# Victor Hugo en català/Al Bisbe que 'm diu Atheu

¡Atheu! Bisbe, entenemnos d' una volta. Vigilarme, espiarme, aguaytar m' ánima; misserejar, com per lo pany, los dubtes que hi ha en mon esperit; volguer las causas esorcollar y veurer hont arriban; interrogar l' infern y, plana á plana, son códich registrar de policia del sinistre espirall desde la trapa pera saber qué crech ó bé qué nego… no 't prengas eixa pena tan pesada.
Ma fé jo 't contaré sens cap reparo, puix á franquesa 't jur' que ningú 'm guanya.
Si per acás se tracta d' un bon home, d' un vell de cabellera y barba blancas, que 'ns pintan assegut en un alt trono, meytat emperador y meytat papa, rodejat d' un dosser de foscos núvols com los qu' ab bastidors al teatre s' arman, fent l' aleta tranquil sobre sa testa dia y nit un colom de blancas alas, á sa esquerra un profeta, y un arcángel á sa dreta, y estés damunt sa falda de son fill lo cadávre fret y pálit; un y triple, escoltant un coro d' arpas, Deu gelós, venjatiu, que res dispensa, qu' als qu' humiliá Moisés ab son peu xafa, mentres qu' als bandolers duyent coronas en sas cofurnas generós consagra; que per los mals del pare al fill castiga,
qu' al sol detura al caurer la vesprada exposantse á trencar totas las mollas del Univers, forsant sa maquinaria; geógrafo dolent y mal astrónomo, rastrer escarni de la rassa humana, que sempre está de mal humor, frenétich, dispost á condemnar qualsevol falta, qu' avans de perdonar óu la consulta d' una Verge que fér sol d' advocada; qu' en son blau cel l' obligació s' imposa d' imitar nostres vicis y greus faltas; que te flagells com altres tenen gossos, que l' ordre de las cosas desbarata, que 'ns etjega á Nemrot, Cirus, Cambisses, y per Atila 'ns fa tallar las camas; en eix cas, Bisbe, tens rahó que 't sobra: jo só un athéu si d' aquest Déu se tracta.
Més si 's tracta del Sèr qu' en sí condensa tot quant l' idea en l' absolut abrassa,
del infinit en sa evidencia tota; per qui pot l' Univers, á lley innata subjecte, exclamar jo, 'l mateix que l' home; del Sér qual ánima oich dins de mon ánima, que 'm parla en baixa veu y, qu' entre'l dojo d' instints que me exclavisan y m' arrastran, la veritat seguir en tots mos actes y aborrir la mentida m' encomana; del Testimoni qu' á ma ment á voltas acaricia y á voltas don' fibladas, segons que sente en mi 'l esperit creixer ó á la bestia adquirir preponderancia; del Prodigi inmanent que sentim viurer mes que vivim nosaltres, qu' embriagada nostr' ánima n' está quant es sublime, y va, 'l just, verdader y bell ab ansia buscant, per lo sender que segui Sócrates y que Cristo acabá gunnyant la palma del mártir, cada cop qu' al sacrifici la convida 'l deber, ó la borrasca l' atráu, ó sent l' aspiració suprema d' anar per entre l' ombra entenebrada fins á trobar lo lloch d' eterna aurora; d' aqueix profundo Algú que no te cara,
ni extensió, ni contorns, de qui res saben las religions presents ni las passadas, qu' adivinam per sa bondat extrema, y que, sentim per sa conducta sábia, y que sens fills, patern amor demostra més que l' ardent istiu raigs de llum clara; d' aqueix Incógnit vast que no anomenan ni menys explican del Sinay las Taulas; que nins y morts, com en confusa cima, veuhen desde sos bressos y mortallas; d' eix Altíssim qu' en cap pa ázim se menja, que perque dos cors s' amen may s' enfada y hon veus lo pecat tú; ell veu la natura; d' eix Tot vertiginós dels sers, que parla per véu dels elements, que no te biblias, ni sacerdots, ni fórmulas marcadas, ni res carnal; que té l' espay per llibre, y té per temple 'l cel; Lley, Vida y Ánima, qu' á forsa de set gran ni 's veu ni 's toca, fins al extrem de que la forma vaga de las cosas deixant com transitoria se 'l regoneix en tot y en res se 'l palpa; d' eix suprém Inmutable, d' eix solstici de la justicia y la rahó que guardan
ab l' infinit un equilibre estátich demá y sempre com antes y com ara, donant duració als sols y als cors paciencia, qu' es, fora de nosaltres, brillant flama y es conciencia, de nosaltres dintre; si es d' aquest Déu, oh Bisbe, de qui's tracta, del que sempre, en l' aurora y en la tomba, lluhí igualment sense sufrir mudansa, del que comensa sempre y recomensa principi eternal, simple y sens distancias, que pensa puix qu' ell és, que jo ennomeno deu, d' un vocable mes sublime á falta; llavors ja 's direrent: llavors segueixen los nostres esperits senda oposada: lo téu va envers la nit, sima hont habitan los duptes, los escarnis, y las riallas, y 'l méu va envers lo jorn, claror espléndida, himne sagrat de fé en lo qual mon ánima s' extasía, y transporta, y llavors, Bisbe, tú ets lo qui d' Athéu mereix la tatxa.