OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cántichs/Himne á Sant Miquel Arcángel

DE ¡Quí com Dèu! á vostre crit de guerra, ¡oh arcángel Sant Miquel! á Llucifer llansaulo de la terra com l' heu llansat del cel.
Un gran combat tingueren en la Gloria Miquel y Belial; l' Arcángel sant del carro de victoria tragué al dragó infernal.
Arrossegant lo ters de les estrelles en sa revolució, caygué del cim la mes hermosa d' elles, tornada vil carbó.
De mon en mon l' apóstata rodava, del cel fins al infern; desde hont escup, com d' un volcá la lava, verí contra l' Etern.
Ab Llucifer del infernal abisme sortiren ses legions, sols per llansar al front del Cristianisme lo fanch de les passions.
Desenvaynau l' espasa fulguranta, que es pres nostre Pastor; cobriu los fiels, cobriu la Iglesia santa ab vostres ales d' or.
Del bon Pastor tornau á la ramada los fills que l' han deixat, y ab vostre escut guardau ma terra amada del cim de Montserrat.
A Sant Miquel prenemlo tots per guia, soldats de Jesucrist, ell romperá, del mon en l' agonía, lo front del Anticrist.
# Cántichs/Infern: Laments dels condemnats

Si á tos peus la terra 's bada,
pecador, aquesta nit,
de tanta ánima demnada
sentiràs l' horrible crit.
Dels plahers com tu gosaren, Mes ¡ay! los plahers prompte acabaren; les penes may.
Del infern entre la escòria
m' arrossego condemnat,
mentres regnan en la Gloria
los humils que he trepitjat.
Les corones cambiaren.
Mes ¡ay! los plahers prompte acabaren; les penes may.
Jo als pobrets abordí 'ls gossos
que ara á mi 'm van mossegant,
dantme á beure fos y á trossos
lo metall que amava tant.
Arques plenes m' en quedaren.
Mes ¡ay! los plahers prompte acabaren; les penes may.
Jo impuresa respirava,
y en les flames nedo encés,
y hermosures que abrassava,
com serpents me tenen pres.
Pols y cendra m' enganyaren.
Mes ¡ay! los plahers prompte acabaren; les penes may.
Veig fantasmes ¡ay! horribles;
son aquells que vaig matar:
tinch al pit armes terribles,
gust de sanch al paladar.
Flames de ira m' abrasaren.
Mes ¡ay! los plahers prompte acabaren; les penes may.
Set canina 'l cor m' abrasa
dels abismes assí al fons,
tinch per pa sols foch y brasa,
tinch per vi fel de dragons,
¡Tants menjars que 'm regalaren!
Mes ¡ay! los plahers prompte acabaren; les penes may.
Perque tot ho envejava
de tot sento set y fam,
y aquell cuch que 'm rosegava
me devora sens matám.
Amarchs gustos m' enganyaren.
Mes ¡ay! los plahers prompte acabaren; les penes may.
Ociós per sempre jaure,
me revolco en llit encés;
del costat de que vaig caure,
oh mortals, no 'm mouré mes.
¡No seguiu als que pecaren!
Mes ¡ay! los plahers prompte acabaren; les penes may.
Pecador, si no t' esmenas,
ou lo crit dels companys teus;
¿rossegarhi sents cadenes?
s' aparellan per tos peus.
¡No hi haurà Sants que t' amparen!
Mes ¡ay! los plahers prompte acabaren; les penes may.
# Cántichs/Goigs de Sant Pere Claver

GOIGS
PUIX lo cel vos ha enviat com un altre Xavier: Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
En ton cel, Iglesia santa, Quin sol brilla tan hermós; sa llum pura y clarejanta, ¡oh Claver, la llansau vos! ¡Gloria á Dèu, que bondadós aqueix astre 'ns ha enviat! Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
De la terra catalana vos nasquereu en lo cor, de familia cristiana; tal es l' arbre, tal la flor. Tu ets, Verdú, lo gerro d' or d' aqueix Lliri immaculat: Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
Son cor d' ángel veu María y del seu amor l' umplí; y, dantlo á la Companyía, Fésmen, diu, un serafí; per mirall se 'l escullí lo meu Fill crucificat:— Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
Fill d' Ignasi, un jorn visita, Montserrat, ton camaril, á la Reyna que hi habita ¡qué la 'n troba de gentil! A sos peus se postra humil, mes l' humil será exaltat: Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
Transportat á l' alta Gloria, un trono Rodríguez veu: —En eix trono de victoria ¿quí hi seurá? demana á Dèu.
—Hi seurá 'l Deixeble teu, que á tal premi está cridat:— Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
Ja l' América us demana per posarvos en son cor, flor hermosa catalana, del jardí del Salvador. Tot un mon corre al olor de la vostra santedat: Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
Negres l' Africa li envia, l' Assia turchs á convertir, cors malalts de l' heretjía li dará Europa á guarir. Fa l' América florir son ardent Apostolat: Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
Per salvar los pobres negres vos heu fet lo seu esclau; de sos cors tristos ó alegres vos, Claver, teniu la clau: ¡quánts cents mil ne batejau, que al infern n' heu arrancat! Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
En les llagues canceroses vostre llavi s' imprimí; les llagues vos eran roses, l' hospital vostre jardí. Al que 's pert obriu camí, dau consol al desterrat: Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
Cartagena commoguda cridá un dia: ¡'L Sant se mor! tot en ella en dol se muda; sa alegría en greu tristor. Vos pujau al trono d' or á Rodríguez revelat: Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
Vostres mans tot mal guarian, lo vinent vostre ull preveu, del sepulcre 'ls morts sortian cridats per la vostra veu; fins lo vostre vell manteu maravelles mil ha obrat: Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
Vos á tots los que pateixen los teniu en vostre cor, y als que ingrats vos aborreixen los amau ab mes amor.
Lliurau lo cos de dolor y l' ánima de pecat: Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
A dos mons il-luminareu; un y altre us volen seu: á dos segles admirareu, ¡tal virtut vos doná Dèu! ¡Per l' escala de la creu cel amunt quánt heu pujat! Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
Nostra Espanya en vos espera Catalunya mes de cor; prega á vos la terra entera, dels esclaus deslliurador. Del dimoni sou terror, de Jesús, fidel Trasllat: Gloriós Pere Claver, daunos vostra caritat.
# Cántichs/Himne á Lleó XIII

Visca Lleó, Vicari del AItíssim!
Qui coroná son front,
«Ves, li ha dit, ab ton rugit fortíssim
á despertar lo mon.»   Del Vaticá rugeix en l' alta roca;
mes son rugit es una veu del cel,
que d' eix Lleó magnánim en la boca,
les celestials abelles fan sa mel
Ell al vassall demana obediencia,
justicia al rey; al un y al altre, amor;
ell fa sortir lo Sol de la ciència
que roba á tants lo núbol del error.
Son front llueix del cel ab la serena,
brilla en sos ulls lo llamp del pensament,
y son parlar es la suau cadena
ab que s' atrau los cors l' Omnipotent.   Vos, com la Creu, teniu oberts los brassos
per abrassar los pobles d' un à un ;
cercau aquell que fuig de vostres passos,
deixant vivent al que trobau difunt.
En vostre escut hi ha una hermosa estrella ;
l' astre sòu vos, l' escut l' humanitat:
mostrauli 'l port, Lumen in cœlo bella,
que es negra nit y creix la tempestat.
L' Omnipotent, que us vol per son Vicari,
sia aviat vostre llibertador;
y 'l Vaticà, que avuy es un Calvari,
serà per vos un gloriós Thabor.
# Cántichs/Himne á la Verge de la Mercé

HIMNE
A LA VERGE DE LA MERCÈ
ESTEL de Barcelona, Reyna de la Mercé, al poble que us corona donauli amor y fe.
¡Qué tristes sou, presons de Morería, pel cristiá que hi viu y mor esclau! A son pays ¿qui 'l tornará, oh María, pobre catiu, si Vos no l' hi tornau?
Veuen baixar del cel la Sobirana Jaume primer, Nolasch y Penyafort, de redemptors una Orde los demana per traure esclaus dels llassos de la mort.
«De mos coloms cubriulos ab la vesta, damunt del pit les Barres y la Creu; jo de virtuts coronaré sa testa y vessaré dintre son cor lo meu.»
Bréssals, oh mar, espill de nostres glories, deixa volar los héroes catalans, ab son valor guanyaren grans victories, sa caritat les guanyará mes grans.
Mártyr d' amor l' apóstol se desterra, y enllá del mar al pobre esclau li diu: «Vola en ma nau á ta anyorada terra, jo en tos grillons me quedaré catiu.»
Ton fillet mort ha reviscut, oh mare; la esposa veu ressucitat l' espós; vina, orfanet, vina á abrassar ton pare, lo bon Jesús abrassará á tots dos.
Mare, d' esclaus la terra encara es plena, d' esclaus del mon, del vici y del plaher: son vostres fills; trencaulos la cadena, que es trist morir esclau de Llucifer.
De terra y mar Estrella guiadora, brillau tot temps de Barcelona al front: dels catalans siau la salvadora Vos que heu donat lo Salvador al mon.
# Cántichs/Confessió

CONFESSIÓ
Mes culpes passades ja vull confessar: Morir mil vegades avans que pecar.
Si molt vos he ofés, Jesús, molt me pesa; si 'm dau fortalesa no hi tornaré mes: assots y llansades may mes us vull dar: Morir mil vegades avans que pecar.
Fugint del ramat, ovella perduda, es una cayguda cada pas que he dat:
ab plors mes petjades voldria esborrar: Morir mil vegades avans que pecar.
Pecant he caygut esclau del dimoni; l' hermós patrimoni del cel m' he venut. Jesús, mes errades vullau perdonar: Morir mil vegades avans que pecar.
¡Qué 'n sò de cruel de fer á Dèu guerra; per un pols de terra de jugarme 'l cel! Ses portes tancades plorant vull trucar: Morir mil vegades avans que pecar.
¡Qué temps he viscut, oh cels, sens mirarvos! ¡Jesús, sens amarvos qué temps he perdut! Oh llagues sagrades, deixauvos besar: Morir mil vegades avans que pecar.
# Cántichs/Eternitat

<poem>
ETERNITAT
Pensa en ben obrar, puix n' ha de seguir: Ó sempre patir, ó sempre gosar.
Es l' eternitat un mar sense fons, de llum per los bons, de foch pel malvat; tots hi hem d' entrar per jamay sortir: Ó sempre patir, ó sempre gosar. <poem>
Pels mals es un pou de sofre bullent, ahont del torment la roda no 's mou; un sempre cremar sens may consumir: Ó sempre patir, ó sempre gosar.
Mort que sempre viu, vida que may mor, un cuch dintre 'l cor que 'l rosega viu, un sempre morir sens may espirar: Ó sempre patir, ó sempre gosar.
Pels bons es un riu d' eternes delicies, bressol de caricies hont Jesús somriu. ¡Per un breu penar, un cel possehir! Ó sempre patir, ó sempre gosar.
Sigles passarán més que al mar hi ha arenes, los goigs y les penes sempre comensant.
Morir sens cessar, ¡terrible morir! Ó sempre patir, ó sempre gosar.
Tu, que 't diverteixes, demá hi patirás; demá hi gosarás, tu, que avuy pateixes: dolcíssim penar si 'l cel t' ha de obrir: Ó sempre patir, ó sempre gosar.
Per gust que no dura no dones lo etern, ni compres l' infern per vana hermosura; derrera 'l pecar vindrá lo morir: Ó sempre patir, ó sempre gosar.
¡Sempre veure á Dèu ó no véurel may! ¡oh sempre, oh jamay, que may vos moveu! Lo cel es per dar; ¿hi voleu venir á may més patir, á sempre gosar?
# Cántichs/Amar ó morir

AY! quí us sabés dir,
Jesús, sens cessar:
Morir ó amar,
amar ó morir.
Per ser Vos qui sou
vos amo y adoro,
mes |ay! puix no moro
no us dech amar prou.
Mon cor vull umplir
d' amor en la mar.
Morir ó amar,
amar ó morir.
Vull sempre estimarvos
y als brassos tenirvos,
de dia servirvos,
de nit somiarvos;
amor sols oir,
d' amor sols parlar:
Morir ó amar,
amar ó morir.
¿Qué voleu que diga,
que diga y que fassi?
¿qué voleu que passi?
¿qué voleu que siga?
Podentvos tenir,
patir es gosar:
Morir ó amar,
amar ó morir.
¡Qué dolsa es la vida
d' un amor tan fort!
més dolsa es la mort
si l' amor la crida:
i qué es dols son ferir!
i qué es dols mon penar !
Morir ó amar,
amar ó morir.
Si incendi d' amor
lo mon abrandás,
si amantvos tornás
cada sér un cor.
un cor que eix sospir
fes sempre durar:
Morir ó amar,
amar ó morir.
Tingués vostre Cor
per amarvos més,
de flames encés
morint per amor;
tingués vostre dir,
tingués vostre obrar:
Morir ó amar,
amar ó morir.
Si com á Teresa,
Serafí d' amor
m' apuntás al cor
una fletxa encesa;
si 'm tornás ferir
á fins á espirar:
Morir ó amar,
amar ó morir.
¡Ay! qui us sabés dir,
Jesús, sens cessar:
Morir ó amar,
amar ó morir.
# Cántichs/Camarelles

Cantem gloria, gloria, al Dèu de victoria,
que ha ressucitat.
De Pasqua florida
l' aurora es eixida,
lo Sol ha tornat;
cantem camarelles,
fadrins y donzelles,
que ha ressucitat.
Les herbes floreixen,
de vert se vesteixen
los arbres y 'l prat;
les roses sonriuen
als aucelis que 'ls diuen
Ha ressucitat.
Campana que vola
ja no canta sola
per bosch y poblat,
puix cantan ab ella
la flor y l' estrella,
que ha ressucitat.
¿Hónt es, mort, ta dalla? Jesús en batalla
t' ha avuy desarmat.
¿Hónt es, clot, ta presa?
Aquell te l' ha presa
que ha ressucitat.
Cantem aqueix dia
cansons d' alegría;
la nova ha arribat;
un Angel la duya
dihent: Alleluya,
que ha ressucitat.
Entre clavellines
sortiu, belles nines;
la Pasqua ha arribat.
Preneu una poncella
de nostra cistella,
que ha ressucitat.
# Cansons de la terra - Volum I/La enramada

Jo sò fill de la Vall-d'-aura—m' he criat á Castellò quan vaig ser gran me posaren—d' aprenent á Besalò.
Acabat l' aprenentatge—m' he posat festejador, ne festejo una minyona—que 'l seu pare no 'n vol, no.
Mes encara qu' ell no 'u vulga—ab ella 'm casarè jo. Los meus companys sempre 'm diuhen—no te la donarán, no. Jo n' hi farè una enramada—de rosas y d' altras flors. Mentres feya la enramada—ne veig vindre dos senyors, l' un era lo senyor batlle,—l' altre un senyor regidor. Me cridan: «Detente al rey»—y se m' acostan los dos. Ja m' agafan y me 'n lligan—y 'm portan á la presò. —Senyor batlle, senyor batlle—¿perquè 'm porta á la presò? —A la presò no te hi porto—ni per lladre, ni traydor, sino perqué vull que 'm digas—d'hont has tretas tantas flors? —Senyor batlle las hi tretas—de las penas del meu cor!
Variants.
Vers 10.
Me cridan: «Detente al rey»—jo 'ls responch « Viva 'ls senyors!
Vers 14.
Festejas una minyona—que 'l seu pare no 'u vol, no, y tambè ne vull que 'm digas—d' hont has tretas tantas flors.
# Cansons de la terra - Volum I/La filla del martxant

La filla del martxant—diuhen qu' es la mes bella no es la mes bella no—qu' altras n' hi ha sens ella, labirondon, labirondon, quina donzella, labirondon.
Quan ella va á sarau—se posa boniqueta, lo faldellí bermell—enribetat de negre, labirondon, labirondon quina donzella, labirondon.
La'n trauhen á ballar;—á la dansa primera, lo ballador li diu:—Amor sou pesanteta. -En que m' ho coneixéu?—Be es prou de ben coneixe, la cintureta 'us creix—y 'l davantal s' aixeca, y el faldellí bermell—d' un pam no 'us toca á terra. -Culliu aixó Joan,—tirého á la riera. -Tiréuli vos amor—qu' aixó no es cosa meva. Los pescadors del rey—pescan á la ribera, n' han pescat un infant—bonich com una estrella. De tan bonich que n' es—lo portan á la reyna. Lo fill del rey ho sap—y la fa presonera. -Calléu, calléu amor—que 'n seréu presonera: á la presò del rey—vos seréu la mes bella, vos hi estaréu set anys—no 'n veuréu cel ni terra. Al cap de los set anys—treu lo cap en reixeta: la veu un passatger—que s' ha enamorat d' ella.... -Tornéu demá al matí—la veuréu vestideta, vestideta de blanch—ab lo butxí darrera, Lo Sant Crist á las mans—cantant lo miserere.
Quan ella va passar—davant de casa seva, ne va arrencá un gran crit:—¡Válgam Deu, mare meva, si m' haguesseu casat—al cap de la quinzena!
          Variant.
          Vers 19
—Al cap de los set anys—treu cap á la finestra, ne véu passá' un baylet—que n' era de sa terra. —Baylet, lo bon baylet—¿que hi fan á aquellas terras? —De des que vos no hi sou—hi ha hagudas moltas guerras, los barcos van per mar,—las galeras per terra.
# Cansons de la terra - Volum I/La dama de Tolosa

A la vila de Tolosa — tota la gent va fugir menos una noble dama — que 'n tè prés lo seu marit.
Set anys fa que lo tè pres — y altres set que no l' ha vist, set y set ne fan catorze — que no ha vist al seu marit.
Un dia anant á la plassa — Capitel-lo véu venir. —Capitel-lo, Capitel-lo — tornáume lo meu marit. —Si vols que 'l marit te torni — has de dormi' ab mí una nit. La dama gira y se 'n torna, — á son marit ho va dir. —Feúho, feúho noble dama, — feúho per amor á mi, que quan jo d' aquí dins surti — se recordará de mi. La dama gira y se'n torna — se'n va á fer lo qu' ell li ha dit. Descordantse la cotilla — la dama fa un gran suspir. — ¿Que suspiras noble dama? — ¿Perqué fas tan gran suspir? — Si suspiro, es que suspiro — pèls amors del meu marit. — No t' espantis noble dama — ja 'l veurás demá 'l matí. L' endemá á punta de dia — noble dama 's va vestir. Tot cordantse la cotilla — ja 'n va fer un gros suspir. — No suspiris noble dama — no suspiris pèl marit. Cinch mil homes tinch en armas — triarás lo mes bonich, y si cap no te 'n agrada — jo serè lo teu marit. Treu lo cap á la finestra — véu penjar lo seu marit. — M'havéu llevat l' honra meva, — heu penjat lo meu marit, Capitel-lo, Capitel-lo — vos recordaréu de mí. La dama se 'n vesteix d' home — y al rey se'n va aná á servir. Un dia fent centinella — Capitel-lo véu venir: — Detente aqui Capitel-lo — ara es hora de morir. — Tinguéu pietat, senyora, — tinguéu pietat de mi.
—La pietat que tinguereu — al penjar lo meu marit. Li dòna tres punyaladas: — la primera 'l va ferir, la segona cáu en terra, — la tercera va morir.
     Variants.
Vers 5.
Se 'n va á trobá' al comandant — al comandant de Madrit — Deu lo guart lo comandant — ¿si 'l vol treure 'l meu marit?
Vers 16.
— Noble dama es matinera; — á las quatre del matí treu lo cap á la finestra — véu passar lo seu marit.
Vers 19.
Tres fills ne tinch á la guerra — triaréu lo mes bonich.
Vers 28.
— Se n' arrenca una pistola — y prompte n' hi posa 'l dit.
NOTAS.
Eixa cansó es molt popular y d' ella se n' han fet tota classe de treballs literaris; coneixém novelas y dramas ab aquest argument Tot aixó diu ben clar que 'l fet que ha donat lloch á que 'ls cansoners y poétas se n' amparessen, no es un fet imaginari, si no que, al revès, es ben histórich.
Cada vegada que 's comensa la tonada se torna á dir l' últim vers de la posada d' abans.
# Cansons de la terra - Volum I/La mort

La donzella. Despertáuvos si dormiu—despertáuvos pare y mare, que jo veig un rostro tal—que no apar persona humana. La Mort. Donzelleta com viviu—com viviu tan descuidada sens pensar que la mort ve—á l'hora menos pensada? La donzella. ¿Qui sou vos que no 'us conech— que sou tan desfigurada? La Mort. La Mort sò si 'm coneixeu,— si may l' heu vista pintada. La donzella. La Mort pintada be 's véu,—l' he vista moltas vegadas; mes no mata com feu vos,—ni tampoch porta la dalla. La Mort. Al pensar que sò la Mort—tinch la gent horrorisada, pero jo may vaig al lloch—si l' hora no es arribada. La donzella. Ay Mort si 'm deixas estar—te 'n faré promesas llargas, Al se' al temps de ma vellesa—deixaré pompas y galas. La Mort. Deixaus' viure no 'u puch fer—que de Deu ne so enviada; á la Mort no li cal dir—que vinga un' altra vegada. La donzella. Festa enrera, festa enrera—que me 'n tens tota espantada y jo porto la bandera—de las mes hermosas damas.
La Mort. La bandera que portéu—de res vos servirá ara perqué tot lo d' aquest mon—á la Mort ha de deixarse. La donzella. Mata 'l pare qu' es vellet—y tè un peu dins de la caixa y á ma mare després d' ell—y á mi dèixam viure encara, La Mort. Jo ara he vingut per vos—pus vostra hora es arribada que quan jo vindré per ells—ja será un' altra jornada. La donzella. Mortals que sou aqui 'l mon—ay! de mi tinguéune llástima. ¡Que com arbre sens fer fruyt—aixis jo tinga d' anarmen! La Mort. Donzella alli hont aniréu—vos jamay hi sou estada, gran soroll hi sentiréu—al infern sou condempnada!
NOTA.
Eixa cansò, de la que no mes havem pogut arreplegar duas versions, tè una tonada preciosa. Sol finir ab un acabament molt lleig y que li treu lo caracter fantástich que tè tota ella.
# Cansons de la terra - Volum I/La pastoreta

¿Que li donarém á la pastoreta? ¿Que li donarém per aná' á ballar? Jo n' hi vull donar una caputxeta y á la montanyeta jo la 'n vull fé' anar. Y á la montanyeta no hi trona, ni plou, y en la terra plana tot lo vent ho mou. Sota l' ombreta, l' ombreta, l' ombri, flors y violas y romaní.
          NOTA.
Aqueixa cansò te un cantabil preciosíssim y molt alegre; perçó hem posat aqui sa lletra que ben poca cosa es. S' arriba á fer molt llarga, cambiant lo nom de la prenda que 's vol donar á la pastoreta. Aixis per exemple 's diu jo li vull donar dos arracadetas; unas faldilletas; unas mitjetas; unas sabatetas etc. Quan s'acaban las prendas de roba, ab que segons la fantasía del que la canta se vol vestir á la pastora, s' acaba també la cansò.
# Victor Hugo en català/Los custodis

¡Ditxós l'home ocupat del eternal destí, que, com un viatjer que surt de bon matí, se lleva, ab l' esperit sobreixint?de tendresa, y al apuntar lo jorn, llegeix, medira y resa!
Així com va llegint, lo jorn ve lentament y en s ánima apareix igual qu' al firmament; mostrant clar á favor d'aquesta transparencia quant té en torn seu y quant guarda en sa conciencia
Tot en la casa dorm: qu' está sol ell se creu; ab tot y aixó detrás del sitial hon seu, mantenint ab sos dits sas bocas ajustadas, solen los angelets estar moltas vegadas.
# Victor Hugo en català/Primer suspir

¡Que sias ben felis, ma dolsa amada! Saluda en pau la vida y sens fi gosa dels hermosos jorns. Sobre lo riu del temps, endormiscada, deix á 'l ona seguir sa direcció.
Ton va temor dissipa, pus encara la sort tan capritxosa te sonriu, y lo cel no pot voler que succehescan dias tristos ara á l' apacible aurora resplandent.
Jo així ho impor' á Déu y crech que oirme voldrá, pus si demano
es pera tú tan sols, res pera mi. Lo comú esdevenir té a bé cedirme: es cárrech que 'm pertany y vull cumplir.
Qui sap si dins de poch de mi allunyarte veuré't, sumés deixantme en gréu anyorament que 'm matará!… ¡Oh sort fatal! ¡Ahir devia amarte y avuy veigme á olvidarte precisat!
Y tú llavors—¡oh dol, foll tornarasme!— ab nous desitjs distreta lluny méu acallarás eix sentiment!… Y mentres tú entre plahers olvidarasme, fins en la tomba jo 't tindré present!
Sí, moriré: ¡y deixant poca memoria! Ja 'n dú avuy dol ma lira! Jove 'm fondré, pero sense por, ho jur'; ja que d' aprop he contemplat la gloria també de aprop puch veurer lo atahut.
Lo Eliseo inmortal, á qui tants plectres en lírichs sons armónichs
lloharen, es tan sols una ilusió; aixís com Mort y Gloria dos espectres, ara vestits de festa ara de dol.
¡Viu ben felís, ma joveneta amada! En pau y sens fi gosa de tos hermosos y felissos jorns. Sobre lo riu del temps, endormiscada deix á l' ona seguir sa direcció.