OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Correcció del decret 6/1989 sobre la denominació oficial del municipi de la Vall d'Uixó

Advertida una errada material en el Decret esmentat, publicat en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana número 998, de 3 de febrer de 1989, cal fer-ne la rectificació corresponent:
En l'enunciat del Decret, en la versió castellana, on diu «Decret 6/1988,...», ha de dir «Decreto 6/1989, ...».

## Decrets que regulen l’alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* El decret 6/1989 sobre la denominació oficial del municipi de la Vall d’Uixó queda modificat en la versió en castellà per aquest decret
* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de la Vall d’Uixó a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de la Vall d’Uixó

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d'ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Obras del poeta valenciá Ausias March/No 'm pren axí com al petit vailet

X.   No 'm pren axí com al petit vailet qui vá cercant senyor que festa 'l faça tenint lo calt en lo temps de la glaça é fresch d' estiu, com la calor se met; Preant mòlt poch la valor del senyor, é concebent de salt de sa manera, vehènt mòlt clar que te mala carrera vol cambiar son estat en major.   ¿Com se fará que visca sens dolor, tenint perdut lo be que possehia? clar é mòlt be ho véu, sinó há follia, que may porá tenir estat millor. Donchs, ¿que fará, puix altre be no 'l resta, sinó plorar lo be del temps perdut? vehènt mòlt clar per si ser decebu menys trobará qui 'l feya millor festa.
Jo som aquell que en lo temps de tempesta, quant las mes gents festejen prop los fochs é puch haver ab ells los propis jochs, vaig sobre nèu descals, ab nua testa, servint senyor que jamay fon vasall, ne 'l vench esmèns de fèr may homenatje,
en tot leig fet hagues lo cor selvatje, solamènt diu que bon guardó no 'm fall.
Tornada.
Plena de seny, leigs desigs de mi tall herbes no 's fán males en mon ribatje, sia entés com dins en mon coratje los pensaments no 'm devallen avall.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Si com lo Taur se vá fuyt per desert

I.
Si com lo Taur se vá fuyt per desert quant es sobrat per son semblant que 'l força no vol tornar fins há cobrada força per destruir aquell qui 'l ha desert; tot en així 'm convé llunyar de vos car vostre gest mon esforç ha confus, no tornaré fins del tot ha ja fus la gran pahor qui 'm tol ser desijós.
Que será valerós es temps vengut l' hom qui son cor haurá fort ó covart é ja negú no cuyt saver tal art que si es flach tal no sia sabut. Car desastrug al perill de la mort lla donchs no val enginy ni maestría per bén cobrir sa estrema covardía ans elegeix fugir per ser estort.
Ans del perill se déu metre 'l conort, ans prenent risch hom há dels bons paria aconseguint honor é senyoria, fahènt venir los Cesars en recort. Les armes fan los prous homens valer, é 'ls puja tost en semblant de momèn qu' est es lo lloch d' hon lo covart dexèn pus prop de si en les dones veher.
Renom d' ardit vol l' home parencer mes no será comportat son engan car los qui mes de tals afets sabrán dirán qui 'n nom sobre si déu haver. E baxamènt entre si volrán dir hom virtuós no déu esser nomenat mes prenedor del que no ha guanyat entre aquells qui no 'l vehen fallir.
L' home tastart qui no tembra morir no fahènt fruit son perill hasajar grau de virtut volia en si posar mes en aquest se déu mills soferir. Puix ab perill mòlt gran de sa persóna cuydá guanyá lo que no s' de son dret car la virtut en lo mig lloch se met é á los estrems per vici s' abandóna.
Guanya virtut qui son cos á mort dóna per un gran be é de mòlts benifet pensar no déu compte li 'n sia fet virtut de si lo virtuós guardóna. L' hom de cor flach meta perill á part car son honor lluny de perill está, é lo tastart per temps venir porá en ser temptat é usar de Renart.
Quant dels passats llig alguns fets é guart los per venir gracia á Dèu nos fan com son en temps que al mòn disposts están per grans afèrs é de cascuna part. Especial per nostre gran senyor qui festejant la gent ab pór lo mira, tot gran senyor dintra son cor sospira crehènt que ell vol ser dels senyors major.
Fortuna es sobtós cambiador nengú no sab en son voler la tira é lo semblant de son amor es ira sa ira es móltes véus gran amor. Ningú no 's pot regir per son panell sinó que 's flachs de sa cort fora gita, lo coratjós de sos béns lo delita havent esforç vehént la contra d' ell.
Tornada.
Contra la mort es aquest aparell, menyspréu del mòn é no tembre fortuna, tenir sa lley é si es moro Çuna, Dèu lla donchs lo fará segur d' ell.
# Camins i paisatge/Retorn de Les absències

Retorn de Les absències
He deixat els camins del passat, que no torna, els camins per on van els absents, els records i les ombres.
De parlar amb els records, jo mateix era ja com una ombra; esbrossava camins dintre meu, lluny del món i dels homes, i d'absències nodria el meu cant, teoria d'imatges remotes.
Oh, i el món era bell, tanmateix, i eren belles les coses; però l'ull n'apartava l'esguard i l'orella era sorda.
Ara torno a la llum resplendent que fa vius els colors i les formes; se m'abriven de nou els sentits i de nou descobreixo les coses: la blavor del celatge, l'ocell, el perfum de les roses...
Corriols i camins, com promeses innúmeres, s'obren als meus ulls admirats i als meus peus, de trescar neguitosos, oferint-me l'encís que floreix ça i enllà de la terra esbarjosa.
Com és bell el paisatge, venint del país dels records i les ombres!
# Camins i paisatge/El rierol

El rierol
Jo m'enfilo costa amunt pel tirany de la carena. Costa avall, el rierol fa el mateix camí a la inversa. Si jo pujo a poc a poc, ell davalla molt de pressa. Jo li deia, mig recós de deixar-lo massa enrera: —Si no em vols acompanyar fes almenys tes passes lentes: seguirem junts el camí quan davalli de la serra.— I, en penyora d'aquests mots, li tirava un brot de menta.
# Camins i paisatge/Quin esclat de colors

Quin esclat de colors...
Quin esclat de colors a tot el volt mentre vaig caminant pel corriol, àvid l'esguard de llum i de paisatge! Safir del cel amb nuvolets d'argent; verd de la prada que als meus peus s'estén; blancor de l'arç i el lligabosc salvatge; i, més amunt, disperses pel boscatge, les ginesteres d'or que el sol encén i que no apaguen ni ruixat ni vent.
# Camins i paisatge/La font

La font
Oh, font vora el camí, que un llor corona! Plau-me reposar aquí, sol, una estona.
L'aigua va sanglotant damunt la pica mentre les branques fan suau musica.
Assegut al pedrís, sota l'ombratge, paladejo l'encís d'aquest paratge.
Una griva que ve, tantost m'albira, desvia el vol lleuger vers la rovira.
Després, bec a ple raig l'aigua gemmada, prenc delit i me'n vaig per la pujada.
Beneït el camí que, al pas, ens mostra, vora un raig cristal·lí, l'ombra d'un sostre!
# Camins i paisatge/Torrent florit

Torrent florit
Allà, al fons del torrent, floreixen les violes; allà, secretament i soles.
Com una oració, ofereixen llur flaire a la pura claror i a l'aire.
Sagrada quietud les embolcalla, dolça, i els fa un llit de vellut la molsa.
Mai cap soroll profà l'encant del lloc no esberla. Rabent, hi sol passar la merla.
Mon peu ardit, però, vencent l'aspra bardissa, hi ha descobert la flor blavissa.
Oh, delicat present i auguri de bonança! La mà, instintivament, s'hi atansa.
Però, de sobte, el vol ha replegat, confusa. I és que tot, al meu volt, m'acusa.
Mon propòsit furtiu esdevé circumspecte. I una veu talment diu: —Respecta,
»oh, insensat!, el secret d'aquest íntim reialme, tu que, intrús, n'has desfet la calma.
«¿Vols endur-te'n l'encís de la lliure flor viva perquè al puny se't morís, captiva?
»¿No és desig del Senyor que ací mori oblidada sobre un llit de verdor gemmada?...—
Fugitiu del pecat, volenter de l'esmena, pel camí he reculat que mena
lluny del clap on floreix la viola salvatge que no tem ni coneix ultratge.
# Camins i paisatge/El canyar

El canyar
En un recer del camí, damunt la blanor de l'herba, mon cos, fatigat, s'enerva i faig com qui vol dormir.
Enllà de la nit que fan les meves parpelles closes, s'han fos, en un sol instant, el món i totes les coses.
Només amb el pensament veig, entorn meu, el paisatge: l'ocell lliscant pel celatge; l'avenc profund del torrent.
I, encara, un fresseig subtil de fines sedes i randes em treu d'aquest lloc humil i em duu per ben altres bandes.
Evoco, mig somniant, àulics salons, belles dames, i, entorn d'invisibles cames, mirinyacs giravoltant.
Em perdo per entre un món de nobles i cortesanes i un so d'antigues pavanes m'arriba de no sé on,
fins que, despert de bell nou, m'he retrobat allà on era... I veig el canyar que es mou bressat d'una aura lleugera.
# Camins i paisatge/Els quatre camins

Els quatre camins
Quatre camins em criden, per quin podria anar? Els uns van a muntanya, els altres van al pla. Camí del cim abrupte o del torrent jussà, no sé quines sorpreses m'esperen, lla d'enllà! Amunt, hi ha el bosc ombrívol, l'arboç i el galzerà; avall, la pollancreda que el vent fa xiuxiuar. Quatre camins em tempten, un sol en puc triar. Si em perdo o si no em perdo, serà el que Déu voldrà. Ulls clucs, dono cinc voltes, m'aturo, estenc la mà: pel viaró que em signa me'n vaig sense dubtar.
# Camins i paisatge/Racó de món

Racó de món
Quan sóc dalt del collet, se m'apareix, de sobte, el llogaret, al bell cor de la vall gerda i profunda que de muntanyes un cinyell circumda. Vora uns arbres fornits que li fan ombra, l'esglesiola dreça el vell cloquer i, en tres nuclis dispersos, copso bé de casinyots un miserable nombre. Hi ha roba estesa per les verdes prades; sento belar un anyell, cridar un infant; troques de fum es van descabdellant per sobre les teulades. Humils corriolets vénen i van, —cada casuc té un corriol que hi porta—; les feixes s'escalonen lentament fins a tocar el torrent que abeura àgils pollancs i trossos d'horta. I, al capdavall de tot, hi ha un gorg pregon. Oh, dolça pau! Oh bell racó de món!
# Camins i paisatge/El te de roca

El mar, enllà
En un petit relleix de la muntanya, a mig aire dels cims, resto assegut. Vora meu és el gos que m'acompanya; reposem dins la immòbil solitud.
El senderó que puja entre la brolla em diu: —Segueix-me sense defallir: veuràs la gerda afrau on la font brolla; el cim august on capcineja el pi.—
Perdut l'esguard en llunyedans paratges, del viarany no escolta la cançó. I veig arreu masies i vilatges, l'argent dels rius, dels boscos la verdor.
Veig —petjada dels anys que ens són enrera— l'entreforc dels camins entre els conreus; la ratlla blanca de la carretera; les terres que s'eixamplen als meus peus.
Veig el fil ondulat de les carenes que a l'horitzó limiten mon esguard i, en una cisa, perceptible a penes, una llenca finíssima de mar.
—Enllà és el mar —em dic—; enllà, les rutes innumerables sota sols i vents; enllà les blanques veles diminutes i els grans vaixells que lliguen continents.
Enllà és el mar, l'espai inabastable; enllà l'enigma, l'imprevist, l'atzar; el mar és l'aventura, l'insondable; Venus i les sirenes són el mar.
Mes, tant se val! Mon cor no es desficia per l'ample món que lla d'enllà s'estén: puc esguardar la vasta llunyania sense neguit i sense marriment.
No m'abelleix el risc ni l'aventura i sóc estort de tota inquietud: deu-me la pau serena de l'altura; la companyia de la solitud.
Res no plau més, avui, a ma fal·lera que el gust de perdre'm per l'estret camí que, ajagut als meus peus, dòcil, m'espera, flairós d'espígol i de romaní.
# Camins i paisatge/El mar, enllà

El mar, enllà
En un petit relleix de la muntanya, a mig aire dels cims, resto assegut. Vora meu és el gos que m'acompanya; reposem dins la immòbil solitud.
El senderó que puja entre la brolla em diu: —Segueix-me sense defallir: veuràs la gerda afrau on la font brolla; el cim august on capcineja el pi.—
Perdut l'esguard en llunyedans paratges, del viarany no escolta la cançó. I veig arreu masies i vilatges, l'argent dels rius, dels boscos la verdor.
Veig —petjada dels anys que ens són enrera— l'entreforc dels camins entre els conreus; la ratlla blanca de la carretera; les terres que s'eixamplen als meus peus.
Veig el fil ondulat de les carenes que a l'horitzó limiten mon esguard i, en una cisa, perceptible a penes, una llenca finíssima de mar.
—Enllà és el mar —em dic—; enllà, les rutes innumerables sota sols i vents; enllà les blanques veles diminutes i els grans vaixells que lliguen continents.
Enllà és el mar, l'espai inabastable; enllà l'enigma, l'imprevist, l'atzar; el mar és l'aventura, l'insondable; Venus i les sirenes són el mar.
Mes, tant se val! Mon cor no es desficia per l'ample món que lla d'enllà s'estén: puc esguardar la vasta llunyania sense neguit i sense marriment.
No m'abelleix el risc ni l'aventura i sóc estort de tota inquietud: deu-me la pau serena de l'altura; la companyia de la solitud.
Res no plau més, avui, a ma fal·lera que el gust de perdre'm per l'estret camí que, ajagut als meus peus, dòcil, m'espera, flairós d'espígol i de romaní.
# Camins i paisatge/Petjades

Petjades
Com el meu pensament o el vol d'un astre, tes ales per l'espai no deixen rastre, oh, dolç ocell, inconegut company! Però damunt la pols del viarany, una empremta d'efímeres petjades ton pas recent m'advera, sense engany: jo hi he passat i no les he esborrades.
Vianant que vindràs darrera mi, respecta les petjades del camí, que prou el temps ha d'emportar-se amb ell les petjades de l'home i de l'ocell.
# Camins i paisatge/Un ocell

Un ocell
En un prat de nues albes, m'arredosso, vora el riu. El matí d'hivern, geliu, em deixava les mans balbes.
De l'herbam m'ajec damunt —no tinc, ara, millor jaça—, sento, prop, el riu que passa; veig un núvol, cel amunt.
El meu cos es reconforta sota el bes quiet del sol. Quina pau al meu redol! La natura sembla morta.
Mes, quelcom ara he sentit, com un brusc esquinç de l'aire: en una alba, molt enlaire, hi ha un ocell petit, petit.
Si em mogués, com fugiria de l'ensurt! Però no em moc: resto immòbil com un roc. Quina bella companyia!
Amb els ulls el vaig seguint: mou el cap, espolsa l'ala; —cap poder del món no eixala el seu pur i lliure instint.
Ara, amb ràpida volada, salta a un altre branquinyol; ara fa, per a ell tot sol, una breu, dolça cantada.
Ara fuig, fuig cel enllà i el meu goig amb ell se'n vola; trem la branca i resta sola; jo faig adéu, amb la mà.
# Camins i paisatge/Parada

Parada
Quina dolça calma dins el bosc ombriu! Dalt de la collada canta la perdiu. Prou l'encalçaria, gambejant amunt, la mirada alerta, l'escopeta a punt. Prou l'encalçaria, si no fos que fa aquesta hora dolça, de tan bon estar. Deixo l'escopeta vora el fontinyol i m'ajec a l'herba, divinament sol.
# Camins i paisatge/Els gorgs

Els gorgs
Perquè l'aigua ivarsosa que s'esmuny fressejant de les més altes fonts a l'ampla mar pregona pugui adormir-se un xic i reposar una estona, al llarg del riu hi ha un gorg, de tant en tant.
I perquè s'hi emmirallin els joncs, la verda riba, l'estel llunyà, l'ocell, el núvol, el cel blau; i perquè el peix hi trobi son encalmat palau, arrecerat de l'ona fugitiva,
# Camins i paisatge/L'equívoc fresseig

L'equívoc fresseig
He davallat fins al torrent per un camí de fulles seques. Si hi he sentit els gaigs cantar, ara enlloc no els sé veure.
Tot d'una sento una remor —deu ésser dintre la bardissa—. Ja l'escopeta poso a punt i afino bé l'oïda.
¿Serà una merla? ¿Un tord, potser, puix que l'oliva ja madura? Hi tiro un roc, però no n'ix de cap ocell l'ala poruga.
I, alçant l'esguard —¿d'on deu venir aquest fresseig?— m'adono d'un alt pollanc que mou l'oreig, tot groc de fulles que tremolen.
# Camins i paisatge/Els violers

Els violers
Al marge del camí, hi ha tot de violers sense violes. Esperen, por florir, el temps propici, quan del blau confí tornen les orenoles.
—Sota la neu i sota la gebrada, sota l'hivern estèril, inclement, vosaltres sou l'espera pacient, l’espera pacient i confiada. Vosaltres m’ensenyeu, oh, violers!, la dolça confiança en el després. Vosaltres em dieu: «Cal esperar sense dubtes eixorcs, sense frisances, que hi ha un dia i una hora, més enllà, per cada pensament que encara ha d’esclatar i per les més porugues esperances.»
Entre el mústic herbei agemolits, m’han dit els violers: —No és temps encara; mes, ja vindrà la primavera clara i tu veuràs els nostres cors florits.
# Discursos pronunciats en lo dinar donat en lo restaurant Martín a la Comissió Catalana

* Discurs de D. Eusebi Güell y Bacigalupi
* Discurs de D. Valentí Almirall
* Discurs de D. Mariá Maspons y Labrós
APÉNDICE Á LA SEGONA EDICIÓ de la MEMORIA PRESENTADA AL REY PER LA COMISSIÓ CATALANA.
DISCURSOS PRONUNCIATS EN LO DINAR DONAT EN LO RESTAURANT MARTIN
Á LA COMISSIÓ CATALANA.
BARCELONA ESTAMPA DE LLUÍS TASSO SERRA, arch del teatro, 21 y 23 1885
Havent la Comissiò económica iniciat un dinar en obsequi á la que va passar á Madrid, l' acte tingué lloch á las duas de la tarde del día 29 de mars del any corrent. Prengueren part en ell personas de las mes notables en ciencia, literatura, arts é industria, y llur número degué limitarse á la capacitat del local. Al final pronunciaren discursos los senyors D. Eusebi Güell, president de la Comissió iniciadora, D. Valentí Almirall, ponent-redactor de la Memoria y don Mariá Maspons, president de la Mesa, y com á tal, de la Comissió obsequiada. Los tres discursos foren interromputs per continuats aplaudiments y mostras d' aprobació, essent llurs autors calorosament felicitats per la concurrencia. A continuació van los discursos, presos taquigráficament, ab la traducció castellana.
* Discurs de D. Eusebi Güell y Bacigalupi
* Discurs de D. Valentí Almirall
* Discurs de D. Mariá Maspons y Labrós
# El vas transparent/Així és mon esperit

Així és mon esperit
Com lleugera boirina que divaga, de nits, sota el silenci de la lluna, així és mon esperit; o com la merla que entre ombrívols fullatges viu recòndita i al bruit més lleu, esquívola, s'allunya. El constant somniar, l’incorregible fullejar llibres i el compondre versos, i aquell gaudi creixent —oh, inigualable, divina voluptat!— de sentir música, m’han fet estrany a tot això que em volta i vaig entre els mortals com un somnàmbul. M’he fet un món a part i no sabria conèixer la vedruna que el separa del món distant, on viuen i pul·lulen els altres éssers, ombres que em trameten llurs veus inútils, ecos jo diria de ja oblidats o inconeguts paratges. Més real és per mi que el món corpori on els vivents s'agiten ran de terra, aquell món de neguits i de cabòries, impenetrable als altres, laberíntic, que absorbeix tot mon viure, disputant-lo a l’espectacle exterior. M’assemblo al vianant que, errívol, s'extravia camps a través, tot sol, i, en caure el vespre, del riu que travessà cerca debades la ignorada passera, i només troba, davant sos peus, la nit i la boscúria, la solitud callada i el misteri. Passen les hores i, en constant mudança, els esdeveniments; i com la pluja batent damunt els marbres, ni l’empremta dins meu no deixen de llur pas, a voltes. D’altres, recordo com a fets pretèrits els vans propòsits, els frustrats desitjos, i a voltes cerco vora meu la imatge que el meu somni animà la nit darrera.
Jo, que sé de poetes i filòsofs, i d'històries antigues i de faules; jo, que l'estil de Bach i de Beethoven als compassos primers ja descobreixo, les nocions ignoro de les coses més naturals i simples de la vida, 0 bé s'esborren de la meva pensa com de l'aigua corrent el frec d'una ala. Em meravella més que una àuria estrofa 1 més que una exquisida melodia —dels meus sentits habitual pastura, gaudi avesat dels meus feliços lleures— aquella obvietat amb què dissipen els meus ingenus dubtes els qui saben el nom dels vents, els canvis de la lluna, quin és el temps que l'oreneta emigra, o quan floreixen el timó i l'orenga, jo, que no sé ni l'any, ni el mes, ni el dia, car dins mon esperit el temps no passa. Els camins més planers sovint em semblen anfractuosos viaranys; les dunes, inescalables cims; lluny del meu àmbit, les pràctiques més fútils esdevenen envitricolls que el pensament torturen... Sort, però, que llavors —del tot encara no deseixit dels homes— per ventura una paraula transparent, un signe, 0 tal vegada una mirada sola (de la muller, per cas, que mai no s'erra 1 em sorprèn amb les coses més senzilles) el camí fàcil a mos peus senyalen, aquietant els meus neguits tot d'una, com la minsa claror que de lluny guia l'infant perdut dins la nocturna selva, o com el fil trenquívol d'Ariadna que al peu del propi laberint em porta.
# Les veus de la nit/La nit al mas

La nit al mas
Dormo sota teulada en el vell mas. És un plaer que no tothom abasta, ni aquells qui vénen d'una il·lustre casta, ni aquells qui, estiu i hivern, dormen al ras.
Damunt, mal escairades, unes bigues; parets escrostonades; al capçal del llit guerxat, un Crist medieval: tot plegat, coses rònegues, antigues.
Hi ha una caixa de núvia, uns penjadors, finestra amb reixa i amb festejadors; el cobrellit, de tan usat, s'esquinça.
En aquest llit descansaré millor i més tranquil i més content que no en l'egrègia flonjor d'un Lluís XV.
# Les veus de la nit/Autoal·legoria

Autoal·legoria
Minva la llum del sol tot just colgat —la llum del sol ardent que en ple migdia enlluernava el món amb son esclat— i ara tot pren un deix com d'agonia.
Es marceixen les flors; l'ocell s'ajoca; lluiten les ombres contra la claror; un aire fred fa tremolar la copa dels arbres; creix, de pressa, la foscor.
Tot sembla resignar-se a l'evidència que el dia no és etern i a la imminència d'un total i solemne declinar.
Tot va a la nit des del començ del dia i jo mateix, cor meu, també faig via cap a una nit que no coneix demà.
# Cançons al vent/Cançoneta

Cançoneta
Jo voldria saber dir l'apacible meravella d'aquesta amiga novella d'ahir.
Jo voldria dir l'encant que d'ella tota irradia i fer, de sa poesia, un cant.
Un cant alat i sonor que sigués glossa i lloança i una mica d'esperança d'amor.
Que digués dels seus ulls clars, de la llum que els enllumena; de com és bella i serena sa faç.
De com tomba en agombol dels seus cabells la cascada sobre l'espatlla, abillada de dol.
Rimaria bellament l'esveltesa de sa imatge, (com de santa de vidratge talment).
I li diria al meu cant: —Vola vers ella...— Mes ara no té prou ales, i encara roman.
# Cançons al vent/Ai, la paraula d'amor

Ai, la paraula d'amor...
Ai, la paraula d'amor volandera, ai, la paraula galant que diem, tan frèvolament, a una amiga encisera i que després ni tan sols recordem!
Si aquella amiga coneix la manera del nostre amor, mentider i fugitiu, d'aquella nostra paraula lleugera n'ou la musica, més no lo que diu.
Si és innocenta l'amiga encisera, com va escoltant nostra parla amb candor i la il·lusió li somriu, falaguera, i ens creu esclaus del seu únic amor!
Ai, la paraula d'amor fetillera... ¿Per què, per què tan sovint la diem si és, de l'amor que ella diu, mentidera i aprés ni sols el record ne servem?
# Cançons al vent/Per l’inescrutable camí de la vida

Per l’inescrutable camí de la vida, devers el misteri de lo inconegut, a l'impuls d'una ànsia d'avançar infinida, va l'errant poeta de ma joventut.
Les seves sandàlies són empolsegades prô els seus ulls fulguren d'un fulgor diví, i entre les mans joves porta amonjoiades les flors escollides fent el seu camí.
Flors de meravella; policromes flors que en l'herba dels marges, subtils, s'han desclòs exhalant aromes suaus de poesia;
flors que ara consagro fervorosament a la dama ignota del meu pensament, princesa llunyana de ma fantasia.