# Á la inmortal Girona

Á LA
INMORTAL GIRONA.
POESIA
premiada ab un brot de semprevivas d' or y argent:
PREMI EXTRAORDINARI
ofert per l' Ateneo Catalá
y adjudicat per los mantenedors del consistori
DELS
JOCHS FLORALS DE BARCELONA
lo dia 5 de Maig de 1867
Á
ANTONI MOLINS Y SIRERA
BARCELONA ESTAMPA DE CELESTÍ VERDAGUER, carrer de cortinas, 15, 1867.
Be hi há en lo mon homs ardits, Be hi há en lo mon grans ciutats; Peró com Alvarez pochs, Peró com Girona cap.
Los enemichs ja s' atansan, Mes que vingan, aixó pla; Duas voltas s' atansaren, Las duas han reculat. Las murallas de Girona Mitj enrunadas están, Quant las de pedra flaquejin Ja n' hi posarém de carn. L' exércit que 'ns amenassa Diu que la Europa ha guanyat. Es molt cert, mes per Girona Ni pe'l Bruch no hi ha passat.
La guerra es sempre terrible, Pero es deshonra 'l dogal, Y 'ls pobles que d' honra viuhen No poden esser esclaus. ¡Oh ciutadans de Girona! ¡Guerra á mort!... ¡guerra al gabatx! Será passat per las armas Qui vulla capitular.
Ja los soldats del imperi Del Pirineu devallant, Tota la plana arrabassan Com lo torrent despenyat. Ja la traició malvada Fereix de mort als lleals, Ja va lo foch consumintne Quant deixa dret la destral. Vingan canons á rengleras, Vingan infants y cavalls, Fins terra y cel s' estremeixen Al terratrémol que fan. Tant sols los braus de Girona Ni un instant han tremolat, Que may conta lo enemich Lo poble que sap quánt val. La fé lo seu cor alenta, La patria 'ls crida á lluytar,
La independencia es sa gloria, Sa vida la llibertat. Si débils son las murallas, L' amor á sa terra es gran; Si son valents los francesos, Entre ells no hi ha cap covart. · · · · · · · · · · · · · · · Irat lo gabatx s' aprompta Que vol la plassa guanyar; Vint mil soldats aguerrits Se llansan fers al assalt. Mes quants á dalt los peus posan Devallan morts ó nafrats, Que son lo llamp de la guerra Los may vensuts catalans. Vingan canons á rengleras, Vingan infants y cavalls, Fins terra y cel s' estremeixen Al terratrémol que fan; Pero 'ls valents de Girona Ni un instant han tremolat; Y passan dias y dias Heroycament batallant. Si 'ls diu lo enemich: ¡Rendiuvos! Ab foch responen irats; Si veuhen bandera blanca, Ja están la negra arborant. Tot parlament es follía, Abans la mort que 'l dogal... Que 'ls pobles que ayman sa terra No poden esser esclaus.
Espahordits los francesos No donan ja mes assalts; Doscentas bocas de foch Van arrasant la ciutat. Mitx any ja fa que Girona Detura al francés lo pas; ¡Ay de Fransa y son imperi Si no la guanyan aviat! Mes ¡ay, que sas fortalesas Ja li han fugit de las mans! Mes ¡ay, que d' aquells valents No n' quedan ja la meytat!... Descans no 'ls deixa la guerra, Sas forsas merma la fam, La peste mes que las balas Va la ciutat assotant. Socós debades esperan, Follía es ja lo pugnar; Tractats desitja 'l de Fransa... ¿Será deshonra un tractat? Sens vida lo cos no alena, Sense sol vida no hi ha, Ni héroes sens amor patri, Ni gloria sense combat; Era n' Alvarez la vida, Gloria y sol de la ciutat,
Si fins n' Alvarez te manca, Girona, ¿qué esperas ja? · · · · · · · · · · · · · En lloch de bandera negra La blanca ja s' ha arborat; Entrau, francesos, á veure La gloria que vos pertany. Rasas de morts las trinxeras, Los fossos estanys de sanch, Las casas enderrocadas, Tota la vila un fossar. ¡Gironins los de Girona! Ja podeu alsar lo cap, Que baix de vostras murallas La fama de Fransa jau. Falts de tot; mitx any pugnareu Contra guerra, peste y fam... ¡Lo poble que així s' defensa N' es sempre mes inmortal!!!
(De Antoni Molins y Sirera.)