OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Idil·lis i elegies/En ser la nit, errant per dintre el bosc ombriu

XLVII
En ser la nit, errant per dintre el bosc ombriu, la nimfa veu el sàtir i fuig amb pas esquiu; després el crida, pèrfida, cent cops, de lluny estant; el peu de cabra corre darrera seu, volant, i cau dins l'aigua estanca que li defèn el pas i, mentres ell es plany, ella, riu que riuràs.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Lla sò atés d' hon sò volgut fugir

LI.
Lla sò atés d' hon sò volgut fugir
tinchme per pres é no sò empresonat
mes jo veig clar lo cos de mon mal fat
é no 'l he vist ans que en sos mans venir.
Prénmen així com al devinador
de sa greu mort per alguns clars mitjans
prenosticant no fugir de ses mans
ja té per fet tot quant es venidor.
O tu mal fat, mal prenosticador,
te veix així com si fosses present
per tal senyal que no pot ser mintent
puix m' ha plagut lo que fuy 'vorridor,
quant sò vengut al prenosticat punt
vehent, fuy orb; é sabent, ignorant;
no se que fon que 'm tench lo cor tirant
per anar lla hon no volgra ser junt.
Si col senglar que devalla del munt
pels cans petits qui no 'l basten matar
é baixa al plà hon véu Alans estar
vol é no pot tornar del pla en amunt,
ne pren á mi qui, per fugir mal poch,
caych en les mans de dolor sens remey
perpetual sens mudar esta lley
ans creixerá com, en lloch dispost, foch.
No créu lo fat mòlt hom qui es badoch
é mòlt grosser li alonga 'l poder
sobre que vá é que pot en nos fér
lo cos es feu é tot quant d' aquell toch,
mogut é ferm há lo poder per Dèu
tant quant al temps se mostra variat
mes tot per Dèu es aixi ordenat
lo qual no 's móu ne muda l' orde séu.
Lo fat se pren segons l' entendre méu
tot quant es d' hom de fora la rahó
lo foll es séu é sa electió
del savi pren quant á natura déu,
no se lo fat si guarda sols la fí
ó si la fí péls mitjans mirarà,
lla donchs lo fí son esser mudará
si los mitjans pendrán reves camí.
Tornada.   Mare de Dèu, hajes mercé de mi
ó fésme ser de tu enamorat,
de les amors que sò passionat
ja conech cert que sò mes que mezquí.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Lluny es lo temps que mon goig es complit

LXVI.
  Lluny es lo temps que mon goig es complit
en lo eseuart del que he desijat
car vist he çó d' hon era desperat
é mòlt pus bell que dins mí no fon dit
més de present caych en dolor no lenta
fort es é tant que 'l camp me fa mudar
torbat del tot mos passos en antar
é trob remey mes de mi no s' absenta.
Si com l' eixorch qui á Dèu no esmenta
que li 'n don fills assesats é adrets
é quants los véu ésser folls é contrets
nova dolor devam se representa,
n' ha pres á mi qui tostemps desigí
dona servir hon cabés tot mon alt,
é quant la veig, mon cor se jau malalt
crehent de cert que no 's dolrá de mi.
De gran tristor dolor sobrant me vé
que 'm cal fugir de cascun lloch escur
é de gran pór ma pensa féu tal mur
que 'ls pensaments danyosos li deté,
é son aytals que si d' ells no 'm defén
bé enfortint ma força mal defesa
tots entrarán sients á taula mesa
tremolar sent ja mon enteniment.
Si prim sentiu oiréu los sanglots
que m' arma fa d' aquest debatimént
sens ferse lloch entrar volrien tots
d' ells no 's pot fér ensemps lo passament;
é si 'l pus flach pensament es primer.
l' enteniment forçará de fugir
é llur debat es món bén ha venir
llur paus es port d' aquell jorn méu darrer.
Pijor que mort es vida sens plaher
mes no 'm acus que fenesca ma vida
car mentre visch no pot ésser perida
una dolor junct ab algun esper,
no se d' hon vé mes he pór de natura
que no consent contra mort gran esforç
é per açó contra mon cas m' esforç
per no complir la mia desventura.
Tornada.
Plena de seny, en home foll atura
la mòlta amor ab vana esperança
car pren tal born que cerca tota França
d' aquest gran vol la rahó 'n mi murmura.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Lo jorn ha pór de perdre sa claror

XLV.
Lo jorn ha pór de perdre sa claror
com vé la nit qu' espandeix ses tenebres
pochs animals no clouhen les palpebres
é los malalts creixen de llur dolor,
los malfactors volgren tot l' any durás
perquè llurs mals haguesen cobriment,
mes jo visch menys de part en mon turment
é sens mal fer volgra que tost passás.
E d' altra part fás qus que si matás
mil homens justs menys d' alguna mercé
car tots mos ginys he trets per trahir me
é no cuydéu que 'l jorn me 'n escusás,
ans en la nit treball rompent ma pensa
perqué en lo jorn lo trahiment cometa
pòr de morir ne de fèr vida estreta
no 'm tol esforç pera complir ma ofensa.
Tornada.
Plena de seny, mon enteniment pensa
com abtament lo llas de amor se meta
sens aturar pas, tenint vida dreta,
vaig á la fi si mercé no 'm defensa.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Leixant apart l' estil dels trobadors

XI.
Leixant apart l' estil dels trobadors qui per escalt trepassan veritat, é sostrahènt mon voler afectat, perqué no 'm trob, diré, 'l que trobe en vos. Tot mon parlar als que no 'us hauran vista res no hi valdrá, car fé no hi donarán; é los vehènts que dins vos no veurán, en créure mi, llur arma será trista.
L' ull del hom pech no hà tant fosca vista
que vostre cos no jutje per gentil;
no 'l coneix tal com lo qui es suptil,
hoc la color mes no sab de la lista;
quant es del cos menys de participar
de l' esperit coneix be lo grosser,
vostre color y 'l tall pot be saber
mes ja del gest no porà ben parlar.
Tots som grossers en poder explicar
ço que mereix un bell cos é honest,
jovens getils, ben sabènts, l' han request
é famejants los convench endurar.
Lo vostre seny fa çó qu' altre no basta
que sab regir la molta suptilesa;
en fèr tot be se adorm en vos peresa,
casta ne sòu perquè Dèu ne vol casta.
Sols pera vos basta la bona pasta
que Dèu retent per fer singulars dones,
fetes n' ha assats mòlt sabies é bones
mes complimènt dona Teresa 'l tasta,
havent en sí tant gran conexement
que res no 'l fall que tota no 's conega,
al hom devot sa bellesa encega,
past d' entenents es son entenimént,
Venecians no hà en lo regimént
tan pascefichs com vostre seny regeix,
subtilitats que 'l entendrens no deix
é del cos bell sens culpa 'l movimènt;
tant gran delit tot hom entenènt há
é ocupat se troba en vos entendre,
que lo desig del cos no pot estendre
á leig voler, ans con á mort está.
Tornada.
Lir entre carts, lo meu poder no fà
tant que 'us poguès fèr corona nuisible,
meríula vos, car la qui es visible
no 's déu posar llá hon miracle está.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Leixe la sort lo seu variat torn

XLII.   Leixe la sort lo seu variat torn,
cesse amor son doloros costum
d' ell só content si be no 'u acostum
no 'm pot donar mes en lo present jorn.
Mes jo vull ço que natura no té
é desig mes que jo no puch trobar
volent que res no pogues empachar
aquell delit que per amor me vé.
Cert es á mi que pren mes aquest bé
que tots aquells que jo poria haver
que dels passats compte no me 'n cal fèr
foren no res segons se veurá bé,
delit d' amor no prehí james tant
que fès celos de tot l' avenidor
ara tem mi que no 'm fallega amor
é, quant hi pot nóure, jo so duptat.
E si de mi jo 'm trob segur pensant
á vos jo tem aytant com á enemich
mes sobre tot amor tem que desllig
aquell nuu cech del qual ell, fon lligant.
Aquell voler que jo puch bé regir
no 'm fa pahor ne res qu' en mi serà
l' altre voler que en passió estará
dónem la mort quant me volgrá jaquir.
¿Perqué 's pot fèr que pot díminuir
en mi amor sens mon consentiment?
Ja he dolor é com mon sentiment
no es forçat de mon voler seguir
é jo segur d' amor é mi é vos
tendrem per cert de ser ben hauirat
é als no' m fall sinó seguretat
car en presbent ast' en ser gloriós.   James amí què no fos desijós
d' aquell desig que per fretura havém,
d' alguna part lo meu voler fon sém
perqué 'm fallí en part ser delitós
amor en mi de nou termens ha més
mon desig he per vos cumplit de tot
ab fermetat vull sols haver un mot
que d' enemich d' amor sia defés.   Vostra valor m' ha en amor empés
é lo voler que 'm sembla qu' es tot meu
en l' alt secret que fèr compte no 's deu
car forçat fuig d' aquest foch encés
si la valor vostra y lo volet fall
ab ells mesclat lo méu alt finará
mentres vulláu é valgáu no morrá
d' aquestes tres pedres fás mon fermall.
Tot escrivent jutja lo seu treball
pus afanyós que no 'l del cavador
tot axí 'n pren á cascun amador
baixant tot cas y 'l séu munta á cavall.
Lo pobre hom fá juhí del tirant
que son pensar tostemps corra adelit
ja es de Dèu qui viu ab null despit
car lo pus rich es lo mes pobrejant.
Jo sò amat é visch dolorejant
d' altres dolors qu' el no amat no sap
jo tem d' amor lo cor é mes lo cap
d' aquella que de present es amant.
Jo am mòlt mes per serne ben volgut
car mon delit de s' amor se nodreix.
Si contra amor lo seu voler falleix,
qui pensará lo dan á mi vengut?
Tornada.
O foll amor, en dolor sò caygut
com no veig hom qui parle bé de vos
é sentne tals que n' han justes clamós
Dèu guart á mi de ser en tal vengut.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Lo viscahí que 's troba en Alemaya

IV.
Lo viscahí que 's troba en Alemaya paralitich que no pot senyalar si es malalt, remey no li pot dar metje del mòn si donchs no es de Espanya qui del sèu mal haurá mes conexenca y entendrá mòlt millor la qualitat, á tal jo som en estrany lloch posat qu' altre sens vos ja no 'm pot dar valenca.
Jo viu uns ulls haver tan gran potenca
de dar dolor é promete plahèr y esmaginant viu sus mi tal poder que 'n mon castell era esclau de remenca. Jo viu un gest é setí una veu d' un fehle cos é cuydara jurar que un hom armat jo 'l fera congoxar sens romprem pell jo 'm so retut per seu.   Si com l' infant que sab pèl carrer seu
prou bè anar segons sa poca edat si en esculls per cas se veu posat está pauruch, no sab hon se tè 'l peu, d' anar avant per que no hi veu perjada no vol, no pot usar de camí plá, tornar no sab de hon altre 'l portá ni menys per si may ferá tal jornada.
Mos ulls d' açó han feta la bugada é tots sos senys si son volguts mesclar
jo pena 'm pas mes no hi puch contrastar per qu' algun tant ab delit es mesclada. Amor me vol é fortuna m' desvia á tals contrasts no basta mon poder sens ell al mòn remey no puch haver donchs dir m' héu vos, jo de mi que m' faria?   Dormint, vetllant jo tinch la fantasia,
en contemplar qui am, qui es, que val
é quant mes trob llavors me vá pus mal
pèl pensament qui 'm met en gran follia. Hoc he tan gran que jo amo son desdeny, son poch parlar, son estat tal qual es, mes que esser Rey del poble tot francés é muyra prest si 'n mon parlar jo 'm feny.   Vos no voler lo mèu voler enpeny
é vostres ulls han mon arnes romput
mon pensament minvant m' ha ja vençut sò presoner pauruch per vostre seny: lo vostre gest tots mos actes afrena é mon voler res nol pot enfrenar l' ivern cremant l' estiu sens escalfar aquests perills me daran mala estrena.
Tornada.
Bella ab bon seny, tot es poca faena
al mèu affany véure vos lluny estar
car prop de vos res no 'm pot mal temps dar
y lluny de vos no trob res bo sens pena.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Lo temps es tal que tot animal brut

LXII.
  Lo temps es tal que tot animal brut
requir amor cascú trobant son par,
lo Cervo brau sent en lo bosch bramar
é son fér bram per dolç cant es tengut,
Agrons é Corps han melodia tanta
que llur parell de tal cant se enamóra
lo Rossinyol de tal cas se estrenyóra
si lo séu cant sa enamorada espanta.
E donchs si 'm dolch lo dólrem es degut
com veig amants menys de poder amar
é lo grosser per abte veig passar
amor lo fa no ésser conegut,
é d' açó 'm vé piadosa complanta
com desamor exorbe ma Senyóra
no coneixent al servent qui la adóra
ne vol pensar quina es sa amor ne quanta.
No com aquell qui son bé ha perdut
met en arrisch si poría guanyar
á vos amant que 'm volguesséu amar
deliberat no só en amor vengut
tot nuu me trob vestit de grossa manta
ma voluntat amor lam te penyóra
açó de que mon cor se adolóra
es com no véu ma fretura ser tanta.
Tornada.
Lir entre carts, ab Milans caç la Ganta,
y ab lo Branchet la Llebre voladóra,
assats al món cascuna es vividora
é mon pit flach la pássiq de rams canta.
# Antologia poètica (Joan Arús)/Epitafi a un caçador

Epitafi a un caçador
Un raig de sol, esbiaixat, travessa l'ocre dels pàmpols d'un flameig intens. Allà, a ponent, majestuós, es dreça el massís retallat de Sant Llorenç.
Oh, tu que un temps, intrèpid, hi pujaves, al muscle l'escopeta, àgil el peu; tu que el senglar feréstec hi encalçaves i ens el duies batut, com un trofeu!
No vindré més a fer-t'hi companyia com aquell dia que hi pujàrem junts... Ara tota la teva coratgia dorm sota l'herba, entre oblidats difunts,
i ja ni la perdiu no pots caçar que peona damunt el teu fossar.
# Antologia poètica (Joan Arús)/La gran mercè

La gran mercè
Heu vingut de no sé on i no sé qui sou, bon home. Quan la porta us han obert jo m'he dit: —Deu ésser un pobre!— Heu deixat un grapat d'or, —flor de ginesta olorosa— i us han donat, pel treball, una moneda de coure. M'heu portat l'encís del camp amb un sol obrir de porta, l'amplitud dels grans espais i la tija que tremola, en un petit manat d'or que tota la casa m'omple. Que pobre jo m'he sentit! Quina gran mercè, la vostra!
# Antologia poètica (Joan Arús)/La imaginària amor

La imaginària amor
Tinc una amor que és dalt de la muntanya, com l’edelweis i l’àliga reial. El seu palau és una humil cabanya posada a l'ombra del darrer penyal.
Allà floreix, entre immortals boscúries, sota la vasta soledat del cel, lluny de les nostres gèneres espúries, com un somni d’amor, com un estel.
És fresca com el doll de l'aigua viva; esquerpa com la flor de l'espadat; té una pura bellesa primitiva que cap mà ni cap ull no han profanat.
De les ciutats i els homes de la terra, de tot el d'ací baix, no en té ni esment; cap àvol passió no li mou guerra; pruïges vanes el seu cor no sent.
No sap del món les menges principesques, les mil bevendes que combina l'art, però cull sempre les maduixes fresques i beu la llet escumejant encar.
El brill ignora de les joies cares i el luxe fatu de brocats i pells, però sap l'or de les albades clares, els velluts i les sedes dels pradells.
Mai no ha sentit violes ni timbales, ni de l'horríson altaveu el crit, però coneix el bel de les primales i el corn del vent arremorant la nit.
I és sola en aquells cims: cabres i ovelles són els únics amics amb qui es complau, i té per espectacle les estrelles, les solituds ferestes, el cel blau.
Porta en el cor la pau dels grans paisatges; porta en els ulls la llum del firmament; porta en la pell, colrada pels oratges, els besos repetits del sol i el vent.
Fruita grenyal, la casta pubescència, amb dits suaus, son cos arrodoneix; i al bell fons del seu cor viu, en potència, un sentiment que encara no coneix...
I jo, que no l'he vista mai encara, i no sé bé si alena, ni en quin lloc, somnio aquesta verge oculta i rara i ella no ho sap, ni ho sabrà mai tampoc.
# Antologia poètica (Joan Arús)/Noces d'or sacerdotals

Noces d'or sacerdotals
Heu vist passar vint-i-einc anys, i vós resteu encara al vostre lloc, i encara sou el mateix; els dies moridors marquen, només, un solc en vostra cara.
Heu vist passar, incansables, com un flum, hores i hores, dies i més dies, hores tranquil·les, d'ordenat costum, hores amargues, tràgiques, impies.
Heu vist fets grans els nadalons d'ahir; heu beneït llurs noces i fillades; heu vist anar-se'n pel mateix camí els que han jaquit llurs terrenals estades.
I heu conservat l'íntim tresor igual —virtut austera, clara saviesa—, aquell tresor que el temps respecta i val més que els honors i la inconstant riquesa.
Així la terra veu avui florir les flors que, abans de poc, seran marcides i ella resta, per dintre, com ahir, penyora certa de novelles vides.
Vós sou, enmig de la diversa gent i en el rodar dels dies, variable, la roca ferma enmig de la corrent; allò que és permanent i és immutable.
Vós feu vivent i activa la bondat com un imperatiu de la Doctrina i posseïu l’eterna Veritat, beguda al xórrec de la Font pristina.
Vós sembreu l’evangèlica llavor en els cors disposats com un restoble; vós sou entre nosaltres el pastor i és el Temple la cleda que ens acobla.
Com apòstol d’Aquell que ens féu germans, ample és el vostre cor, tan ample i noble que, dels més pròxims fins als més distants, pot trobar-hi cabuda tot el poble.
Per molt que passi el temps, vós no passeu, car d’un tot pervivent sou part tangible, com un present i autèntic tornàveu de l’Església de Déu, imprescriptible.
Universal, i eterna, i militant, és, avui, la mateixa que naixia sota les flames de l'Esperit Sant; és la de Pere i la de l’últim dia.
És la que sura enmig dels temporals; la que mai cap ventada no pot tòrcer. Amb mots senzills diu coses immortals i és repetir-se constantment sa força.
Tot passa al seu entorn, tot passa i mor; passen els cismes i les heretgies; mes ella arribarà sencera al port quan s’hagin acomplit les profecies.
Sabem el món inconsistent, fal·laç, —boll que s'esventa, boira que s’esfuma—. D’un reialme millor vós sou el llaç i en ell assolirem la vida summa.
Allà, entre els benaurats, hi haurà els pastors que assumeixen aquí virtuts de pare. quan, enmig d'ells, us trobarem a vós, recordarem aquestes noces d'ara.
I així direm al Gran Pastor: —Lloat sigui, damunt nosaltres, el que un dia ens fressava el camí que ens ha portat al gaudi de la Vostra Companyia!
# Antologia poètica (Joan Arús)/El bon averany

El bon averany
Avui les portes s'han obert de casa perquè hi passés ta nupcial blancor. En un instant has traspassat la llinda i has fet la partió.
Crisàlide que mou les blanques ales i assaja el primer vol espai endins, sents la recança del passat que deixes i el goig dels nous destins.
Més blanca que una vela marinera lliscant per les senderes del mar blau, la dolça il·lusió t'és com una aura que empeny la teva nau.
Des de la platja, pensarós, t'esguardo i dic, davant les ones sense fi: —Sigueu-li, oh, vents!, propicis; que no torbin esculls el seu camí.
»Que tots els ports benignament l'acullin; que cada jorn trobi un encís novell; que el vel de rosa de la benaurança li faci el món més bell.
»I que, quan torni del feliç viatge, —potser amb una ombra d'enyorança al front— ami el seu clos, on el futur l'espera, com el millor del món.
# Antologia poètica (Joan Arús)/El cant fidel

El cant fidel
Cantem, companys, el nostre cant més noble, l'himne d'amor al nostre poble. Cantem-lo tots, cantem-lo fort, cantem-lo tots a cor.
Cantem el poble que és la nostra rel nodrida amb saba antiga; cantem la terra que ens sosté i ens lliga i l'amistat del nostre cel.
Cantem de tots els pobles el millor perquè és el nostre, el nostre! D'ell hem rebut la vida, la força i la claror i en ell tenim el sostre.
Cantem el poble on hem nascut; cantem el poble on hem viscut i hem descobert la vida: La Fe, que enlaira l'esperit, l'Amor, que encén el jove pit, la Pàtria, que no es nega ni s'oblida.
Cantem la terra nostra que ens ofrena el bosc flairós, el fontinyol ombriu, el camp de xeixa que la sitja emplena, l'olivera d'argent, la vinya plena i l'horta verda vora el riu.
Cantem els murs pairals i les muntanyes i el campanar de cada dia, que si el deixéssim, entre gents estranyes, enllà del món ens seguiria.
Cantem el poble que ens transmet l'exemple de les virtuts antigues, contra vents forasters,
i ens mostra, ensems, la pietat del temple i el feinejar d'aixades i telers.
Cantem el poble i tot el que ens hi aferra: el bri de l'esperança, la cendra dels records, l'escalf dels vius i l'aspra terra on ens esperen nostres morts.
Cantem, companys, el nostre cant més noble, cantem el cant del nostre poble. L'himne d'amor que ens agermani cantem-lo junts, cantem-lo fort: que a tots els llavis s'encomani i arreli endins de cada cor.
# Antologia poètica (Joan Arús)/Les amigues llunyanes

Les amigues llunyanes
I
¿On són les amigues llunyanes d'un dia, on són Margarida, Joana i Esther? Per molt temps que passi, llur record no es perd i ara torna amb aire de malenconia.
Per ’xò avui, nostàlgic, el meu peu avança pel camí cent voltes calcigat, llavors que el cor jovenívol s’obre a l’esperança i l’amor ens brinda les primeres flors.
L’estiu conduïa fins aquest paratge, lluny de l’urbs, en cerca d'espai i frescor, les joves amigues que amb llur formosor prestaven un líric encís al paisatge.
Jo les veig encara, com ahir, xalestes, escampant rialles i cançons pel camp; el carmí recordo i el blanc de llurs vestes i l’ombra on llegíem i admiràvem Jammes.
Oh, quantes vegades, en hores antigues, quan ja el sol no crema i és suau l’oreig, escoltant musica, o en bell parloteig, em sobtà el capvespre vora les amigues!
L’atzur es poblava lentament d’estrelles; els llums s’encenien del poblet rural; pels camins hi havia drings pausats d’esquelles i jo, sol, tornava vers el meu casal.
Tot sol caminava sota el clar de lluna, o entre la callada foscor de la nit, portant, com un màgic tresor escondit, la gràcia de totes i de cadascuna...
II
¿Quina oculta força, quina esma oblidada mena avui mos passos pel camí d’antany? He deixat el poble rera ma petjada i emprenc, per l’auleda, l’estret viarany.
Novament contemplo, i el meu ull captiva, tot allò que havia gairebé oblidat: les serres boscoses, el molí tancat, el riu i els pollancres que ombregen la riba.
Al cap d’una estona que, entre bosc, faig via ja veig la figuera de fullatge fresc i, al mig de la coma, la vella masia, sola i apartada de passants i tresc.
Ací dalt, les coses són com antanyasses: cap tret del paratge no ha mudat, mes, ai!, que ara ja no vénen a cercar-hi esplai les que un jorn atreien cap ací mes passes!
Només, quan empenyo la porta mig closa, surt —jo no l’hauria coneguda enlloc— la qui fou un dia fresca com la rosa i hagué cabells negres i llavis de foc.
Diu, la masovera, quan faig recordança de les tres donzelles, fadrines d’antany: —Joana és soltera; tornarà aquest any; Margarida és morta, ja fa temps, a França.
—I Esther? (una estranya frisança fa batre mon cor quan evoco sa veu, sos ulls francs). —Esther és a Algèria, casada; té quatre minyons que li pugen com quatre pollancs.
III
(Esther! No recordes les hores llunyanes? ¿No vam, aleshores, voler-nos ensems? ¿No ets tu, per ventura, després de tant temps, la que menys oblido de les tres germanes?
Recordo que un vespre mon cor sanglotava sentint plorar Schumann sota l'arc lleuger. «Ací, en aquesta hora, mon cor l'estimava», resaven els versos d'Alfred de Musset.)
—Adéu masovera! Si Esther torna un dia digueu-li que encara conec el camí; que les velles notes del seu violí dintre meu ressonen com una elegia...
IV
Dels camins m’arriben drings pausats d'esquelles; jo desfaig ma via, tot sol, lentament; el profund celatge s’ha poblat d’estrelles com de recordances el meu pensament.
# Antologia poètica (Joan Arús)/El mestre

El mestre
El mestre, amics, és com un arboricultor. Els deixebles són com els plançons que conrea. Ells han brollat incultes de l'entranya de Gea: viuen, però no en saben encara la raó.
Ells sols, res no serien sinó fullatge inútil; ell, però, els arreplega curosament i, amb zel, de cada nou plançó n’extreu un arbre útil: la ciència en ses mans és talment un empelt.
Ell sap el temps, l’estat, la saba i la manera perquè en el tronc de l’arbre l’empelt pugui encaixar. Després, ja transplantat, lluny d’ell, l’arbre prospera i posa arrels i fruita a l’hora de fruitar.
Pare talment diríeu d’una fillada extensa, de cap dels fills no espera ni l’ajut ni el profit: li basta el goig d’haver-ne performat la creixença i que, ja grans, li servin un record agraït.
# Antologia poètica (Joan Arús)/L'encalçament

L'encalçament
Ella és, a voltes, envejosa... Un dia (era un matí de maig, verd i lluent) va veure, camí enllà, un adolescent que amb àgil peu anava fent sa via.
Ell caminava confiat, serè; la il·lusió tenia per companya i traslluïen els seus ulls la fe d'escalar el cim de l'àrdua muntanya.
Hi havia en els seus llavis un somriure d'il·luminat i alçava, airós, el front com si entre somnis s'escorrés son viure, no pels camins enganyadors del món.
De l'Art, al lluny, l'atreia l'ideal i era abastar-lo sa millor fortuna. Mes Ella va mirar-lo amb ull fatal —Ella, que és ombra, acabament i runa!
Ella sotjava cada pas que feia; ell era inerme, no temia el dany. Quan ell, de cara a l'horitzó, somreia, Ella sentia créixer son afany.
Fins aquell jorn que li barrà el camí, com un lladre de pas, i, engelosida, li arrabassà la joventut florida. Tots aquells somnis foren son botí.