OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# A una dona que presumia de hermosa

SONETO XVII.
A una dona que presumia de hermosa.
Ay! ay! mal ajau vos, dama descach,
Crech que debeu pensar que so algun llech,
Y que no me ha caygut lo groch del bech,
Tras que en lo mar de amor so estat lo drach.
 Ab cuantas fletxas porta en son buyrach,
No traurá de mon cor sols un gemech,
Passá l' temps que ab un feix de llenya sech,
Pujaba al sacrifici com Isaach.
 Millor un cent de corbs la cara os pich,
Que á mi se m' dona un clau que en vostre amboch
Me guanye marso l' joch qualsevol truch.
 Que ab tot que no so bo , ni so molt rich,
Cuand lo ham enganyador golós emboch,
Amor sab que no m' pesca ab tant vil cuch.
# A una mossa grabada de verola

SONETO XV.
A una mossa grabada de verola
Bon viatge os do Deu, mossa corcada,
Bresca sens mel, trapada celosia,
Formatge ullat, cruel fisonomia,
Ab mes puntas y grops que te la arada.
 De alguna fosa os han desenterrada,
Per no sufrir los morts tal companyia,
Cuand eixa mala cara se os podria,
Y estaba ja de cuchs mitg rosegada.
 Pero, si sou de vermes escapada,
Perque siau menjar de las cucalas
(Que de mal en pijor la sort vos porta)
 Mantinga os Deu la negra burullada,
Y á Deu siau, que m' par que m' naixen alas,
Y m' torno corp despres que pich carn morta.
# A un claper

Á UN CLAPER
Il est telle construction des antiques Pélasges qui peut éveiller en nous les pensées grandes, des sentiments d'une poésie solenelle, lorsque, par l'énormité de ses proportions et par la force évidemment inébranlable de ses supports, elle nous annonce une durée sans bornes et nous fait songer á l'éternité, á l'infini. Ch. Blanc.
Salut, claper de bárbara grandesa, Qu'atreus lo pensament! ¡Salut, oh fita del vell mon despresa Que dels segles afrontas la corrent!
Com es grat á mon cor, que 'l viure mida No més ab son batut, Venir á véuret, contemplar ta vida Que 'l conte de centuries ha perdut!
Qui't feu? Quin es ton nom? Quina ma forta
Tes roques axecá?
Fou dels antichs gegants la rassa morta
Que per memoria eterna te dexá?
Fóres d'un déu caigut l'ara faresta,
Famèlica de mort? .
Guardavas la memoria d'una gesta?
Eras la tomba del guerrer mes fort?
De bades mir... No venç la llum del dia
La fosca del passat,
Mes pot volar millor la fantasia
Pe 'l buyt maravellós de lo ignorat.
Ja veig, entre la boyra llunyedana
Dels segles primitius, Demunt la terra pe 'l diluvi blana,
Tribus selvatges y guerrers asprius.   Y veig coberta de boscatge l'Illa,
Qu' ab sagrada remor
Respon á la del mar, com una filla
De sa mare respon á la clamor.   Y allá contempl com una nit sagrada
Á dalt ton ample mur
Feya estremir la roja flamarada
Que foch donava al sacrifici impur.
Y veig com puja á la fatal foguera
Lligat un jovencell...
Y com un jay de llarga cabellera
Branda terrible lo sagrat coltell...   Mes passa la visió, y altres ne vénen
Del dupte en la negror: Veig pobles que lluytant aquí s' extenen Y sent de les bassetjes la remor.
Y veig guerrers que, mitx desnús, combaten
Demunt ton caramull,
Mentres los altres á ton peu s' abaten,
Com les ones del mar en un escull.
Vell claper, vell claper, qui tes canteres
Pogués ara llegir!
Qui interrogar pogués tantes osseres
Que'l llaurador remou y fa florir!
Tú veus passar les races fent onades
Del temps en la corrent,
Inmòvil com la roca que de bades
Socava l'aigua del febrós torrent.
Vell eras ja quant sa paret primera
Alsava aquí 'l romá,
Y ha mil anys que sa morta polsaguera
A tos peus la ventada rossegá...
Y axí veurás passar la nostra vida,
Y d'altres ne veurás.
Caurá nostra Babel ja derruida
Y tú encara soberch t'axecarás.
Per axò vench á veuret algun día,
Claper may derruit.
Aquí hont pareix que 'l temps ja no fa via
Pren millor sa volada l'esperit.
1873.
# A una hermosa dama de cabell negre, que se pentinaba en un terrat ab una pinta de marfil

SONETO XXXXI.
A una hermosa dama de cabell negre, que se pentinaba en un terrat ab una pinta de marfil.
 Ab una pinta de marfil pulia Sos cabells de finísima atzabeja, A qui los de or mes fi tenen enveja, En un terrat la bella Flora un dia.
 Entre ells la pura neu se descubria Del coll, que ab son contrari mes campeja; Y com la ma com lo marfil blanqueja, Pinta y ma de una pessa pareixia.
 Jo de lluny tan atonit contemplaba Lo dols, combat que ab extremada gracia Aquestos dos contraria mantenian.
 Que l' cor enamorat se m' alteraba, Y temerós de alguna gran desgracia De pendrer l's treguas ganas me venian.
# A vos, Deus glorios!

Plant de Nostra Dona Sancta María
Horas de nostra dona Sancta María
A vos, Deus glorios!
Lo peccat de n' Adam
A la verge Sancta María
Rey glorios!
Els cent noms de Deu
L'Art de la Alquimia
El desconort
Lo cant de Ramon
Lo dictat de Ramon
Aplicació de l'Art general
Medicina de peccat
El consili
I. Alt en lo cel, hont es la cort divina, Ma pensa veu, ab fervor inflamat, Que vos, Senyor, ploran de la ruina Del mal etern, á hont lo mon camina Y est gran mal vos té granment irat.
II. Plorau, Senyor, que mos uylls plorarán, E ab dolrós plant vos farán compaynia: Senyor, plorau, que á Miramar irán Faels servents, que per vos penarán, Portant silicis, dejunant cada dia.
III. Mirau, Senyor, las nafres cançerades,  . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . .
# Victor Hugo en català/La gallineta

Ella'm digué: —Alguna cosa M' atormenta.— Jo mirí Son coll de néu y vegi Un insecte com de rosa.
Jo deguí, (més sabi ó foll, Als setze anys tothom s' apoca,) Veurer lo bes en sa boca Ans que l' insecte en son coll. De petxina era sa imatje; Rosat dórs ab negres pichs…
Las futas sos caps bonichs Guaytavan entre 'l fullatje.
Sa boca tenia alli: Jo, inclinantme envers la bella, Prengui la bestia vermella, Pero lo pató 'm fugi.
—Fill, recordat de mon nom.— (L' insecte 'm digué ab menyspreu:) —Las bestias son del bon Déu, Més las bestiesas del hom.
# Victor Hugo en català/Encara a tú

A tú, si, sempre á tú! ¿Y á qui ma lira cantar millor podrá qu' al sér per qui ma ment sempre delira y cants d' amor l' hi inspira? Si no es cantar ton nom ¿qué cantará?
Ton esguart aclareix ma nit obscura; ta imatge reflecteix en mos somnis de gloria y de ventura ta má es qui la segura via 'm mostra y per ella 'm conduheix.
Reflectada en tos ulls, fins á mi arriba la clara llum del cel.
de mon destí 'l guardiá es ta rogativa, y quant ta véu altiva sent lo méu cor, desprecia tot recel.
¡Y com nó! si la veu que 'l cel emana es lo reclam constant de las Verges qu' anyoran la germana! Si per m' ánima orfana t' ánima es lo eco de son célich cant!
Quan ton ull fas que 'm parle y me contemple y 'm frega ton vestit, com si 'm toqués un vel sagrat del temple jo dich, prenent exemple de Tobias:—Un ángel hi ha en ma nit.
Llavors que de mon dol lo nuvolatje vingueres á esquivar, del sant Pastor pensi en lo maridatje quan, cansat del viatje, trová una verge envers la font anar.
Jo t'amo com á un ser d' altre natura: com l' ávia sos consells; com s' ama á una jermana qu' ab ternura nostra salut procura; com á son derrer fill aman dos vells.
Jo t' amo tant que plore sols de pensarho, pus plena veigs de mals la vida y á tú 't veig sens cap amparo en eix desert avaro quals arbres per no da' ombra creixen alts.
¡Senyor! féu que 'l plaher y l' alegria servescanl'hi d' escut, pus dedica á vostra honra nit y dia: y del goig qu' ella ansia lo vér secret demana á la virtut!
# Victor Hugo en català/La conciencia

Com un estany ocult en mitj d' un bosch, dos cosas mes d' un ánima reuneix: la superficie, quieta, hon s' estergeix lo blau cel estrellat; y 'l fondo fosch, espantós, corromput y macilent, hon mil reptils s' hi mouhen constantment.
# Victor Hugo en català/L' infantesa

Cantava 'l nen: la mare agonisava son hermos front al sufriment plegant en torn d' ella la mort volatejava; y jo escoltí eix rogal y ohí aquell cant.
Cinch anys tenia 'l nen: plé de alegria movia ab sa rialla estrany brugit; y aixis com ell cantava tot lo dia, ella estava tossint tota la nit.
La mare aná á dormir sota la llosa, y 'l nen torná sos cants á comensar… —Lo dolor es un fruyt, y Déu no 'l posa sino en brancas que 'l pugan soportar.
# Victor Hugo en català/La cautiva

Si no estigués cautiva voldria aquest pais, y aqueixa mar planyiva, y eix camp de vert tapís, y eixa munió d' estrellas si, al llarch de las portellas, lo pas dels centinellas ma orella no ferís.
Jo no só circassiana pera qu' en lo serrall, mentre 'm poso galana l' eunuch tinga 'l mirall: so d' una terra hermosa ahont ningú s' oposa si un jove á la amorosa nina parla en lo ball.
No obstant jo amo eixa riva ahont l' halena del cers d' ivern ja may arriba per los portals oberts. D' istiu la pluja es calda: l' insecte vert y gualda lluheíx, com esmeralda, sota'ls brins d' herba verts.
Esmirna la galana per temple té un joyell, y primavera ufana regna sempre 'n torn d' ell; y en sas ayguas blavosas véuse un aixam d' hermosas islas, com pom de rosas en virolat pitxell.
Jo amo eixas torres ricas, y eixos pendons triunfants, y eixas casetas xicas con joguinas d' infants; y amo, puix recordadas me son ditxas passadas, eixas tendas alsadas al llom dels elefants.
En eix palau de fadas mon cor, plé de concerts, com á veus apagadas que venen del deserts, escolta mil follías que forman armonias ab cants qu' en altres dias me daban grats plahers.
Jo am' d' eixas encontradas l' ayre pur respirar, y per entre enramadas al finestral guaytar com la palmera franca l' aygua á son peu estanca, y la cigonya blanca dalt del blanch campanar.
Amo en un jás de molsa cantar en espanyol, mentres companya dolsa, sens pena y sense dol, al so de tendre gralla, canta y lleugera balla, llensant fresca rialla sota ample parasol.
Pero molt mes m' agrada l' estarme meditant quan l' aura enjogassada me frega tot passant: y allá en la mar profonda mirar pálida y blonda la lluna, com en l' onda trenats mil va formant!
# Victor Hugo en català/Encara a tú (Jaume Martí)

A tú tostemps, á tú que cantará ma lira; á tu l' himne d' amor, á tú l' himne divi, ¿quin altre nom podria despertar mon deliri? ¿he aprés jo d' altres cants? ¿sé jo un altre camí?
Ets tú del qui l' esguart aclara ma nit sombra; tú del qui llú l' imatje sobre mon somni excels, est tú qui tens ma má quan jo marxo envers l' ombra y'm venen de tos ulls los raigs de llum dels cels.
Mon destino es guardat per ta dolsa plegaria, ella sobre mi vetlla quan mon ángel s' adorm: quan le meu cor no sent ta veu digne y may varia á combat de la vida e'l ne prove la sort.
¿No hi ha pas en los cels una veu que't reclama? ¿no ets tú donchs una flor forana á nostres camps? Jermana de las verges del cel, tú ets per mon ayma lo reflex de llurs fochs y l' eco de llurs cants.
Quan son ull negre y dols me parla y me contemple quan ta roba 'm just toca ab un só esmortuhit, jo crech haver tocat una gassa del temple: jo ne dich com Tobias: Hi ha un ángel en ma nit.
Quan de los meus dolors tu traus la nuvolada jo comprench qu' á ta sort ma sort se déu unir, semblant al sant pastor las de llarga jornada que viu vers la fontana una verge venir.
Jo t' estim' com un ser dessobre de ma vida com ávia antiga estima' discursos previssors, com jermana poruga á mos mals asservida, com l' últim infantó qu' un ne té en sos vells jorns.
¡Oh dol! t'estimo tant qu' á ton nom sol jo ploro, jo ploro, pus la vida es tan plena de mals, en eix odiós desert, tu no hi tens pas ton coro y l'arbre hon un s'asseu alsa los brots massa alts.
Mon Deu, posáu la pau y lo goig aprop d' ella; no turbáu pas sos jorns: per vos son ells, Senyor! vos la devéu benehir, pus son ayma novella á la virtut demana 'l secret de la dolsor.
Jaume Martí.
# Victor Hugo en català/Esperansa en Déu

Espera, y demá espera, y l' altre dia, y sempre sens cesar! ten ferma y cega fé en l' esdevenir; y cada cop que 'l jorn sa llum t' envia presta 't trobe á resar com prest está Déu sempre á benehir.
Nostres danys dels que fém son consecuencias: pot sér si, ben contrits, resant y agenollats sempre s' ens véu, despres de benehir las ignocencias, y los arrepentits, finirá per nosaltres lo bon Déu!
# Victor Hugo en català/La dona perduda

¡No la insultéu á la infeliz que cau! Pot ser la desgraciada á sucombir s' ha vist ¡ay! obligada! ¿Qui sap quants jorns sens treva y sense pau ab l' escuálida fam ha combatut!… Quan la desgracia 's ceva en la virtut ¿qui no la ha vist llarch temps tambalejant com gota que lluheix de verda branca en lo movible brot; y al sacudirse l' arbre s' extremeix, vacil-la, y lluyta, y cau, lo cel copiant, sent perla avans y en terra tan sols llot?
¡La culpa es nostra!… Pero eix fanch encara conté 'l perdut tresor: aquella gota d' aigua pura y clara: y pera que —deixant la polsaguera— torne una perla á ser com la primera, cal sols un raig de sol ó un raig d' amor!
# Victor Hugo en català/Epitafi

Vivia y reya: ¡hermosa criatura! ¿Que'n treus de haver eix noy prés, oh natura? ¿Acás no tons aucells de mils colors, grans boscos, astres, cels, la mar inquieta? ¿Que 'n tréus de haverlo pres á sa mareta, y de haberte 'l endut cubert de flors?
Ab aquest noy de més no ets més poblada ni més gran, ni tampoch més estrellada; mentre 'l cor de eixa mare sempre atent, eix cor al qual tot goig causa tortura, eix abisme tan gran com tú, oh natura, es buyt y desolat sense aquest nen!
# Victor Hugo en català/Escoltam, oh Magdalena (Jaume Martí)

Escóltam donchs, Magdalena: L' ivern ja lo pla no umplena que glassava ahí tan tost; vina á eix bosch d' hon ma partida se retira al lluny conduhida per los sons errants del corn.
Vina! Sembla Magdalena, que Primaver' qu' ab sa alena dona als rosers llurs colors,
eixa nit, per darte ufana, espolsa sobre la plana sa roba plena de flors:
Si jo sigués, bella nina, l' anyel que sa flama fina se desembull baix tos dits; si sigués l' aucell que passa, y qu' en lo espay li don cassa de ta veu un dolset crit;
Si jo sigués, Magdalena, l' hermitá de Tombelena en son piadós tribunal, quan ta boca á son orella de tos pecats de la vetlla l' hi llíure 'l vot virginal;
Si jo tingués, Magdalena, l' ull de nocturna phalena llavors que 'l somni 't sorpren, y qu' ab son ala indiscreta, de ta celdeta secreta bat los vidres transparents;
Quant ton seno, oh Magdalena, surr?del corsé de ballena, lliure al fi de'l vellut clar; quant de por de veuret núa ne trias ¡oh pudor túa! ta roba sobre 'l mirall;
Si volguesses, Magdalena, ta casa seria plena de patjes y de vassalls, y ta capella á María baix la seda amagaria la pedra de los seus archs;
Si volguesses, Magdalena, en compte de l' azutcena qu' adorna ton barretó, la corona haurias presa de comptesa ó baronesa, del que la perla es floró;
Si volguesses, dolsa aymia, castellana jo 't faria;
jo soch lo compte Roger; deixa per mi eixas cabanyas á no ser que tú t' afanyes en que 'm fasse pastoret.
# Perpetuínes/Amoroses

Tremolant m'escoltava, com la fulla
escolta l vent que de perfums l'ubriaga
i li promet portar-la ont ella vulla,
als llunyans camps florits per ont ell vaga.
Més ma aimada no m creia: prou sabia
que quan la fulla, al vent creient-se, vola,
i en ses promeses i constància fia,
ben prest ja seca per la pols rodola.
Quan se troba la llum de dos mirades,
el foc d'amor s'encén;
quan dos sospirs se troben prop dels llavis,
se fonen en un bés.
Quan dos cors que s'estimen junts glateixen,
ja són un cor no més,
però un cor infinit que dins seu tanca
l'immensitat del cel.
Abans que a tu, jo n'he estimat una altra;
amb ella he estat aquí,
i sé tots els camins i les dreceres
que hi ha en aqueix jardí.
Darrera aquelles mates oloroses
la fita sé que hi ha:
no hi arribem, que aixís un altre dia
encar podrem tornâ.
L'amor, quan es amor, es llum de vida;
quan es desig, es foc;
quan es ja goig, es llamp; tot ho fa cendra
i dura sa llum poc.
D'amor a enuig hi ha tots els set matisos
de l'arc-de-Sant-Martí...
Allí ont acaba l blau i el verd comença,
qui es l'home que ho pot dî?
Darrera aquelles mates oloroses
la fita sé que hi ha:
no hi arribem, que aixís un altre dia
encar podrem tornâ.
# Perpetuínes/Mai més

L'humil pedreta que cau
de la volta de la nau
i en la pols l'enfon son pes,
en la volta de la nau
no tornarà a estar mai més,
mai més!
La gola d'aigua plorada
pels núvols que l'han guardada,
beguda per la flor es,
i els nuvols que l'han guardada
no la guardaran mai més,
mai més!
El record i l'anyorança
de la que fou ma esperança,
l'ataut del que fou breç,
a ser breç ni a sê esperança
ja no tornaran mai més,
mai més!
Poblet
# Hohiu, hohiu, tots los qui bé amats

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Hohiu, hohiu, tots los qui bé amats pot tenir els següents significats:
* Oíu, oíu tots los qui be amats, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Hoyu hoyu / tots los qui be amats, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Hohiu, hohiu, tots los qui bé amats, e planyeu mi si deig ésser plangut, e puys veheu si és tal cas vengut en los presents ne·n los qui són passats. Doleu-vos, donchs, de mi, vostre semblant en soferir la dolor delitable, car tost de mi se dolrrà lo diable com veurà mi semblant mal d'él passant.
¿Qui és l'om viu, tal dolor suffertant, que desig ço de que se desespera? Aytant és greu que no par cosa vera desijar ço de qu·és desesperant. Ne só·nganat de mon mal estament: tot quant pratich tornar me sent en dan; menys de poder me trob, havent-lo gran, car no m'esforç per mostrar mon talent.
Mon primer mal és mon esperdiment, per que m'ahir e per no res m'acús; e lo segon és terrible reffús que vós mostrau si us feya·nqueriment. Portat me trob a molt prop de ma fi, puys mon voler cas inpossible guarda; no tardarà l'ora, que ja fos tarda, que tendré·ls peus en l'avorrit camí.
Si per null temps en contra·Amor fallí, yo·n son représ, planyent-me'n l'enemich, e may vers mi poguí ésser amich, car per null temps poder hi despenguí. Hoc lo voler me trob en habundança, mas del poder no·n sé pus enpobrit, car yo peresch e son tan defallit que no puch dir: "En vós és ma sperança."
Uns sabor d'agr·e dolç Amor lança que lo meu gust departir-les no sab: dins mos delits dolor mortal hy cap, e tal dolor ab delit ha ligança. Mas yo·m reprench com parlar m'à plagut de ço qu·en mi no basta la sciència; sobresamor me porta ignoscència: vull e desvull sens cas esdevengut.
Tornada
Lir entre carts, creeu l'amador mut y al cambiant de punt en punt color, e al pauruch com se menbra d'Amor; de l'atrevit sia son temps perdut.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Història d'una mare

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Història d'una mare pot tenir els següents significats:
# Decret sobre la denominació oficial del municipi de Xeraco

Vist l’expedient instruít per l’Ajuntament de JARACO (Valéncia) per al canvi del nom actuàl pel de XERACO.
RESULTANT: Que l’Ajuntament de JARACO, en sessió plenària celebrada en el quorum legàl el dia 29 de juny de 1979, aprovà l’expedient instruít per a solicitar el canvi del nom actuàl pel de XERACO, a fi d’adequar el nom castellanisàt del municipi, a la toponímia valenciana.
RESULTANT: Que l’expedient va estar expòst al public per terme reglamentari, sense que contra el matéix es presentara reclamació alguna.
RESULTANT: Que l’Excelentíssima Diputació de Valéncia ha donat el seu vist i plau favorable.
RESULTANT: Que a l’expedient s’ajunta escrít del Departament de Lingüística Valenciana, de la Facultàt de Filosofía de la Universitàt de Valéncia, en la qual es dictamina la correcció del canvi que es solicita.
CONSIDERANT: Que l’acòrt municipàl ha segút adoptàt én el quorum exigít per l’articul 303 de la Llei de Regim Locàl, ya que la Corporació aprovà el canvi de nom, objecte d’Estudi, per unanimitàt.
CONSIDERANT: Que a tenor de lo dispòst en els articuls 1.$^{ér}$-2-3 del Reàl Decrét 695/1979, de 13 de febrér, i 5.$^{nt}$-2-3 del Decrét del Conséll del País Valencià, de 21 d’agóst de 1979, correspòn la resolució del present expedient del Ple del Conséll del País Valencià.
VISTES les disposicions legals anteriorment nomenades i demés de generàl aplicació.
El Ple del Conséll, en sa reunió del dia 22 de juliòl de 1980, a proposta de la Conselleria de l’Interior, acordà, per unanimitàt, aprovar el canvi de nom del municipi de JARACO, de la Província de Valéncia, pel nom de XERACO.
Valencia, a 22 de juliol de 1980.
El President del Conséll (en funcions)

## Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Butlletí Oficial del Consell del País Valencià, BOCPV, literalment Bolletí Oficial del Consell del País Valencià, escrit seguint una ortografia secessionista
* El municipi de Xeraco a la Viquipèdia
* La pàgina web de l'Ajuntament de Xeraco

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Butlletí Oficial del Consell del País Valencià, BOCPV, literalment Bolletí Oficial del Consell del País Valencià, escrit seguint una ortografia secessionista
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XIX

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/160 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/161 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/162 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/163 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/164 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/165 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/166 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/167
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XVIII

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/151 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/152 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/153 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/154 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/155 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/156 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/157 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/158 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/159
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XXIII

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/194 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/195 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/196 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/197 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/198 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/199 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/200 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/201 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/202
# La Divina Comèdia. Infern (1921)/Cant XVI

Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/133 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/134 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/135 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/136 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/137 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/138 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/139 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/140 Pàgina:La Divina Comèdia. Infern (1921).djvu/141