# El vas transparent/L'íntima elegia

L'íntima elegia
Esposa, ja el meu vers és com una ala cansada de volar. Si encara prova d'aixecar el vol, ¿serà potser per caure extenuada i reposar per sempre?
Damunt les ones, una estela efímera deixa la nau. Així mateix, la ruta ja llarga dels meus dies és marcada per un seguici d'incomptables versos. Ja dels més vells s'esborra la memòria com de la nau la blanca ratlla trèmula mentre ella avança pels camins de l'aigua.
Ha estat mon vers talment com la carculla oberta i amatent, que recollia les veus de fora i les de dins, salvant-les del perill de l'oblit que el temps comporta; fragments de vida conservant encara l'emoció del bell instant de néixer.
Oh, miracle diví de la paraula! Para l'orella i sentiràs com bleixa mon cor al fons de cada vers, oh, dona! Si ara els llegeixo de bell nou, diria que revisc mon passat. ¿No hi sents, llunyana, una veu insistent, com la salmòdia d'un pobre mendicant? És la pregària del cor adolescent que invoca el dia en què l'amor prefigurat en somnis esdevingui real. ¿No sents, encara, com un brunzir d'inquietants abelles en un jardí primaveral? Escolta: és l'aleteig dels madrigals que envolten la flor gentil de les amigues. Ara mon vers, de sobte, dolçament sospira com per la joia d'una descoberta: és quan mos ulls adelerats trobaven
en tu la idea convertida en forma, el viarany que duu a la font tranquil·la on el romeu assedegat s'atura. I, ara, ¿no sents la meva veu que vibra com la campana repicant a festa? És que tu vens al meu casal, oh, dona!, fruita madura que les mans esperen, i s'unifica a ta llaor mon càntic que et nimba el front d'una corona lírica. I ara, recordes?, el meu cant ressona més fort encara, com un epinici, per l'orgull inefable d'ésser pare i completar la trinitat domèstica. Tota ma vida en el meu vers perdura.
També les veus exteriors es mesclen en el meu cant. La canviant Natura hi canta en rims on el meu cor buidava el pur encís de contemplar-la. Posa l'orella ran de la carculla: l'aigua i el vent hi són. ¿No hi sents l'oreig que bressa les fulles tendres del pollanc, de l'àlber? ¿No hi sents l'oratge que solleva amb fúria el llom marí i abat el pi feréstec? ¿No hi sents, pausat com una lletania, el sangloteig del fontinyol?, ¿la pluja caient damunt la clivellada terra?, ¿el riu que brum?, ¿el cascadeig que porta la neu feta aigua de les altes cimes? ¿No hi sents, enmig de tantes veus disperses, l'eco que torna, com una ressaca, el crit llançat al cor de l'espelunca? No hi sents del rossinyol la flauta màgica?, l'ocelleria que el bon temps festeja?
També el meu vers el pas del temps recorda: hi són presents les notes expressives de cada estació: la primavera, l'estiu i la tardor foren el símbol de cada etapa ja viscuda; foren
el marc propici d'aquells cants... Mes, ara, l'hivern tan sols podrà rimar amb la vida dels nostres cors emmusteïts, que el senten com un senyal d'acabament. El cicle de l'any es repeteix; la primavera espera el trànsit de l'hivern que, sota les neus, prepara les vinents collites; tornen les flors, tornen els fruits i sempre el món reneix; la jovenesa torna. El nostre hivern, però, què ens pot prometre? Els jorns passats no tornaran; el cicle del nostre viure té un sol curs; darrera l'hivern que ve tota esperança és vana; tot, ací baix, fineix amb ell, oh dona! Sóc com l'ocell que s'arrauleix i calla; massa he cantat perquè ara m'abelleixi cantar l'hivern, que és una trista cosa. Fer-lo aturar voldria!, i si aquest gaudi no m'és donat, l'esperaré en silenci.
Ara el meu vers reposa com una ala.