OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Lo lay del Joglar

Qu' el fuecx que m' art es d' un aital natura Que mais lo vuelh on plus lo sent arden, Tot en aissi quo 's banha doussamen Salamandra en fuecx et en ardura E 'n tra son noyrimen. Peire de Cots d' Aoblac.— Si quo 'l solelhs.
Car sotz spill, ma dompna, d'hermosura Vullatz, cruzel, qu' en vostre riz me mir'; Car sotz spill pel qui amatz de ternura, Acconortetz cell que per vos sospir': Car sotz spill dels sants ayci en la terra Per dar al trist que mort d' enuig conort, Del dolor greu que 'l cor marcit m' afferra Lliuratzme tost, ó tost damnatzme á mort.
Damnatzme á mort qu es douça é laussangiera La mort per vos, regina del amor:
Damnatzme á mort, mais ¡las! sia ab laugera Sageta d' aur que vole dret al cor: Damnatzme á mort, mais no apartetz la vista Quant luny de vos partray de mort playat, Car fora dar dos morts á m' arma trista, E en vers de mi trop niera cruzeltat.
Lagremejant é al coll l'arpa plorosa Iray pel mon mon fat mesquí xantant; Lagremejant é ab bocca rugallosa Diray als rius é als auzeletz mon plant: Lagremejant nutriray, ¡las! ma pensa Per morir tost, com l' auzelet ferit Per tost morir enfonça sens temensa Ab bech cruzel lo tret pus dins del pit.
Nier fonch lo jorn en que 'm parí ma mayre, Car me parí per sser desventurat: Nier fonch lo jorn en que digué mon payre: «Yeu faray d' ell un joglar ó un soldat:» Mais fonch pus nier lo jorn en que confiantne En vos y en mi á amarvos me prenguí; Car si com cell que al sol torn' cech mirantne E yeu ceguí tantost á vos mirí.
Trist es mon fat, pus trist que nuyt escura Paubre d' estels é rica de fredor: Trist es mon fat com niera sepultura, Car far yeu suy d' enuig é de tristor;
Trist es mon fat, car d' una gentilesa Que 'm fuig lo cor suy las é humil catiu, E ¡trist de mi! tan greu es sa cruesa Que perque plor' é pene 'm fau l' esquiu.
Yeu say mesquí qu' en lit d' un emperayre Per bella é pros sotz digne de dormir: Yeu say mesquí qu' en tron de llum e d' ayre Havetz nascut per sus en cel lluyr: Yeu say mesquí que offrirvos sols poria Rims é lauzors é 'l cor, car es quant hay; Mais yeu 's promet' darvos ventura, aymia, Tant mon amor es calt, fis é veray!
TORNADA
Lir entre carts, pel Dieus que pel pecayre Molt cruzelment en crotz volet sser mort, Lir entre carts, vullatz, si os platz, me trayre D' est potz d' enuig é darme algun conort.
Endreça.
Douça xançós, al luech ont viu ma dama, Prenent comiat de mi, lassa, partrás: Douça xançós, que nuyll com yeu no l' ama, que d' amor cuyd sser foll li diras.
Setembre de 1840.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Penas y remeys

Copa de olors, flor galana, La del botó d' or y grana, ¿Qui á secar vindrá eixas gotas Que fan ton dol tan hermós? Eixos plors, perlas preciosas, Que ornan tas fullas llustrosas ¿Hi ha flor qui pugue secarlas? Y la flor digué: —Lo sol!
Vas de armonías, poeta A qui las penas han feta Al front corona de arrugas, Als ulls garlanda de plors, ¿Hi ha qui un front allisar pugue? ¿Hi ha qui uns ulls mullats aixugue Quant del cor pujan las llágrimas? Y 'l cantor digué: —Lo amor!
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Mos cantars

Si ab mos cantars sensills, ó patria mia, Terra sagrada hont mon bressol sens galas Balandrejà al trist so de sas baladas, Una mare ab amor; Si ab mos cants llemosins jo puch un dia Ta corona refer, que fulla á fulla Dispersá per tas planas regaladas Dels segles lo rigor;
Dels antichs trobadors la muda lira Jo arrancaré de llurs humits sepulcres, Y al geni; que plorant entre llurs llosas Divaga, invocaré, Y despertant las que lo mon admira Sombras sagradas, noms cenyits de gloria, Los comptes y antichs reys y llurs famosas Batallas cantaré. Jove sò, ó Patria, si, y la ma encara Tremola sobre l' arpa hont la cigala Brillá dels trobadors, ahont ressonaren Los cants del Cabestanys: Jove sò; ¿mes qué importa si m'ets cara, O Laletania, y tos recorts poétichs En mon trist cor en patri' amor posaren Lo que li falta en anys?
Durs serán mos cantars, sens' armonía Saltarán de mon cor mos ardents versos, Com de l' acer rogent saltan hermosos Trossets de foch brillants; Mes no se 'ls tatxará de bastardía, Pus llemosins serán, encara que aspres, Y en recorts richs y en fets caballerosos Dels héroes laletans.
Durs, si, mes llibres, com lo vol del áliga; Mes altius, com los monts que llurs nevadas
Crestas, que roures de mil anys cenyeixan, Aixecan fins al cel; Ni en sonorosas voltas assentadas En llaugeras columnas d’or y marbre, Darán venals llahors als qui mereixan Sols despreci cruel.
Ni temes, Patria, que ab cantars joyosos Tas llágrimas insulte de viudesa, Ni recorde 'ls vils noms dels qui trencaren Lo ceptre de tos reys: Prestem son foch de Catalunya l' geni, Y al mon recordaré la sabiesa Y bravura de aquells que un jorn li daren Llur dialecte y llurs lleys.
Prestenm' llur geni 'ls trobadors que dorman En llits de marbre 'n pau y exempts de pena, Y en melós llemosí, pus es lo idioma Ab que parlo al Senyor, Cantaré tas grandesas, Laletania, Tos comptes y reys braus que per l' arena Lo pendó arrossegaren de Mahoma, Del Sarrahí traidor.
Cantaré als paladins qu’ en las riberas Del Jordà venerat, 1’ arena santa Ab sanch tenyiren, que ab sa sanch divina Lo Fill de Deu regá,
Y al jovenet galant que ab ágil planta, Penjada l' arpa atras que al vent gemega, Baix lo daurat balcó d'ahont dorm sa nina Sa troba á cantar va.
Y cantaré lo amor y sas dulsuras, Y las fillas gentils de las montanyas, Las del còs mes ayrós que una urna grega, Mes que un pomet de flors; Pas no sempre ressona en las alturas, Ni baix sostres daurats, ni en castells gótichs; Pus no desdenya las humils cabanyas L' arpa dels trobadors.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Lo compte Borrell II

Iba tan tinto de sangre
Que una brasa parecia, La espada lleva hecha sierra De los golpes que tenia. El almete de abollado En la cabeza se hundia.  · · · · · · · · · · · ·
«Ayer villas y castillos, «Hoy ninguno poseia; «Ayer tenia criados «Y gente que me servia, «Hoy no tengo una almena «Que pueda decir que es mia.» Romances del Rey Rodrigo.
Del riu de las ayguas roijas La ribera un jorn seguia Lo compte Borrell segon Que á caball fugint venia De sa vila.
Era de nit y la lluna Sobre las ayguas lluía Vestint com de un vel de plata Las bellas torras moriscas De las vilas.
Mitj caygut lo rich mantell, Rompuda la capellina, Y penjat atras lo escut Ahont las roijas barras brillan De sa vila:
Tints los esparons en sanch Que de son caball corria, Cobert de pols y suor Axi l'vell compte planyia La sua vila.
«A Deu siau mos palaus De Barcelona l' antiga, Que de avuy per sempre pers Ton compte, comptesa viuda, ¡Oh ma vila!
«Que Almançor te ha conquistat, Almançor lo de Sevilla, Y ha arrossegat per la pols Tos pendons que 'l mon temia, ¡Oh ma vila!
«De sanch tos carrers y murs Y plassas estan tenyidas, Y encara en mon cor ressonan Los gemechs dels que morian, ¡Oh ma vila!
«Tos temples están deserts Y rodejats de ruïnas Que 'l foch de las naus encesas Ab roija flama il-lumina, ¡Oh ma vila!
«Tas fortas torras romanas Jauhen pel sol derruidas Perque 'l carro del rey moro Rodás sobre llurs relliquias, ¡Oh ma vila!
«Tos fills has perdut, Comptesa, Tos fills de mes valentía Que guerreijant per' salvarte Ab gloria á tos peus morian, ¡Oh ma vila!
«Eix matí me gosí encara De boyra en veurert' cenyida, Y eixa nit ploro al mirarte Cenyida de flamas vivas, ¡Oh ma vila!
«Mes testimoni es Monsenv, Que alsa sa nevada cima Per sobre les richs palaus De núvols que 'l sol matisa, ¡Oh ma vila!
«De com juro devant Deu, Devant del estels que 'm miran Plantar las creus de San Jordi Sobre los murs de Sevilla, ¡Oh ma vila!
«De com juro per la creu De ma espasa damasquina, Que Almançor qu' es ton rey ara Será ton esclau un dia, ¡Oh ma vila!
Axi jurá, y sospirant Y despedintse ab la vista Plena de plors, mes de rabia Que del dolor que sofria, De sa vila,
Vingué á alsar en las montanyas La host temuda que devia, Si no en Sevilla plantar Lo pendó hont las barras brillan De sa vila,
Arrancar sos richs palaus A Almançor lo de Sevilla, Y borrar ab sanch de moros Lo afront que feren un dia A sa vila.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Lo Gayter á la Nina del Llobregat

A vos la modesta nina, La del front blanch sonrosat, La qui en lloch de cabells sedas Pentinau ab blanca ma; La qui en las platjas nasquereu Hont lo argentat Llobregat Perqu' en éll las ninas juguen Passa ab las canyas jugant; Permetau que aquest poeta, Humil tant com vos sou gran, Hont altres trobas posaren Yinga la sua á deixar, ¡Mes ay! no olvidau, senyora,
Qu' esta poch acostumat A cantar devant de reynas Y en artessonats palaus, Y que aixi quant ab vos parle Li podrá 'l valor faltar O tremolarli la veu Pus son cor trémol está.
No mirau, ¡ay! á sas rimas Ni á son aspre so mirau, Pero mirau á son cor Qu' encara que humil es franch. No porta l' arpa de plata Ni gorra de grana al cap, Mes en cambi tampoch crema, Com altres, encens venals. Calsa modestas sandálias, Mes ad eixir de un palau, No sacud, com ho fan altres La pols que: allí s' hi ha posat ; Y ha servit mes de una volta Son mantell, sí be es de drap, A las bellas de catifa, Y á los pobrets de abrigall.
No ho olvidau, ma senyora, Pus sols aixis disculpat Queda de parlar ab vos Qui parla ab tan aspres cants.
Bella es la flor que creix modesta y sola En lo desert que crema un sol ardent; Bell en lo estiu es lo vapor que vola, Com un vel blanch, debaix de un cel de argent; Bell es lo sol quant naix en l' orient Tenyint los monts y 'l cel d' or y viola, Pero á vos mes que al sol ab s' aurëola Bella os trovan mos ulls, mon cor os sent.
Dols en la nit es del aucell lo cant Quant en son niu espera á la que adora; Dols es del bosch al ferse fosch lo plant Quant passa 'l vent per ell, com veu que plora; Dolsa es la veu del riu que gemegant Mitx entre flors ocult passa á tota hora; Mes vostre cant es sobre tots, senyora, Enamorat ó trist, dols ó brillant.
Purs en lo hivern son ¡ay! de las rosadas Los cristallins cramells que cull la flor; Pura es despres que 'l sol las ha besadas De las flors dels jardins la fresca olor;
Pur es lo encens que vola hasta al Senyor Desde lo altar en boyras platejadas, Y no obstant es, ó nina, mil vegadas Mes pur y cast de verge vostre cor.
Flors, y aucellets, y encens bells y olorosos Sols sombras son del bens que hi ha en lo cel: Flors y aucellets y encens son purs y hermosos, Mes vos dels ángels sou la imatge fiel.
Setembre de 1845.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Paraulas de consol

Oh, grans son los dolors, amiga mia, Ab que proba ton cor lo amor de Deu! Brau lo torrent de penas que t'envia Per' veure' si es mes qu' ell fort lo lleny teu!
¡Oh, si, dura es d'espinas la corona Ab que cenyeix ton ample front ardent! ¿Qué estrany que ple de arrugas, semble l'ona Ratllada un jorn de hivern per aspre vent?
¡Oh, si! be 't proba 'l cel; be purifica Ab lo gresol de afany ton pobre cor; Ton cor que tal vegada no s'explica Com en qui 'ns ama tant cab tant rigor.
Ton pobre cor cansat, que al colpejarlo Lo cel, com se colpeja un diamant, Creu ja que ho fa tant sols per trossejarlo; No perque ixe dels colps molt mes brillant.
Ton cor, que com una arpa abandonada En una nit de vent en un tronch sech, Sospirar ja no sab altre tonada Que la del trist y planyidor gemech.
Com es cruël, ó amiga, la desgracia! Despres que fulla á fulla ha destruit Tas il—lusions, com de olorosa acassia Roba lo vent las flors en una nit:
Despres queamichs, y amors, y poesía Del fondo de ton pit havia pres, Prop teu tres fossas en un mes obria, Y 't robava tres cors en un sol mes!
¿Qué estrany donchs que privat dels qui en la terra Sa ditxa foren, foren son escut, Y exposat á la sort que li fa guerra Ton cor se deixe caurer com vensut?
Mes no; no está vensut, pus es mes forta T' ánima gran que ta funesta sort. Yensut ton cor no está, pus dins d' ell porta Lo escut sant de la fe, mes qu' ella fort.
¿Qué te importa que 'n mitj de un mar salobre Esqueixe 'l vent las velas de ta nau? Fiada en Deu, no temps que á l' ona se obre, Y remas mes quant mes lo mar es brau.
¿Qué importa que prop teu esclate ayrada La tempestat, si sota 'l sant mantell De la esperansa 't creus mes resguardada Que 'n son niu contra 'l cers ho está lo ausell?
¿Qué 't fa que dels afanys la nit obscura Te sorprengue 'n mitat de ton camí, Si al buscar en lo cel en t' amargura Lo estel del nort, lo trobas sempre allí?
Benehít sia Deu, pus al llansarte, Com náufraga en un mar sempre agitat, Una ma te allargava hont agarrarte Y 't treya á port tranquil y resguardat.
Benehít sia Deu que á tos peus feya Caure' espuntats los tirs del fat cruël, Deu que als lleons que fossen mansos deya Y humils queyan als peus de Daniel.
Com en mitj del pesars serán, amiga, Dolsos los plors que broten de ton cor, Recordant qu'es un pare 'l que 't castiga, Y un pare no coneix mes que lo amor!
Sabent que cada afany que ton front crema, Y comptas tu pels solchs que 'n ton front fa, Per anyadir mes flors á ta diadema Deu en lo cel contantlos també está!
Serena pus ton cor, amiga mia, Tu que sabs quant poch duran los dolors, Tu que sabs que la nit porta lo dia, Tu que sabs que del fanch naixen las flors.
Y si tal volta veus que los ulls mulla De ta mare una llágrima de dol, Recullintla ab un bes, com de una fulla La rossada ab un bes recull lo sol,
Digali:—« No plorau, mareta amada, Pus si 'ls cors no tenim que amavam tant, Un jorn los trovarem en la morada Hont es etern lo goig, lo amor mes sant!»
# Camins i paisatge/Papallones

Papallones
Home pedestre —no animal alíger que el vol esplaia per l'atzur —em sento fatigat del tirany per on s'enfilen les meves lentes passes.
Damunt l'asprívol codolar, tot d'una, el moviment em sobta d'unes ales que, ingràvides i mudes, vaiveregen al meu entorn i dins l'espai dibuixen figures parabòliques.
Oh, graciós contrast! De tal manera m'atrau el rítmic voleteig, que sota mos peus desapareix l'aspra pujada i fins i tot diria com si al meu dors hi borronessin ales.
Però és debades mon desig, oh, lliures i fràgils papallones! Cal que pugi rost amunt, pas a pas, com la formiga que la divina agilitat enveja del vol que us gronxa en l'aire.
Però, si no el meu cos, bé se us assembla mon esperit, llavors que, deslligant-se del món ingràcil que el meu peu calciga, ama seguir les invisibles rutes que es perden dins els somnis.
# Camins i paisatge/Present tardà

Present tardà
Oh, matí de setembre, oh, delícia! Sortir al camp amb el llustre primer i amarar-se d'aquella blandícia que fa el cos lleuger;
caminar per la humida sendera, els sentits molt oberts i molt vius, i escoltar, a la collada propera, cantar les perdius;
percaçar-les pels cims, per l'obaga; tirar dret quan aixequen el vol... i sentir aquella set que no apaga ni un trist bassiol;
retornar quan el sol ja s'enfila i ronseja el cansat perdiguer i, en un rost ermotat, mig garriga, trobar un presseguer
i, entre ictèriques fulles —oh, festa, dolç present de l'estiu retardat!— abastar l'únic préssec que hi resta, vermell i daurat.
# Camins i paisatge/Passeig autumnal

Passeig autumnal
¿Es despullaven en honor de mi els arbres que voregen el camí? Lluny és el goig incipient d'un dia, el brotonar de cada tany, llavors que el retorn del bon temps se'ns anuncia amb un esclat de fulles i de flors.
¿On és la fronda verda i transparent, paradís dels ocells, joia del vent? La pàl·lida Tardor, que amb sa besada emmusteeix i daura el món, ensems, ha desguarnit de pàmpols la brancada, oh, inútil pompa que esbarria el temps!
Trist averany el de l'ocell que fuig perquè no troba l'avinent sopluig! Ara el vent, en passar, ràpid, s'aïra i diu als troncs desemparats: —¿On és la verda tossa convertida en lira quan la polsaven els meus dits lleugers?—
Mes jo, poeta, vaig amb cor soberg sota el brancatge desolat, enterc; —una infantil quimera m'acomboia—-. —Tot això —em dic— és per al meu conhort; és perquè senti la inefable joia de caminar sobre catifes d'or.
Els arbres fan un seriós posat; hi ha, en mon trepig, quelcom de majestat. Tota la glòria de l'instant que passa cruix als meus peus. I dic al vent: —Després, escampa-la ben lluny, rera ma passa: que ningú pugui trepollar-la més.
# Camins i paisatge/Pluja de maig

Pluja de maig
Pluja abundosa, pluja regalada d'aquest dia de maig que ja agonitza. S'ha apaivagat la remorosa fúria i cada cop més lluny, el tro ressona, eco esmortit d'un fugitiu exèrcit. Per entre els núvols esqueixats, la lluna filtra sos raigs d'argent i s'emmiralla en els tolls dels carrers. Lleus fumeroles munten dins l'aire rellentit; encara el plor de les teulades va escorrent-se i, xopes d'aigua, en els vergers, les roses es colltorcen feixugues. El capvespre va escampant el repòs damunt la vila, adesiara fressejant de pluja. Del lluny, però, ve la remor pregona del riu que baixa brogidor. I és ara que, a través dels murmuris i les ombres, arriba fins a mi, com un missatge, la melodia d'una veu —més fresca que el brollar d'una font, més clara i dolça que el sonar d'una flauta. Oh, meravella del diví rossinyol! Jo no sabria de quina branca, gotejant encara, ix ton càntic nocturn. Des la finestra, mon cor l'escolta amb una gran delícia —cantes, potser, per mi tot sol, poeta?— i és com la flor que dins son calze copsa el rou puríssim que del cel davalla.
# Camins i paisatge/Repòs

Repòs
Migdia. En un indret arrecerat, dessota d'un vell roure que plora fulles d'or malaltís, hi ha una font que sanglota vora un rústec pedrís. Mortes fulles cobreixen l'aigua del bassiol —quan fa vent deu gronxar-les com un líquid bressol— i en temps d'eixut, com ara, vénen aquí a abeurar-se el gaig i la perdiu, l'esquirol i la garsa. El gos, assedegat, s'hi abeura; l'escopeta jo deixo i em sadollo d'aquesta pau salvatge. M'hi sento com un rei solitari i poeta i el gos és, als meus peus, com el meu únic patge. Damunt dels meus genolls la dura testa posa i, panteixant encara, plàcidament reposa gaudint amb mi la pura dolçor d'aquests instants. El llom hirsut li amoixo amb amoroses mans i, entant que jo li parlo, com si em pogués comprendre, veig pujar dels seus ulls una amistat molt tendra que no he trobat pas sempre en els ulls dels humans.
# Decret 117/1988 sobre la denominació oficial del municipi de Benifairó de la Valldigna

L’Ajuntament de Benifairó de la Valldigna (Valencia), en sessió celebrada el dia 12 de febrer de 1988, acordà sol·licitar el canvi del nom actual del Municipi per Benifairó de la Valldigna.
El Gabinet d’Ús del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, considera correcta en valencià la grafia de Benifairó de la Valldigna.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels Municipis de la Comunitat Valenciana.
En atenció d’aquests motius, vist l’expedient instruït per l’Ajuntament de Benifairó de Valldigna (Valencia) per a l’alteració de la denominació actual per la de Benifairó de la Valldigna, a proposta del Conseller d’Administració Pública i amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat Valenciana, en la reunió del dia 29 de juliol de 1988,
Decrete:
Article únic
L’actual Municipi de Benifairó de Valldigna, de la Província de Valencia, es denominarà Benifairó de la Valldigna. Les referències que al nom antic s’haguessen realitzat pels òrgans de l’Estat o d’altres Organismes públics es consideraran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
València, 29 de juliol de 1988.
El President de la Generalitat,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller d’Administració Pública,
JOAQUIM AZAGRA I ROS

## Decrets que regulen l’alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de Benifairó de la Valldigna a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de Benifairó de la Valldigna

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Decret 114/2020, de 30 de setembre, de substitució del president de la Generalitat de Catalunya

DECRET 114/2020, de 30 de setembre, de substitució del president de la Generalitat de Catalunya.
D'acord amb la Sentència núm. 477/2020, de 28 de setembre, dictada per la Sala Segona del Tribunal Suprem per la qual es desestima el recurs de cassació interposat i es confirma la Sentència núm. 149/2019, de 19 de desembre, dictada per la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, en el procediment abreujat núm. 1/2019;
D'acord amb la providència d'execució núm. 1/2020, dictada el 28 de setembre per la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya;
De conformitat amb el que disposen l'article 6 i concordants de la Llei 13/2008, del 5 de novembre, de la presidència de la Generalitat i del Govern, i d'acord amb el Govern,
DECRETO:
Article 1
El vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda substitueix el president de la Generalitat.
Article 2
El vicepresident del Govern exerceix les atribucions de la presidència de la Generalitat d'acord amb els límits propis d'una substitució i d'un Govern en funcions, de conformitat amb la Llei 13/2008 i la resta de l'ordenament jurídic.
Article 3
Es ratifica el personal eventual que depèn de la presidència de la Generalitat.
Article 4
Donar compte d'aquest Decret al Parlament de Catalunya.
Article 5
Disposar la publicació d'aquest Decret al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya.
Disposició final
Aquest decret restarà sense efecte, per al cas que d'acord amb el que es disposa en la normativa vigent, se suspengui l'execució de la Sentència núm. 149/2019, de 19 de desembre, dictada per la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, en el procediment abreujat núm. 1/2019.
Barcelona, 30 de setembre de 2020
Pere Aragonès i Garcia Vicepresident del Govern en substitució de la presidència de la Generalitat i conseller d'Economia i Hisenda
Meritxell Budó Pla Consellera de la Presidència i portaveu del Govern
Bernat Solé Barril Conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència
Miquel Samper i Rodriguez Conseller d'Interior Per absència Meritxell Budó Pla Consellera de la Presidència i portaveu del Govern
Josep Bargalló Valls Conseller d'Educació
Alba Vergés i Bosch Consellera de Salut
Damià Calvet i Valera Conseller de Territori i Sostenibilitat
Àngels Ponsa i Roca Consellera de Cultura
Ester Capella i Farré Consellera de Justícia
Chakir El Homrani Lesfar Conseller de Treball, Afers Socials i Famílies
Ramon Tremosa i Balcells Conseller d'Empresa i Coneixement
Jordi Puigneró i Ferrer Conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública
Teresa Jordà i Roura Consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació