡Mes ay! que també á llur reyna Trovaren plena de dol, Distreta rebent y trista Los besos de un papalló.
Las Flors.
«¿Perqué, inclinant llurs diademas Devant sa corona d' or, Tant trista está nostra reyna? Deyan los embaixadors. Que tens reys que t' enamoran Ho provan los papallons; Que tens mantells d'escarlata Ho diu ton vestit luxôs; Que cada jorn la rosada Cubreix de perlas ton front, Que prop del teu nostres calsers No fan oló' ho sab totom. Pus si te amants, si te galas, Si té mes perlas y olors, Perqué está trista la rosa, La sultana de las flors? Es cert que també nosaltres Mustias estem de aflicció Des que, com abans, no 'ns canta Nostre cantor sas cansons;
Mes nosaltres ni som reynas, Ni tenim tants aymadors, Y avaro l' matí no 'ns dona Tants joyells de girasol, Ni tenim fullas tan ricas, Ni nostre modest botó Te olors, com los te la rosa, La sultana de las flors. Perqué donchs tanta tristesa Sobre un semblant tant hermós?»
La Rosa.
«Perque tampoch á mí 'm canta Sas trobas nostre cantor: Perque si 'm cull ja no 'm posa, Com abans, sobre son cor, Ni 'm besa, com á sa nina Diu que besa un amorós: Ans distret, ell tot ternura Abans y ara tot rigor, Me desfá 'l cor tela á tela, Fulla á fulla 'm dona mort. Perque 'n mí ja may no busca, Com abans, inspiracions, Ni ja en sa gayta ressona Ni 'ls vostres, ni 'l meu nom dols.»
Las flors.
«¿Y no se sab, ó sultana, Qui 'ns ha robat sas cansons?»
La rosa.
«Penas de amor son sens dupte, Pus ja tant sols canta amors. Y no sols ja res do dihuen A son cor las pobres flors, Pero ni bat, com batia, De Deu y de patria als noms»
Las flors.
«Grans, reyna, seran las penas Que un cor secan en un jorn; Pero mes gran será encara La hermosura que tant pot.»
La rosa.
«Tant, qu'encara que jelosa, Dich qu' es mes bella que jo; Tant, que jo reyna, tindria Orgull en cenyir son front.»
Las flors. «¿Y son nom?»
La Rosa.
«Un alé de ayre Totas las nits poch á poch Nos lo diu, y á fe de reyna, Qu' es dols com un bes del sol.»
Las flors.
«¿Creus donchs que han perdut per sempre Las pobres flors son cantor?»
La Rosa.
«Oh no, pus si lo amor mata, També donar vida pot. Mes ja ab fletxa verinosa Lo hage amor ferit de mort, Ja ab fletxa d' or to feresca Son bell pit omplint de goig, Crech que devem agrahidas Traballar en son favor Perque aquells dos cors se junten, Com dos flors en un sol brot.»
Las flors.
«¿Mes que podrem fer, ó reyna, Contra 'ls miracles de amor?»
La rosa.
«Déma matí, tantost nade La primera llum del jorn Del mar en las onas blavas, Y en los blanchs vapors dels monts, Reunidas las flors totas Dessota 'ls dorats balcons De la que per nostre poeta Es tota gel y rigor, Li direm en una aubada Rica en ternura y olors, Lo amor pur que sent cada una Pel qui 's consum en son foch; Y qui sab si son cor de ángel, Del amor nostre gelós, Lo cor de qui tant l' adora Coronará ab son amor.»
Las flors.
«Discret es ton plant, sultana, Y que 'ns seque 'l vent de agost,
Y 'l matí 'ns negue sas perlas, Y fins lo sol sos patons, Si per nostres cants no cobra Sa ditxa nostre cantor, Y s' alegria la rosa, La sultana de las flors.»
II.
May la fresca matinada Quant naix lo sol, son espós, Havia mes perfumada De olors, de cants mes banyada Rebut son bes ardorós;
Ni 'l mar se havia vist may Esmaltat ab tants joyells, Ni 'l mont de tants richs mantells Vestit, ni poblat lo espay De tants papallons y aucells,
Com lo jorn en que la rosa, Dels jardins modesta estrella, Vingué ab las flors, amorosa, A dar música á la bella De la qu' está tant gelosa;
A la bella, que al sentir Del bes del sol lo calor
Que tal volta fiu morir En son cor somnis de amor Y en sa boca un dols sospir,
Ple 'l pit de dolsa ternura Y 'ls ulls de melancolia, Al balcó llavors sortia Dant enveja ab sa hermosura A la hermosura del dia:
«En bona hora al sol, germanas, Obrí l' cel son pabelló, —Digué una flor,—pus galanas Li fan la cort dos sultanas, La nostre y la del balcó.»
«Y que com felis per ell Ho sia per nostre amant:»> Digué la rosa: y llansant Un ¡ay! de son cor vermell,
Canta ab veu de flor eix cant.
La rosa.
Las flors y jo sa reyna, Nina galana,
Per ser com tu darian Llurs cors de grana;
Perque tu, hermosa, Ets reyna del que reyna Sobre la rosa.
Lo Clavell.
¿Qué me importan mas fullas De carmí y plata? Sols un amor me importa, Y aquest me mata!
Mes, ¡ay! ¿que 'm queixo? ¿Lo bell cor hont tu reynas Acás mereixo?
Lo lliri.
Vestit de blanch, com verge Que va al martiri, De puresa era símbol Lo gentil lliri;
Mes ta bellesa Viudo 'l deixá, y ho es ara De la tristesa.
Lo Gessamí.
Desde que mon poeta Per tu sospira Se omplan sos ulls de llágrima Sempre que 'm mira;
Y es que al mirarme, Lo pit de neu recorda Hont sols posarme.
La Viola.
Y hagué un temps en que darem Las vïoletas En las justas d' ingeni Gloria als poetas,
Mes ara sola, Ni un poeta que la cante Te la vïola.
La Passió.
Trist es mon nom, tristesa Ma vista dona: Claus de dolor y espinas Son ma corona.
¡Si al manco amada Fos!... mes ¡ay! tu tal ditxa Me la has robada.
Las flors.
Un poch de amor, hermosa, Pel cor qui te ama: Un poch de amor pel jove Que 'l geni inflama;
Y tot quant las flors tenen, Olors y fullas, De llur gratitut tendra
Seran despullas!
Y ho foren desde aquell jorn, Pus á una ordre de la rosa Una papallona hermosa Que, anant de las flors en torn, Llurs cants oia joyosa,
Omplint de fullas y olors, Y dels mes brillants joyells Sas alas de gays colors, Los derramá en los cabells De la rival de las flors.
Mes ¡ay! ¿lograren llur fí? ¿Aquell cor abans tot gel Pel pobre cantor, se obrí Perqu' en éll trobás son cel Lo qui en éll son cel fingí?
Deu ho sab: jo dir tant sols Podré que desde aquell dia Cobraren llur perfum dols Las flors, y llurs girasols Y la perduda alegria;
Y que cada matinada Ve del cantor la estimada A escoltar, del matí estrella, L' amorosa y tendra aubada Que canta l' gayter per ella.
Valladolit, Novembre de 1852.