OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Horacianes/Mediterrania

VII
MEDITERRANIA
Cel y mar lluen blavors diàfanes en competencia. L' oreig anímashi, y jugant ab les ones qui jugan, rompre les fa com en rialla fresca.
Sus! Vía fòra! Saupada l'àncora, infla les veles ratxa fresquívola, y s'emporta la nau, falaguera, com un alè de joventut y gloria.
Arreu desfilan platjes esplèndides, puntes qu'avansan, cales recòndites, y, en penyals d'escultòrica trassa, cavernes dignes d'habitarhi un Cíclop.
Ah! aquí respira la Musa homèrica dins sa més propia claror olímpica: aquí'l goig de la vida s'hi tasta, com glop vessat de la nectària copa...
Miràu: la forma d'exa península par que reclami columnes jòniques, sò de lèsbiques lires, ò idees tals com aquelles que Plató parlava
y embadalían del Cap de Súnium les clares ones... Oh! tan poètiques com les costes de l'Atica brillan nostres riberes de la llum amades!
Miràu: ja mouen dansa agilíssima delfins qui saltan, com si, pletòriques d'alegría vivent, exes aygües un nou triomf a Galatea fessen.
Fills bellugosos de la mar rítmica, aqueixs sirenis aman la música: ells ab pròvida esquena salvaren l'antich cantor precipitat a l'ona.
Axí vols càntichs, oh tu mar clàssica, mar venerable llatina-helènica, qu'ara rius tan serena y tan jove, com al cantarse l'Odissea augusta!
Mar de suprema blavor safírica, inagotable font de sal àtica, ets bressol de la forma perfecta, gremi matern de l'humanal cultura!
Sens tu, la fonda por occeànica retret hauría tota nau frèvola: tu, invitant ab l' abràs de tes costes, caminar feyas els primers navilis.
Axí escampares en fàcil càrrega els fruyts d'Egipte, la tiria púrpura, l'or d'Ofir, les riqueses de Tarsis, l'art y l'idea, animadors de pobles...
Y al coronarte ciutats marítimes, feren de l'Asia, l'Europa y l'Africa l'antich món; y si un nou se n'hi ajunta de tu nasqué'l Descubridor magnànim.
Mar de les terres, cor de l'Historia, tu tens la sava rejovenívola... Ah! si'l temps a ma terra tornavas y gran empori de tes naus la feyas,
com aleshores en que, plè d'ímpetu, gosava dirte Roger de Lluria: «que ni un peix nadaría en tes ones, si ja no duya son escut per marca!»
En tant, retémpra la nostra cítara, d'atzur y ritme penétrans l'ànima; y nostr'Art, de tu digne, navegui a ton embat de joventut y gloria!
# Horacianes/Notes

«Después de Moratín, nadie acertó tan completamente con la poesía horaciana como el insigne lírico catalán don Manuel de Cabanyes, muerto en la flor de sus años, el de 1832. Extraño y nuevo parecerá este nombre á muchos de nuestros lectores, ya que raros caprichos de la suerte han querido que permaneciese olvidado, al par que han alcanzado no poco renombre ingenios de las primeras décadas de este siglo muy inferiores á él en todo. Cabanyes tenía lo que faltó á Moratín: ideas, sentimientos y vida poètica propia. Imitaba los modelos antiguos con la libertad del verdadero genio lírico. Su educación literaria fué rica, fecunda y para aquel tiempo muy variada... Gustoso aprovecho esta ocasión de renovar la memoria del Andrés Chénier Catalán; si bien me aqueja el temor de volver á tratar asunto ya magistralmente estudiado por el doctísimo Milá y Fontanals». «..... Para conocer á Cabanyes, es preciso leer, y no una vez sola, esa serie de áureos fragmentos, cuyas bellezas no son de las que hieren y deslumbran á ojos profanos. Su patria no se acuerda de este purísimo ingenio que Roma y Atenas hubieran adoptado por hijo suyo. Para él no ha llegado la posteridad todavía. Unos pocos admiradores y paisanos del poeta se han deleitado con sus delicadísimos versos: del Segre acá no le conoce nadie.» (Menéndez y Pelayo. Horacio en España, vol. II, planes 160-161, 171-172).
V
VORA UNA FONT
Imitant l'estrofa asclepiadea-glicònica.
VI
DEVANT LA CASCATA DE TIBUR
Tibur es el nom antich de la ciutat italiana actualment anomenada Tívoli. El temple de la Sibil-la Tiburtina axeca encara un segment de la seua columnada circular, just al cayre del barranch frondós ahont se precipitan les aygües del Teverone (l'Anio dels antichs) al baxar de les montanyes Sabines per confluir ab el Tiber dins la planura del Laci. Horaci, qui tenía prop d'aquest paratge una casa de camp, compara'l geni poètich de Píndar ab un riu desbordat qui salta de una montanya:
Monte decurrens velut amnis, imbres quem super notas aluere ripas, fervet, immensusque ruit profundo Pindarus ore. (Horat. Carm.—Lib. IV—II.)
Mecenas, el gran ministre d'August, insigne protector dels poetes, tenía a Tibur l'explèndida villa, de la qual restan vestigis demunt la penya d'hont surten les cascates menors (le cascatelle).
Ritme a faysó de l'antiga estrofa alcàica. Arió, primitiu poeta y músich, segons la mitología, fou salvat d'un naufragi per obra dels delfins encantats de ses melodíes.
El Mediterrà té la blavor més intensa y la aygua més rica de sal que'ls altres mars diferents. (V. Michelet. La Mer.)
La fàbula d'Hyclas es presa de Theòcrit y de Chénier.
Joseph Carner, autor dels idilis Fruyts saborosos.
# Horacianes/Vora una font

Plaume la Nàyade qu'en les recòndites verdors ombrívoles aboca l'àmfora, ab notes trèmoles de flauta idílica y singloteig de tórtora.
Son llit perfúmali murta aromàtica, sa ona may tèrbola guaytan les dríades; y a sa caricia les pedres rústiques prenen finures d'àgata.
Tot l'ama. Vòltala turba placèvola d'aucells ab càntigues de varia música: y ab gust abèurashi la cabra díscola, com l'anyelleta càndida.
Fins pura y gèlida per la canícula, de plers y gracies la font es pròdiga. ¿Per què, donchs, trèmola sa veu murmúrali com un cantar de llàgrimes?
No sé... Mes l'ànima per axò escóltala, talment simpàtica per que es planyívola... Sembla d'ausencies parlar, y súranhi flors de la vida pàlides.
Son les anèmones del cor efímeres, que l'aura ràpida de la existencia esfulla, y brèssales l'ona anyorívola, corrent a mars incògnites...
¡Oh font, oh Nàyade! ta veu de tórtora ja no'm diu èglogues, sinó elegíaques, tendres memories d'una edat càndida qui's coronà d'anèmones...
# Hui no t'hi vist

ΗUI NO T' HI VIST.
_____
Hui no t' hi vist eixir nina estimada—al tèu balcò, Hui no t' hi vist com cada matinada—regar las flors. Hui no t' hi vist, perque avans que n' ixquera—lo daurat sol, N' estava fent camí per la ribera—del Túria hermós. No he gotjat de tons ulls una mirada—plena d' amor. Ni oit de ta boqueta nacarada—dolsa cansò. Hui no t' hi vist: la brisa jugadora—deya ton nom, Y deixava 'ls sospirs del que t' adora—dins de las flors; Y 'ls pardals voladors plens d' alegría,—posats als oms, Entonavan mes dolsa melodía—en te laor. Hui no t' hi vist, mes omple ma memoria—ton recort dòls, Y ta image la tinch com una gloria—fixada al cor.
2 de Maig del 67.
# Horacianes/L'hèroe

Es ell! Du'l signe de la victoria... Podrà en la lluyta caure y ser víctima, mes ningú podrà may arrancarli l'estel del front qu'un ideal fulgura.
Armes ò ceptres, enginys ò màquines, no atenyen l'astre de llum altíssima, ni a grapades de fanch que li llansi pot eclipsarlo la profana turba....
Ans be'l suplici sublima l'hèroe: sa sanch treu flames apoteòtiques, y'ls insults que l'infamia li tira de fems en terra a son llorer servexen.
Ell de son poble concentra l'ànima. Tranquil, hi atura les bregues díscoles; lluytador, hi remou les tormentes, com fa'l mestral sobre la mar voluble.
L'impuls qu'ell dona produeix l'ímpetu qu'enfora guía la gent y l'època, y demunt la corrent que se'n forma ell passa al trot de triomfal quadriga...
Devant l'enigma s'asseu per àrbitre; romp lo insoluble sa espasa autòctona; y al relleu de sa propia figura ell dona encuny a sa matexa patria.
Sortat el poble, sortosa l'època d'hont surt un hèroe de forsa màxima, com Amfió edificant ab la lira, ò com Theseu esvehidor de monstres!
Quan plana l'ombra de les catàstrofes y tot al caos sembla disòldreshi, ja es be l'hora del hèroe! Germíni la terra mare sa llevor feconda!
Hèroe! t'invocan les palmes èpiques, vola a cercarte l'oda pindàrica; y si'ls cors abatuts no't suspiran, com que't prometin els antichs sepulcres!
# Les disperses (1912)/La missatgera més segura

LA MISSATGERA MÉS SEGURA
—La missatgera més segura del primê alè primaveral serà, de totes les princeses, la que té'l cor més virginal. Anèu, princesa, anèu, ma filla, an el castell de vora el mar, i quan vegèu la primavera enarborèu mon estandart.— A vora el mar la verge arriba, les ones venen, les ones van, unes ombriues, altres brillantes... prò ella pensa: «Més brillaràn.» Ja veu venî un vol d'orenetes per sobre'l mar que'l sol hi cau: «Més ne vindràn—se diu la hermosa— quan tot el cel serà més blau.» An els seus peus les violetes tot just comencen a esclatar:
«Aixís qu' arribi la primavera
de més flairoses n'ha de badar.»
Una alenada d'aire tebi
infla el seu pit tant virginal:
«Ay! més a pler sospiraria
si fos el vent primaveral!»
De lluny, de lluny, d'extranyes terres
arriba un príncep blanc y ros:
«Si vos, princesa, m'estimessiu,
jo us amaria més a vos.»
Llavors als ulls de la donzella
tot el cel blau ha pres color,
tota la mar brilla que brilla,
aucells i flors són cants i olor.
Ja sent que'l vent de primavera
li aixampla el pit, li mou el cor,
puja a la torra, a la més alta,
i allí desplega el penó d'or.
Corre pel regne un crit de joya;
davant del rei i de la cort
la gent diu: «Visca la primavera!» mes la princesa: «Visca l'amor!»
# Les disperses (1912)/Soleiada

SOLEIADA
En una casa de pagès hi havia una donzella que tenia els disset anys d'amor; i era tan bella, que la gent d'aquell vol deien: «Es una noia com un sol.» Ella prou la sabia la parentela qu' amb el sol tenia: que cada matinada per la finestra, a sol-ixent badada, l'astre de foc i ambre li entrava de ple a ple dintre la cambra, i ella núa, ab delicia, s'abandonava a la fulgent caricia. De tant donar-se a aquestes dolces manyes va ficàr-se-li el sol a les entranyes, i ben prompte sentia una ardencia dins d'ella que's movia. «Adéu, la casa meva i els que hi són: jo prenyada de llum me'n vaig pel món.» De tots abandonada, va comensâ a rodar per la encontrada. Estava alegra com l'aucell que vola,
cantava tota sola, cantava: «Só l'albada que duc el sol a dins i en só rosada. Els cabells me rossejen, els ulls me guspirejen, els llabis me rubiejen, en les galtes i el front tinc el color i al pit la gran cremor: tota jo só claror contra claror.» La gent que la sentia s'aturava admirada y la seguia: la seguia pel pla i per la montanya per sentir-li cantar la cançó extranya que l'anava embellint de mica en mica. Quan ella va sentirse prou bonica, va dir: «M'ha arribat l'hora.» Va parar de cantar, i allà a la vora entrava a una barraca que hi havia. La gent que al entorn era sols veia un resplandor i sols sentia el gemec poderós de la partera. De sobte, les clivelles del tancat van lluhir igual qu'estrelles. Desseguit s'aixecà gran foguerada, tota la gent fugia esparverada, i en la gran soletat no més restava un nin igual que'l sol, que caminava i deia tot pujant amunt la serra: «Jo vinc per acostâ el cel a la terra...»
# Les disperses (1912)/Per la Boira

PER LA BOIRA
Oh! boira, encantament de les montanyes, que't deixes travessar d'una llum dolça, evocadora de clotades pàl-lides i de poblats llunyans que's desensonyen i s'acosten rihent assoleiant-se... Oh! boira qu'amb el sol tota t'aclares, i que tu tota sola t'obscureixes i t'omples dels rumors de la tempesta...
# Les disperses (1912)/Pirenenca

PIRENENCA
Dins la cambra xica, xica, en la nit dormo tot sol; part de fòra negra, negra, la montanya'm vetlla el sòn. La montanya alta, alta, que se'm menja tot el cel, se m'arrima dreta, immòvil, centinella mut i ferm. Els meus somnis volen, volen cap als plans i vora'l mar, hont els meus amors m'esperen sota el cel assoleiat. Jo somric an els meus somnis adormit en la nit, sol... Par de fòra negra, negra, la montanya'm vetlla el sòn.
# Les gorges

A Sant Martí del Canigó
la veu ressona que us esglaia.
Diu: Catalunya!
 i la remor
sempre contesta:
Esclava a Espanya.
Si prens coratge
 els ulls al cel
i alces el braç -gest de venjança,
a Sant Martí sents una veu
i a cau d'orella:
També a França.
* Aquesta obra es troba en el domini públic en aquells països en els quals els drets de copyright són vigents fins 80 anys després de la defunció de l'autor. (Més informació...)
* Les traduccions d'aquest tipus d'obres poden no estar en el domini públic.
# Les disperses (1912)/Oració a Santa Llucia

ORACIÓ A SANTA LLUCIA
Vos que veniu pel Desembre portant els ulls en un plat, Santa Llucia, conserveu-nos la vista i la claretat.
Son tan bells els ulls al front quan hi brilla la mirada, fa tan bo de veure'l món per l'ànima enamorada de clarors de tota mena i el moure-s de tot quant viu; que cada hivern que veniu gloriosament serena, prò portant misteriosa els ulls al damunt d'un plat (com si en la nit tenebrosa altre llum vos fos donat), nosaltres esferehits
de tota mena de nits i seguint arrèu, arrèu tota estela lluminosa, us cridèm am forta veu y amb el pit tot agitat: «Santa Llucia gloriosa! La vista i la claretat!»
# Les disperses (1912)/Romanza sens paraules

ROMANZA
sens paraules
En la pica de la font neda una rosa vermella; acotada al raig del broc hi beu una joveneta; per la barba i coll avall li regala l'aigua fresca; els germanets més petits riu que riu de la mullena; ella riu i beu ensemps i al cap de vall s'ennuega... Tots se posen a xisclar, s'esbaloten i s'alegren, i el més petitet de tots, en breçol dins la caseta, al sentir aquell burgit tot nuhet riu i perneja i es posa a cantar tot sol una romanza sens lletra.
# Les dotze van tocant

Les dotze van tocant ja és nat el Déu Infant fill de Maria.
El cel és estrellat el món és tot glaçat neva i venteja.
La Mare i el Fillet estan mig morts de fred i el Vell tremola.
Josep a poc a poc encén allà un gran foc i els àngels canten.
En mig de fred i neu, el foc d'amor d'un Déu el cors desglaça.
Per això tot van cantant: ja és nat el Déu Infant fill de Maria.
# Les disperses (1912)/Les roses franques

LES ROSES FRANQUES
  He vist unes roses—d'un vermell pujat,
d'un vermell negrós—d'un vermell morat.
Penjaven gronxant-se—del mur d'un jardí;
ningú les pot heure—no's poden cullî;
són les roses lliures—de la servitut,
són les roses franques,—no paguen tribut.
Ni de baix s'abasten—ni de dalt estant:
el gipó o el gerro—no les gaudiràn.
Brillâ al sol veuràn-les—desde lluny la gent,
donaràn la flaira—al bon grat del vent;
mes cap mà atrevida—les apomarà
ni alenada humana—les mustigarà. No, com les flors altres,—són de qui les vol:
son lliures, son pures,—son del vent i el sol.
Passaràn la vida—gronxant-se i rihent i abrusades se les emportarà el vent.
# Les disperses (1912)/Matinal

MATINAL
Quíns matins de primavera, quín hermós comensâ'l jorn! Passeig amunt, acostant-me, ja t'oviro en el balcó. Te conec pel vestit negre, te conec pel cabell ros, per lo de mena primeta, per lo gentilment que't mous quan per mor del sol, airosa dûs extesa la mà al front, repenjant te en la barana per veure-m venir millor. Jo m'acosto ab mitja rialla, somrisenta tu'm respons, ja t'he vist... passo, y me'n porto benestar per tot el jorn.
# Les muntanyes

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Les muntanyes pot tenir els següents significats:
# Les plantes cultivades. Cereals/Bibliografia

De caràcter general
Específica per cultius
Arròs
Blat
Blat de moro
Civada
Mills
Ordi
Segol
Sorgo
Triticale
# Les minves del gener

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Les minves del gener pot tenir els següents significats:
* MARAGALL, Joan: Las mimvas del Janer part de Poesias originals y traduccions La Ilustració Catalana, Barcelona: 1891. Pàgs. 14-15.
* MARAGALL, Joan: Les Minves del Janer part de les Obres completes d'en Joan Maragall. Serie Catalana. Poesies I. Gustau Gili editor, Barcelona: 1912. Pàgs. 25-26.
# Sequedat

SEQUEDAT
Blanca floreta qu' á l'ermás nasqueres Y qu' obrint lo teu cálzer á l'aubada Ni sentires cantors de veu amada, Ni la companya d'altra flor tengueres;
Pobre flor, quant ses llágrimes derreres Compassiva te dona la rosada, Pareix que tu sonrius y qu'una diada Plena d'amor y de ventura esperes.
Espera sí, floreta, la bonansa; Espera ton amor encar' que sia Una il-lusió no més tanta esperansa.
També mon cor, tot esperant, somia; Y de te vida n'es fehel semblansa, Floreta sens amor, la vida mia!
1875.
# Si Déu, del cors, la mi·arma sostrau

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Si Déu, del cors, la mi·arma sostrau pot tenir els següents significats:
* Si Deu del cos la mia arma sostráut, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Si deu del cos / la mia'rma sostrau, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Si Déu, del cors, la mi·arma sostrau, no·m planyeran sinó mos cars parents, car mos amats no·m són tan benvolents qu·en aquell cas no·ls calga dir: "Plorau!" Escàs loguer és dat a mon treball com no só plant de pena sostenguda, e si rahó pot ésser coneguda, culpa no han, puys bon voler los call.
E d'acò·m planch e quedament treball, e dins mi plor e calle com a mut, e fir-me cell qui·m degra sser escut, trencant mon cor, e crit de mi no sall. D'Amor ho dich, qui·m trenqua lo pensar que per null temps seré per vós amat, e per açò yo·m trob desesforçat car tot assaig se causa d'esperar.
Dels amadors me vull ben informar on és amor en desesperat cor, e si és viu, per que de ffet no mor, com per amor no pot amor mostrar. No diré pus; mas contenple cascú l'estat d'aquell qui en tal cas se veu. Mas, guay de mi!, que tot lo cas és meu; donchs no deu ser que no·m plore algú!
Los mals d'amor són pochs al juhý comú, car en pochs cau aquesta passió, e tal dolor no la sent rahó; sinó a ssi, no pot jutjar algú. Aquell coneix la dolor de la mort qui·n forca és, volent-li donar volta, e cell qui ha sa vida·n delits bolta, e tal dolor no pot fer bon report.
És veritat: si portam en recort que molts passats morir ne sostengueren, conexerem quanta dolor hagueren puys que morir los fon millor soport. Sens causa gran null acte gran se fa; per ço cascú pot haver conexença que l'hom havent de mort poqua temença, tan foll gosar gran dolor lo portà.
Metg·en lo món saber no li bastà sentir lo mal que lo malalt soferta, mas per senyals en la part descuberta porà jutjar l'om en quin punt està. Enaxí·n pren a l'hom d'amor puncell; no pot sentir passió, mas veu l'acte d'ayçell qu·en ssi porta lo gran caracte d'Amor, qui may contra ssi vol consell.
Sí com empeny balesta lo quadrell aytant com pus la sua força basta, la voluntat de l'hom o dona·s casta, tant quant Amor sa força stén en ell. En contr.Amor no valgué saviesa; si no David se'n fóra bé deffés, e savis molts no hagren tant amprés si contr·Amor valgués alguna.mpresa.
Tornada
Plena de seny, per no ésser entesa la mi·amor porà scapar sens mèrit; e sab-me greu, com ho haureu demèrit per mon parlar no faent-la-us palesa.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Si bé mostrau que mi no avorriu

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Si bé mostrau que mi no avorriu pot tenir els següents significats:
* Si bé mostráu que mi no avorriu, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Si be mostrau / que mi no hauorriu, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Si bé mostrau que mi no avorriu, ans vos altau de ma simpla paraula, e mos escrits no creheu ésser faula, e us plau de mi si algun hom bé·n diu, quant ymagín que per vós yo amar avorresch mi, que res no y fall d'entregue, en aquell punt tot mon voler negue puys que vostr·alt no passa·n bé amar.
Conort bastant en mi no pusch penssar, e si per temps alguna part n'atench, serà per ço com part d'Amor tal prench que·l sabrà mal si l'he desemparar; hauré Amor de mi despossehit, que per null temps tal servent cobrarà; aquest penssar conort me portarà: durarà tant com ser enfellonit.
Ço que deman mereix preu infinit; no·l vull haver ab res no merexent: l'ànima us do qu·és a Déu bell present, ella no·l plau haver lo cors jaquit. No us prech d'amor, mas que la'm demostreu; del qu·és en vós hauré singular grat; si bon voler me teniu amagat, tant am lo mal ab què·l me amagueu.
Yo son ben cert que vós mi conexeu e los tres temps de mi no ignorau, mos penssaments yo creu que sapiau; no us preheu, donchs, si no·m regonexeu. Lo meu voler ab infinit s'acosta; serà content del vostre, poch o molt: donchs, envers mi no us cal anar d'escolt; lo camí·s pla sens barranch ne gran costa.
Vostra valor tot quant pusch dar me costa, no·m resta pus que·l viure dolorós; dos grans contrasts de volers veig en vós: mon viure us plau, de mort és la resposta. Los hulls tinch cluchs, no conech nit ne jorn, ne tinch hom prop qui del temps me avise, ne sent res ferm ab què lo temps divise; ab tot açò ma pensa no pren born.
Tornada
Lir entre carts, dins mi porte hun forn cohent un pa d'una dolça sabor, y aquell mateix sent de gran amargor; tot açò·m pren deu hores en lo jorn.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Serra de Mariola

Serra de Mariola, tota a floretes, tota a floretes sí, tota a floretes no, tota a floretes.
On van les 'socarrades', a fer botgetes, a fer botgetes sí, a fer bugades no, a fer botgetes.
# Serrallonga

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Serrallonga pot tenir els següents significats:
* Los bandolers catalans o lo ball d'en Serrallonga, obra de teatre de Víctor Balaguer i Cirera (ed. 1868).
* El ball d'en Serrallonga, article sobre el ball del mateix nom, de Robert Robert (ca 1865).
* En Serrallonga, cançó popular, segons Segona serie de cançons populars catalanes (ed. 1909).
* La fi de Serrallonga. Drama històrich en un acte, de Josep Aladern (ed. 1898).
* La fi den Serrallonga, poema de Joan Maragall de 1900. L'edició de 1912 porta per títol La fi d'en Serrallonga.
* Serrallonga, cançó popular i informació històrica sobre el bandoler Serrallonga, segons Cansons de la terra vol. III de Francesch Pelay Briz (ed. 1871).
# Set vaixells deixen Marsella

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Set vaixells deixen Marsella pot tenir els següents significats:
   * Set vaixells deixan Marsella - per' ná' á la ciutat d' Orá...
   * —Perduda, l' havem perduda - la carta de navegar...
   * Sount tres veisseous dedins Marselho - que van partir per Portugal...