# Jochs Florals de Barcelona en 1859/¿Quí vens al amor, que etxisa?

NUMERO 8.
¿QUÍ VENS AL AMOR, QUE ETXISA?
LLEGENDA HISTÒRICA.
Bat la fosca de una nit del placévol mes de octubre la lluna desde l' zenit, puig ni un tel de núvol cubre sòn disco de argent brunyit. Jau en repós la feixuga
torra condal de Valldaura: cap centinella hi belluga: sols turba al silenci l'aura que ab las fullas dels verns juga. Mitjoberta una finestra de una sala mitj obscura tè la má de una hermosura, en guaitar de nit ben destra cert camí de la planura. Los minuts está contant per las pulsacions del cor, que tarda mòlt sòn amant. ¡Ay, que óu la óliba...! ¿Sòn cant li prediu mólt próxim plor? Sòn atrós desfici creix: de repent lo lluny galop de dos caballs percebeix: tota en ulls se converteix; y cessa l' rumor de cop. Tras de alguns instants mòlt breus véu venir per una senda un armat de cap á peus: prest coneix sa dolsa prenda per sos resplandents arreus. Atravessa un camp de mill contiguo á la torra parda l'home de armas; trau un brill,
mira en torn, com qui se guarda, y estrafá lo cant del grill. La finestra mitjoberta, al obrirse del tot, gruny: para l' cant, y espera alerta éll la clau que de una experta má blanquíssima se esmuny. Prest la cull: una rodona porta falsa pas li dòna; palpa, y puja l's esglahons de un caragol, hont ressona lo drinch drinch dels esperons. De puntetas, sens tardansa, crusa un corredor, que imposa: per la dita sala avansa, y ab goig frenétich se llansa en los brassos de sa hermosa. «¡Oh llum de mos ulls!» exclama: «¡ángel mèu, per qui no escusa cap perill est cor que te ama! ¡ay, cuán vivament la flama del més cego amor me abrusa! ¡Ídol mèu! ¡gentil Mahalta...! ¿Peró qué tens, que axí lliscan eixas perlas per ta galta? ¿Quín temor te sobresalta? De ton pit las penas iscan.»
Y la dama, ab trist accent, li respon: «¡Dèu mèu! ¡cuán prompte matará eixa flama ardent mon altiu germá, lo compte, que arriba vuy ab sa gent!» —«¿Qué me importa sa alta esfera, ni sòn profundo rencòr? ¡Poch sab que En Ponts de Cervera, lo que per sa sanch no espera, ho obtindrá per sòn amor! En lo mòn no hi ha qui alcanse á fer trossos la cadena quen's lliga als dos...»—«Ni qui amanse la cólera que per pena á eterna distancia n's llanse. Tremolant mon cor está!» —¿Tems acás...?»—«Que me sepulte en tétrich convent demá.» —¡Ay! no cregas que te abulte lo temor tal risch cercá. ¡Gran poder tè l' compte invicte!» —«¿Cap recurs no hi ha que puga lliurarnos de tal conflicte?» —«Sí per cent: un nou delicte.» —«¿Un nou delicte?»—«La fuga.» —«¡La fuga! ¡Dèu mèu! ¡qué horror! ¿Qués' diria de Mahalta
si l' cendal de sòn honor fès mil micas...?»—«Puig te falta lo coratje, á Dèu, amor.» —«¿Y m' deixas aquí plorant, mal caballer?»—«¿Quín torment podrá sentir en avant la dama que á un noble amant prefereix un trist convent?» —«¿Jo un convent? ¡Etern Senyor! ¡Oh! ¿no véus que, si ab tu fujo, me infamo per sempre?»—«Eíx plor ja nom' mou, que fort me enujo. ¿Perilla ab mí ton honor? —Resolte prest.»—«¡Quín apuro!» —«Ó abandonas esta casa, ó apago est foch que me abrasa.» —«¿Serás mon espós?»—«Ho juro per la creu de aquesta espasa.» —«En brassos de la noblesa, caballer lleal, me entrego.» —«¿Qué li falla á la princesa á qui entrego ma fé il·lesa?» —«De esta torra fugir luego.» Y éll, ab fatigós respir, li dòna la má al eixir; y, al crusar lo corredor,
sént que l' virginal rubor llansa lo darrer suspir. Y ella, tras sòn caballer, vá baixant la estreta escala, sens portársen ni una gala, que á la flor de taronjer li basta l' perfum que exhala. Prenen un sender pendent, trencat per mòlts xaragalls, que l's porta al peu de un torrent, ahont un fidel sirvent tè fermats dos bons caballs. Puja éll dalt de sòn corser, que al punt renilla de pler; la dama á sa gropa munta, servint de estrep lo escuder, y marxan cuant l'alba apunta. Á brida batuda van tot lo dia, fent dressera, cap al mas hont los espera un vassall que tè l' galan á dos millas de Cervera. Arriban de nit al bals que la vista ab por amida del peu del mas, y en seguida, per no dar un pas en fals, van tenint un poch la brida.
Obre lo vassall la porta de aquell rónech casinyot: ab pobre taula l's conforta, que ab poch lo amor se aconorta, y l's acomoda, com pót, en dos cambras ennegridas, com la baixa xemeneya, per lo fum de encesa teya, y éll vétlla atent per llurs vidas, que es noble sa sanch plebeya. Apenas se mostra l' Sol, los enllassa un clergue en breu; y ella, plena de consol, déixa péndrer tot lo vol al amor ungit per Dèu. Quédense sense recel dins de un cau que tè una timba per fosso, y será sòn cel durant la lluna de mel, que entre virtuosos may minva.
Ja l' compte de Barcelona don Ramon Berenguer cuart á sa cort la volta dòna,
realsant sòn noble esguart lo tendre llor que l' corona; que acaba sa bisarría de ajudar, ab gran fortuna, á Alfons en la empresa pia de arrancar la Mitja-Lluna de la opulenta Almería. Abrassar vól á Mahalta: ab disculpas fá un embroll sòn servey: ja al compte assalta cruel suspita, y poch li falta per tornarse de ira foll. Créu robada sa germana pel' castellá de Cervera, y, ab un rugit de pantera, diu, que venjansa demana tal afront, y tráu brumera. Á trenta sirvents éll crida, y l's mana, ple de furor, que ho registren tot sens mida, y li porten morts, ó ab vida, sa germana y sòn raptor. Tot ho atropella la planta de tals llebrers, sens exclóurer nil's convents de fama santa: no deixan pedra per móurer, que l'orde del compte espanta.
Mès los guia mala estrella, puig un mes tras altre passa sens que pugan donar cassa á la tan felís parella que se oculta ab tanta trassa. Aburrit lo compte está de aguardar tant temps en va un desquit de tal injuria: l'avinguda de sa furia á minvar comensa ja. En axó, fixant la vista en la platja deliciosa del riu Ebro, se disposa á passar á la conquista de la plassa de Tortosa. Catalans y aragonesos forman host mòlt dilatada, que luego s' véu reforsada per moltíssims genovesos que arriban en grossa armada. La galera de més preu munta l' compte, que está á punt, y al cap de dos dias véu com l'armada da la Creu va pujant per l'Ebro amunt. Ja lo ovira la morisma desde l's marlets de l'Azuda,
y de espant se queda muda: sòn reyetó se enfurisma, y ab sarcasme lo saluda. No bè romp lo pont de barcas y circumvala á Tortosa lo compte, l' rey moro posa dins del fort castell sas arcas y lo harem, que li fá nosa. Catapultas de llarch tir lo acampat exércit arma, y llambordas fá brunzir; y l's moros, tras viva alarma, ja senten sa sanch bullir. Com tigres ab fam se llansan sobre l'host en cent surtidas; mès en va sos brassos cansan, puig ab ellas sols alcansan ben caras véndrer sas vidas. Lo rey moro, cego de ira, per últim recurs vital munta un potro que mòlt val, y ab sa gent resolta s' tira sobre la tenda condal. Y vuitcents catalans forts, com vuitcents alans fent presa en los moros, tal sorpresa
frustran rápits, y de morts fan per cert horrible estesa. Vola l' compte, y sens corassa móstra que combátrer sab, cuant de repent una mássa, molla de sanch, amenassa xafarli de un cop lo cap; mès lo bras enarbolat ab tal arma cáu de prompte, del muscle ben arranat per lo montant afilat de un que crida, «Viva l' compte!» Y segueix tal paladí assombrant á tots, y al fi sa espasa, que sembla un llamp per sòn brillo serpentí, de moros neteja l' camp. Y la morisma, abatuda, de sas torras primparadas se escapa de correguda, y se retira á l'Azuda ab las alas escapsadas. Entretant pel' camp passeja la vista l' compte, buscant al guerrer á qui déu tant, y que passa á ser la enveja de sòn exércit brillant.
Mès nol' véu, que sa modestia es immensa, com immens es sòn coratje, que ho vens tot, excepte la molestia que li causa tot encens. Frisantse, á manar no tarda que vajen ab pressa gran dos ballesters de sa guarda en busca del nou Roldan, que de la cort se resguarda. Registrant lo campament, lo troban dins de una tenda, y li expressan al moment lo desitj que l' compte sént; y éll pren la més curta senda. Majestat de il-lustre esfera dòna á sa arrogant figura sa riquíssima armadura, y per entre la visera sa encesa vista fulgura. Embrassa un escut brunyit, que presenta una divisa de ben poch obscur sentit, puig porta al voltant escrit, ¿Quí vens al Amor, que etxisa? Al véurer al compte, s' para; y èst, embadalit, lo mira
de cap á peus, mès repara lo que diu lo escut, se admira, y exclama, «¡Sentencia rara!» —« Però verdadera, al fi,» diu ab brio l' caballer. —«Estranyo que opine axí tan intrépit paladí,» replica l' compte sever. —«Nou's comprench.»—«Si á tal error vostre judici se aferra, mostraréu que teniu cor de fort gegant per la guerra, y de nano per lo Amor.» —«¿Acás no es cosa sabuda que en lleó l' valor trasmuda al caballer més novell, al pas que l'Amor lo muda en manso é indefens anyell?» —«¡Tan profundo com gallart sembla l' filosop que assusta á la Mitja-Lluna adusta! si bè que ara l' fá cobart lo recato, y me disgusta.» Alsa de cop la visera lo paladí sens igual. «¡Oh Dèu....! ¡En Pons de Cervera!» diu lo príncep, fentse arrera,
y pórta la má al punyal. Á tal furor venjatiu, sense mostrar que lo aterre, lo caballer seré diu, doblant lo genoll esquerre: «Aquí estich, senyor: feríu.» Mès lo compte, prest vencentse, sént que vá desvaneixentse lo cap de núvol que tapa sa clara rahó, y, sonrientse, esta confessió li escapa: «Ben grabat en la memoria tinch vostre servey insigne: no vull que diga la historia que un héroe cubert de gloria de mos brassos no fou digne. La virtut y lo valor, que engendran en tot gran cor la verdadera noblesa, vos donan drét al amor de la més alta princesa.» Y al mostrar que á sòn llinatje magnanimitat li sobra, recompensa lo coratje de En Pons, rebent l'homenatje per los feudos que èst recobra. Ja á la frecuent sacudida
del ariete bamboleja l'Azuda: ja cáu rendida, y en sa torra, en sanch tenyida, lo estandart del compte ondeja, cuant lo paladí, que anyora á sa esposa encantadora, com un cego un raig de Sol en sa eterna nit de dol, munta á caball sens demora; y apenas desde una altura á sòn ángel bell divisa, vola, lo abrassa ab locura, y exclama ab dolsa ternura: «¿Quí vens al Amor, que etxisa?» (De Don Salvador Estrada.)