OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Victor Hugo en català/La nau

Un jorn vegí, de peu arrans de las rompents, passar, inflant sas velas, una rápida nau rodejada de vents, d' onadas y d' estelas.
Y jo esco'tí, inclinat en l' abisme de dalt que l' altre abisme toca, parlarme poch á poch una veu de la qual
no veya pas la boca:
—«¡Poeta, tu fas be! Poeta de front trist, »pensant prop de las onadas »vas arrancant dels mars cosas que ningú ha vist »Perque 's troban molt fondas!
»Lo mar, es lo Senyor, que, plaher ó dolor, »nostre destí assegura; »lo vent es lo Senyor, l' estela es lo Senyor; »la nau… la criatura.»
# Victor Hugo en català/La papallona

Quan la papallona alada son vol aixeca, fugint del fret y destructor cers suvint veu sa hermosa ala esqueixada per los darts dels esbarsers.
Aixís la joventut cega que's deix guiar per l' instint perque mil plers l' hi ha brindat suvint sas alas als darts entrega de la voluptuósitat.
# Victor Hugo en català/La ossera y la rosa (Jaume Martí)

La tomba diu á la rosa: —Dels plors que l' auba en tu posa qué 'n fas tú, flors del amors? La rosa diu á la tomba: —¿Qué 'n fas tú de tot quan tomba dintre lo téu profond clós?
La flor diu:—Sombriua tomba d'eixos plors jo 'n faig en l' ombra un sospir d' ambar y mel. La tomba diu:—Flor planytiva, de cada ayma que m' arriba jo 'n faig un anjel del cel.
Jaume Martí.
# Victor Hugo en català/Lo amor

Primera nena, es l' amor com un mirall ahon la dona hermosa, alegre ó pensativa en contemplarse gosa: Despres, com la virtut, de nostre cor lo vici y 'l mal esquiva cambiantlo de puresa en rich tresor.
Despres ja 's descendeix: Nos va 'l va 'l peu relliscant, y… poch á poch
anem cayent, cayent! En va 'ns ampara un roch que de 'l abisme al broch se 'ns apareix, pus nos está atrayent l' aygua que desde 'l fons nos engulleix.
L'amor es atractiu, pur y mortal! fes que ton cor no hi crega: aixís un nen atret per gros raudal s' hi contempla, s' hi renta y… s' hi ofega.
# Victor Hugo en català/La mar y la font

Una fonteta amorosa gota á gota devallá de la montanya hon brotá, envers la mar espantosa, y aquesta l'hi preguntá: —A qué vens aquí, plorosa?
Jo qu' al cel sols obehesch, jo que só la tempestat y espant sembro, si es mon grat, per lo mon y 'l destruhesch; ¿á creurer has arribat que ton auxili apetesch?
Y, no podent lo orgull veurer, la font senzilla y modesta, al abisme amarch contesta: —Jo, sens mon poder retreurer, dó 'l que 't manca, y es aquesta gota d' aygua pera beurer.
# Victor Hugo en català/Las donas

Las donas son á la terra pera idealisarho tot: l' univers es un misteri que comenta llur pató.
Es lo amor qui per cintura te l' onada y l' horizont del qual la naturaleza no es més que la guarnició.
Tot quant brilla dóna al ánima son perfum ó son calor: si Déu no hagués fet la dona menys hauria fet la flor.
¿Vostres raigs á qué vindrian, blaus zafirs, sense un ull dols?… los diamants sense las bellas foran pedras sens valor.
Y en l' espessura las rosas dormirian tranquils són, y foran bocas obertas que no 'ns dirian ni un mot.
Tot objecte que 'ns encanta te de dona la claror; la blanca perla, sens' Eva, sense tú, mon sér hermos,
Parescuda, per lo lletja, a mon variable amor, fora sols la malaltia d' un peix que viu sempre fosch.
# Victor Hugo en català/La ossera y la rosa

La ossera diu á la rosa: —Dels plors que l' alba en tu posa ¿que 'n fas, oh flor del amor? La rosa diu á la ossera: —Del sér qu' en ta gola fera cau ¿que 'n fas, póu de tristor?
Diu la rosa:—Ossera tosca; dels plors jo 'n faig en la fosca un perfum d' ambar y mel. Diu la ossera:—Flor planyiva: de cada sér qu' á mi arriva jo 'n faig un ángel del cel.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CLX

altra part, que tota vegada mante los homils e poneix los ergullosos, trames en aquella ost d'amunt dita pestilencia e malaties, e fam, e totes males ventures; car primerament los trames pestilencia de mosques, que y hac tantes, que en tot lo romanent del mon no foren hanch tantes vistes ensemps. E eren mosques be tan grans com huna ungla; e entraven per les narils als cavalls e d'avall per la boca, sens que no y valien mantes ne tanques de cuyro; ne per negun giny que ells fahesen nols ho podien vedar. E mantinent que elles eren entrades per la hu dels llochs d'amunt dits, no y havia tan fort ne tan poderos cavall que tantost no caygues a terra mort fret. Axi que moriren en aquella ost per les mosques tres o quatre milia cavalls de preu e be vint milia de altres besties sens tot si; que hanch la plaga que Deus trames en Egipte al rey Faraho no poch esser major que aquesta. En apres Deus dona sobre les gents de aquella ost diverses malalties e mortaldats, axi quel terç de aquelles gents tan grans, especialment dels comtes e dels barons, moriren de diverses malalties que Deus los donava, que no y bastava hom a sepellir, tants n'i morien tots dies. Per que, si vergonya nols fos, s'en foren tornats los Francesos volenters en llurs terres; e no u hagueren volgut commençar per nulla res d'est mon; mas, pus feyt s'era, hagueren se a estar axi, tro que Deus los dona sentencia definitiva; que mori lo rey de França, e los altres foren desbaratats e ahontats, segons que oyrets. Mas lexarem aço estar e parlarem de altres affers.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CLXIII

de dos peus que tenia, e passa la treta per aquella fenella de les portes de la finestra; e dona tal colp al scuder que tenia lo ventall per la ma, que ultra passa la treta, e puix va ferir lo comte que bevia lo brou, e dona li tal colp per los pits que ultra passaren les empenes de l'altra part, si que sempre caech en sobines, mort fret. E de aquella hora en ça los Francesos temien molt los Serrayns ballesters, mes que neguns altres que fossen dins la ciutat de Gerona, que hanch nos gosarem emparar dels castells ne dels cadafalchs quel rey de França havia fets fer prop del mur.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CLXIV

fins en quatrecenta, e foren be al mig lloch, En Ramon Folch feu tocar la nafil, e los de lladins van gitar les llebreres d'amunt dites per les scales avall, de tal virtut que, tots quants n'i eren pujats, tots ne anaren en terra, qui ab la cuxa, qui ab la cama, qui ab lo cos, qui ab lo bras specegat; que hanch nengu non scapa sancer, que tots mala hi pujaren, que hanch pus nols pres desig de escales a pujar ne a fer.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CLVIII

E eren per comte aquelles que preseren e retengueren set; mas, si be les altres s'en anaren, be havien perduda la mitat de la gent e del arnes. E En Ramon Marquet e En Berenger Mallol, almiralls de les galeres del rey d'Arago, quant hagueren preses les set galeres d'amunt dites, reconegueren aquelles qui eren preses, e trobarenhi entre altres, que y era romas pres l'almirall major de aquelles vint e quatre galeres del rey de França. Era cavaller, per nom En Guillem de Lodeva. E preseren ell e los altres que los fo vigares e fossen de reemsio, e meseren los en huna galera. E puix triaren de aquelles set galeres les cinch; e les dues que romanien meseren hi los mariners e els galiots que havien presos; e puix ab ells ensemps meseren les a fons; e ells vengueren s'en, ab les llurs onze e ab les cinch que hagueren guanyades, vers Barcelona. E quant hagueren anat tro a deu milles, la armada major del rey de França, qui era a Palamos, ixque devant ells. E los almiralls del rey d'Arago qui veren aço, no pogueren als fer; e desempararen les cinch galeres que s'en menaven, e trasqueren ne l'almirall En Guillem de Lodeva damunt dit, ab d'altres, e puix meseren les a fons. E quant aço hagueren feyt, bateren de rems e feren la via de Mallorqua, e empelegaren se fort a la mar. E ab tant la nit sobrevench, e la armada del rey de França no sabe quina via se feyen les galeres del rey d'Arago, car no les veyen. E axi hac a romanir l'encalç aquella vegada. E les galeres del rey d'Arago, tota aquella nit, a rems e a veles, anaren tant que lendema, ora de tercia, foren en Barcelona. E entraren per la plaga ab gran goig e ab gran gatzara. E puix los almiralls llivraren los presos al rey e reconegueren quin mal havien pres. E no trobaren que haguessen perdudes sino quatre persones, salvant que y havia prop de quatre cents persones nafrades, de les quals n'i moriren prop de trenta cinh. E el rey d'Arago guarda los presos; e rete gracies a Deu, com tan gran victoria havia donada a les sues galeres contra cells de sos enemichs. E mantinent lo rey d'Arago trames huna barcha armada en Cecilia, e feu assaber aquesta batalla e aquest desbarat de les galeres del rey de França a la regina e a'n Jaume son fill e a tots los homens de Cecilia, per tal que haguessen goig tuyt e que s'en alegrassen. E feyals assaber encara: com ell se maravellava molt com la armada de Cecilia no era venguda en Catalunya; per quels deya els manava: que, vistes les presents, la armada vengues a totes passades. E tantost com lo rey hac fet aquest manament, los missatgers anaren en Cecilia e comtaren aquestes noves a madona la reyna e a'n Jaume son fill; e ells hagueren ne gran goig e alegria gran; e no fo maravella. Mas la armada de Cecilia no podia venir tant y vaç en Catalunya, car havien a fer altres coses que avant oyrets. Ara lexarem a parlar del fet de la armada e del fet dels ardits e de les batalles que feyen sobre mar, e parlarem altra peça de ço ques feya en terra.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CLXI

de la ciutat, per tal que caygues; car be veya que d'altrament no podia res acabar de son enteniment. E los mestres, de mantinent, qui sabien fer aquella cava, per cas de aventura, esdevengueren se sempre en aquell lloch hon lleus la podien fer; per que, en negun lloch de la ciutat nos podia fer, si alli nos faes; per ço car la ciutat de Gerona es posada tota sobre rocha ferma. E los maestres faheren la cava gran e longa, e estalonaren lo mur. Mas En Ramon Folch, qui sabe aço, feu semblant que res non sabes. E d'altra part, de grans pedres e de groses que atrobaren en la vila, faheren hun gros mur de pedra secha, dintre aquell qui ja y era. E axi, quant los mestres del rey de França hagueren estalonat ab gran afany lo primer mur, e aquell puix fo caygut, e ells veren que altre mur hi havia dins, lexaren se de la cava a fer; car be veyen que no tenien via, ne ço que havien fet nols valia res, si bels havia costat tot lo mon.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CLV

CAPITOL CLV Com lo cardenal mes en possesio de la terra de Catalunya a Carlot, fill del rey de França.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CLXII

les havia fetes e ab alguns altres qui dormien dins. E hanch nengu de la ost no y gosa venir ne acostar per deffendre. E puix los servents tornaren s'en en la vila sauls e sans, sens mal que no y hagueren pres.
# Aplech de versos - Al gran poeta català Mossèn Jacinto Verdaguer

¿Qui ho diu qu'és mort el geni?
¿Qui ho diu que'l mellor astre
del cel de Catalunya
s'acaba d'apagar?
Es viu, ben viu encara;
per tot ha deixat rastre.
Jo l'endevino, el sento
y arreu el veig brillar.
Les gegantines cimes
de nostra Catalunya
les gestes de sos heroes
tot temps repetiràn;
encar sembla que Guifre
del Canigó s'allunya,
qu'al cim de Sant Geroni
hi ha l'ombra del rey Gran.
La mar ab son murmuri
ens parla dels navilis
ab que Colom volava
pel mar engolidor;
la mistica capella,
de càntichs y d'idilis;
l'estany, palau de fades,
de somnis y d'amor.
Y'l bell concert qu'aixequen
el mar y la montanya,
el temple y la capella,
la vall y la ciutat,
serveix pel gran poeta
de colossal peanya
ont s'hi engrandeix l'efigie
del geni sublimat.
Es ell qui signa als homes
la fi d'aquest desterro
y diu a Catalunya
que serà gran ab Deu;
es ell qui s'ageganta,
més fort que Taliaferro,
més cast que Rosalia,
més gay que Flordeneu.
# Aplech de versos - Als pastors de Monistrol

Pastorets de Monistrol,
pastorets de la montanya,
els qui, anant a pasturar
el remat tots els dissaptes,
quedàveu embadalits
sentint cantadiça d'àngels;
els qui vàreu descobrir
de vostra Mare l'estatge,
la Verge de Montserrat,
per boixos embolcallada:
d'amagatalls jo'n sé molts
ont la Verge hi és tancada;
els cors de molts catalans
com una perla la guarden:
si voleu saber quins són
entrau dintre la seva ànima;
la veureu qui sembla un cel,
que'l seu cor sempre està en calma,
y una alegria s'hi sent,
com de cantadiça d'àngels.
Puig debeu està a l'empir
entorn de la Verge Santa,
feu qu'un tresor tan preuat
en mon cor hi tinga estada;
que cada cor català siga per Maria una ara, y qu'ab vosaltres vinguem
per vèurela cara a cara:
sants pastors del meu poblet,
pastorets de la montanya.
# Aplech de versos - A la padrina

Be ho sap prou, bona padrina,
qu'és gran ma estimació;
vostè sempre m'encamina
y m'ensenya la Doctrina
perque sia un bon minyó.
Jo faig moltes diablures
y li fujo pels carrers,
y vosté'm don'confitures
y altres mil lleminadures
que m'agraden d'allò més.
Perxò en aquesta diada
vinch a ferli l'amistat,
a donarli una abraçada
y a dirli qu' una altra anyada...
ja ho veurà com faig bondat.
# Aplech de versos - A unes aurenetes

Per què no hi veniu, gentils aurenetes,
sota ma teulada per bastirhi'l niu?
L'ala paternal us brinda amorosa.
Gentils aurenetes, per què no hi veniu?
  Porteunhi de llot, porteunhi de palles, qu'és sant eix desfici qu'ho reviva lot;
és l'amor sublim qui endolceix la tasca;
porteunhi de palles, porteunhi de llot.
Veniuhi, que'm plau, vostra xerradiça,
qui torba, alegrantles, les hores de pau; vostre vol incert ab l'esguart segueixo;
vostra xerradiça més encara'm plau.
Veniu, que tot sol em migra l'angoixa
y la solitut a mi'm fa condol;
veniu a alegrar ma trista morada;
veniuhi, aurenetes, que'm migro tot sol.
# Aplech de versos - Amoreta

May en encisos creguí;
mes, del dia que't vegí,
penso d'una altra manera.
Còm no té d'ésser així,
sent, com ets, tan encisera?
# Aplech de versos - Aubada sinistra

A llevant hi surt el sol,
qui és vida y alegria;
a llevant hi surt el sol,
com besada de consol.
A son pas vivificant
tot el pla's va enriolant.
Visca, visca'l bon, llevant!
A ponent hi ha una negror
ben feresta y malastruga;
quan ponent porta negror,
fa basarda y fa pahor. Es una ombra y un mal vent:
tot afina ont s'extén.
Llamps l'abrusen el ponent!
# Antologia poètica (Joan Arús)/Retorn de muntanya

Retorn de muntanya
Tornem de la muntanya de Sant Llorenç del Munt, cíclop que els ulls concentra d’innúmeres contrades; la dels penyals granítics, que pugen cel amunt, anhels petrificats de les grans fondalades;
la de les fresques gorges i les aspres collades; la dels tiranys difícils, que es passen d’un a un; la dels avencs que semblen xuclar des del profund; l’adusta, que té a voltes dolçors insospitades.
Des del planell dels Òbits —esplèndida miranda— l’hem flanquejada tota, de l’una a l’altra banda, les mans esgarrinxades, el cor meravellat.
I, ara, que un raig penúltim del sol ens embolcalla, esguardem consirosos el camí que davalla cap a les terres baixes, que havíem oblidat.
# Aplech de versos - A l'Aplech Catalanista

Recorrent romiatge
tot el terrer català,
heu vist en el nostre estatge
la senyera voleyar, y heralts d'una pàtria forta,
haveu trucat a la porta:
«obriu, que volem entrar».   Y la porta havem oberta a l'aplech guerrejador;
nostra casa li hem oferta
y un seti vora l'escó, y hem obert els nostresbraços, y hem estret els nobles llaços.
de durable germanor.
Conteu les glòries dels avis, vora la llar asseguts;
espliqueulos els agravis
que la pàtria té rebuts;
còm la casa li ussurparen,
y sos fills arrocegaren la cadena de vençuts.
Desvetllaula la fillada,
qu'un nou dia ha començat; mostrauli la bella aubada, el cel pur, asserenat; el sol ixent elevantse
y'l terrer reviscolantse
a l'oreig de llivertat.
Moguts ab el vostre exemple,
tindrem fe de bo y mellor.
cada cor serà un nou temple,
cadascú un nou campió;
qui s'allunyi d'aquest sostre,
no serà de casa nostra;
serà sort o be traydor.
Mentres tant, el romiatge tots vosaltres rependreu;
serà llarch vostre viatge;
mil esculls hi trobareu,
Sereu ferma devantera:
als qui vinguen al darrera el cami'ls aplanareu.
Y en la lluyta brau y noble
d'una idea renaixent,
us seguirà tot un poble, com un riu qui va creixent; y la pàtria, llivertada, serà forta, respectada,
de llevant fins a ponent.
Març 1904
# Libre de la primera e segona intencio/Capitol qvart

AMABLE fill, encarna se lo fill de Deu en lo ventre de nostra dona sancta Maria, per intencio que demostras als angels e als homens granea de bonea, poder, caritat, humilitat e larguea. Lo major be que pusca esser creat, es be creat, a Deu ajustat en vnitat de persona; e per aço, fill, la bonea de Deu concorde s ab la major intencio ab que s pot concordar, en crear creatura ajustant si mateixa a creatura, per intencio que sia amada e coneguda aytant fortment que aquella creatura pusca hauer virtut a Deu conexer e amar. § Poder diuinal no pot pus exalçar poder creat que aquell que ha a si mateix ajustat; e car lo poder de Deu pot hauer tan gran intencio, per aço caritat, justicia e granea e bonea se concorden ab poder, per tal que poder vs de tan gran intencio en creatura con creatura pot sostenir. Si infinida virtut e perfeccio fos, fill, contraria a la intencio que Deus hac en la carn que pres, fora la intencio menor que l poder que Deus ha en infinida virtut e perfeccio; e seguira s que en Deu fossen les vnes virtuts contra les altres en intencio, e aço es, fill, cosa impossibil. § Per ço que en gloria Deus pogues donar si mateix a gloriejar home, hac intencio a pendre carn humana, per ço que home en aquell cors glorios de nostre senyor Deus pogues hauer la major gloria, la majoritat de la qual no pogra hauer sens encarnacio e ajustament e vnio de Deu e home. Encarna se, fill, nostre senyor Deus per recrear home, qui era perdut e cahut en la ira de Deu, per lo peccat del primer pare; e aquella intencio que Deus hac en pendre carn humana per recrear home, no s coue a Deu esser primera intencio, e que aquella intencio que Deus hac a pendre carn, per demostrar ses virtuts fos segona, con sia cosa que la justicia de Deu haja pus apropriada intencio a demostrar la granea de sa bonea, poder e sauiesa, que recreacio. § A la gran caritat de Deu se couen, fill, occasionar home de molt gran intencio, saluant a home franch arbitre; e per aço volch Deus que poder ne donas major poder en home, per amar e entendre la encarnacio, qui es la major e la meylor obra que Deu pusca hauer en creatura, ni creatura reebre.
* ↑ Edit. lat. In utero.
* ↑ E a homens gran granea.
* ↑ Edit. lat. Potest concordare in creando creaturam.
* ↑ Con aquell.
* ↑ Ab justicia.
* ↑ Pusques.
* ↑ Edit. lat. Perierat.
* ↑ Se couench.
* ↑ Uno de los códices confrontados ofrece en este capítulo numerosas variantes que son evidentemente otros tantos descuidos del copista. No las notamos por cuanto carecen absolutamente de interés. Los otros códices concuerdan entre sí, y á ellos, salvas pequeñas diferencias, se ajusta la traducción latina.
# Libre de la primera e segona intencio/Del prolech

DEVS INTELLIGIBLE E AMABLE infinidament, vn homenet no conegut, pobre de virtuts e d amichs, indigne per colpes e peccats, fa, ab vostra virtut, aquest libre de intencio, al seu amat fill, per tal que intencio, per gracia vostra, lo endreç en vos conexer, amar, honrar, e seruir, e benehir; e vera intencio sia en est mon, e en l altesa e honor que li coue. Amen.
CONSIDERANT, e jahent en mon lit, fuy membrant con lo mon es en torbat estament per priuacio de vera intencio, absentada al huma enteniment per deffayliment de voler ordonat en membrar e entendre. E car pochs son los homens que sien en bon estament, segons comparacio de aquells qui torben lo mon, qui en lurs obres no han vera intencio; per aço es a mi molt temable lo deffayliment qui es en lo mon; e tem me que lo meu fill, que natura me fa amable, e qui noueylament ve en lo mon, haja deffayliment de intencio. E per aço compon aquest libre en lo qual sapia mon fill conexer intencio; e que per esta conexença son voler a vuyla amar, e seruir, e mostrar a les gents. En remembrança de les cinch nafres de mon senyor Deus Jhesuchrist, qui es Deu e hom, departim aquest libre de intencio en cinch capitols consequents, ço es, Diuisio, Deus, Creacio, Encarnacio, Temptacio. Amable fill, aquests cinch capitols son bastants a hauer doctrina e vs de intencio; e en tot quant cogitaras, parlaras e faras, tu esforça t a hauer ordonada e vera intencio, e no hi sies injurios ni desobedient, car aur ni argent, casteyls ni ciutats, emperis ni regnats, parents ni honraments, vida ni delitaments, no valen tant con fa vera e devota e ordenada intencio, fortificada en huma coratge, ab deliberacio de franch arbitre, en justificat remembrament, voler e entendre.
* ↑ Amar.
* ↑ Per la qual conexença.
* ↑ En la edit. lat. de Maguncia van encabezados los párrafos que siguen en el texto, con el título: De divisione hujus libri.
* ↑ Jhesuchrist, departim.
* ↑ Capitols de intencio.
* ↑ E no hi sies desobedient ni injurios.
* ↑ En algunos de los códices que se consultan para la confrontación, va este prólogo como capítulo primero, y sigue la numeración ordinal hasta llegar al número 36, toda vez que en ellos se cuentan como otros tantos capítulos los apartados que corresponden al De temptacio.
# Libre de la primera e segona intencio/Capitol terç

CREA Deus lo mon per intencio que fos amat e conegut per creatura, car per la gran raho que Deus ha en si per amar e conexer, fo, fill, a Deu cosa couinent, crear lo mon, per tal que sa justicia satisfaes a la alta honor qui s coue a la bonea e a la granea de Deu, la qual ha en eternitat, poder, sauiesa e volentat, e en totes ses virtuts. § Amable fill, a Deu no fo cosa necessaria crear lo mon per neguna cosa que sos vtilitat a Deu en la creacio del mon. Mas axi con al rey que sia larch de cor, e abundos de riqueses, se coue donar per sa bonea e per son poder, enaxi a Deu, per compliment de infinida larguea e perfeccio en totes virtuts, se couench que creas lo mon, e que faes molt de be. § La intencio que Deus hac en crear lo mon, e la justicia de Deu, se couengren ab sa sauiesa e volentat, adonchs con Deu lo mon crea. E per aço, fill, no s couench que lo mon fos creat anans, ne pus tart, ne menor, ne major, ni d altre estament; car si nuyl altre estament se couengues a crear lo mon, fora en la intencio de Deu passio e deffayliment. § Amable fill, la intencio de Deu no pres nuyl cambiament ne nuyl mudament con crea lo mon, car la intencio que lo mon crea, es Deu infinit, e eternal, e en tota perfeccio; e per aço es impossibil que per nuyla cosa que Deus haja creada ni feyta pusca esser en Deu negun mudament. § Si en Deu no hagues intencio de engenrar Deu e de procehir Deu, fora intencio en Deu pus nobla are con lo mon es, e menys noble ans que lo mon fos creat, con sia cosa que intencio sens vtilitat no s couenga ab bonea e perfeccio contra ociositat e intencio de vtilitat e caritat, e de sauiesa e de granea. § Fill, Deus ha creades en lo mon vnes creatures per intencio de altres, enaxi con los corses celestials, qui son creats per donar influencia als terrenals corses elementats, e los terrenals qui son creats per intencio de anima racional, e axi de totes coses que son creades a seruey de hom. § Plora, fill, car elements, plantes, auceyls, besties e totes coses d aquest mon seguexen l orde e la regla de la intencio per que son creades, e home, a qui totes aquestes coses son dejus en intencio, es contra la intencio per que es creat, faent peccats, qui son contraris a la intencio de Deu.
* ↑ Edit. lat. Nam propter magnam Rationem, quam Deus habet in se, facit amari et conosci Filium Dei; et est conveniens creare mundum. No obstante la poca fidelidad que observa el traductor en este pasage, no discrepan entre sí los textos originales.
* ↑ Omítese esta palabra en la edit. lat.
* ↑ Que es.
* ↑ Edit. lat. Per suum complementum.
* ↑ Edit. lat. Citiùs nec tardiùs.
* ↑ Edit. lat. Non accepit ullam alterationem.
* ↑ Eternal en.
* ↑ Puxa.
* ↑ Edit. lat. Producendi Deum.
* ↑ Edit. lat. Intentio esset nobilior in Deo modo, cum mundus est.
* ↑ En.
* ↑ De.
* ↑ Edit. lat. Et solus homo.
* ↑ Este pasage ofrece, en uno de los códices confrontados, una variante que hace incomprensible el texto.