OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jochs Florals de Barcelona en 1869/Taula

DE LAS OBRAS CONTINGUDAS EN LO PRESENT LLIBRE.
| Consistori de 1869 | Plana 5 |
| Acta de la festa | 17 |
| I. Discurs del Senyor President D. Adolfo Blanch | 23 |
| II. Memoria del Senyor Secretari del Consistori D. Pere de Rosselló | 29 |
| III. Amor (de Francesch Pelay Briz) | 39 |
| IV. La Nova Primavera (de Francesch Ubach y Vinyeta) | 47 |
| V. L'arbre de la llibertat (de Damás Calvet) | 53 |
| VI. Á la gent del any vuit (de Jaume Collell y Bancells) | 59 |
| VII. Lo rey Pere del Punyal (de Albert de Quintana) | 65 |
| VIII. En Dalmau Creixell (de Francesch Pelay Briz) | 71 |
| IX. Lo vectigal de la carn (de Francesch Ubach y Vinyeta) | 87 |
| X. Mesquinesa (de Francesch Pelay Briz) | 99 |
| XI. Magestat de Deu (de D. Anicet de Pagés de Puig) | 105 |
| XII. L'adeu al mon (de Jaume Collell y Bancells) | 113 |
| XIII. Mallorca (de Tomás Forteza) | 119 |
| XIV. La conversió de'N Lull (de Francesch Ubach y Vinyeta) | 125 |
| XV. Las Germandats de Mallorca (de Francesch Ubach y Vinyeta) | 137 |
| XVI. Historia d'un Pagés (de Joaquim Riera) | 147 |
| XVII. Discurs del Senyor D. Eussebi Anglora | 323 |
# Jochs Florals de Barcelona en 1868/Taula

DE LAS OBRAS CONTINGUDAS EN LO PRESENT LLIBRE.
| Consistori de 1868 | Plana 5 |
| Acta de la festa | 17 |
| I. Discurs del Excel-lentissim Senyor Gobernador civil D. Romualdo Mendez de San Julian | 21 |
| II. Discurs del Senyor President del Consistori D. Victor Balaguer | 27 |
| III. Memoria del Senyor Secretari del Consistori D. Francisco Miquel y Badía | 43 |
| IV. Lo Castell feudal (de Adolf Blanch y Cortada) | 57 |
| V. ¡Ruinas...! (de Pere Antoni Ventalló) | 65 |
| VI. L'Espigolera (de Gabriel Maura) | 73 |
| VII. Lo darrer Pallars (de Francesch Ubach y Vinyeta) | 79 |
| VIII. Lo Rey del vent (de Joseph Roca y Roca) | 91 |
| IX. Canamunts y Canavalls (de Ramon Picó y Campamar) | 105 |
| X. Penediment (de Francesch Pelay Briz) | 117 |
| XI. Afany (de Fèlix Pizcueta) | 123 |
| XII. Lo Palau encantat (de Pere d'Alcántara Penya y Nicolau) | 127 |
| XIII. Chants d'amor (de Ramon Picó y Campamar) | 137 |
| XIV. Á la inspiració (de Antoni Camps y Fabrés) | 145 |
| XV. Lo Siti de Girona en l'any 1809 (de Víctor Gebhardt) | 153 |
| XVI. Historia del Siti de Girona en l'any 1809, endereçada á las classes populars (de Joaquim Riera) | 219 |
| XVII. Discurs del Senyor D. Jacinto Labaila | 313 |
# Jochs Florals de Barcelona en 1868/L'Espigolera

VI
Segon accéssit de la flor natural.
L'ESPIGOLERA
Diguem tú, la dels ulls negres, La del rebosillo banch, La del giponet de sarja, La dels gonellons rallats; Diguem tú, la que t' aixecas Ab los aucells tos germans, Tú, que á l' aubada, á la Verge Li dius: bon dia y bon any, Tú, que com ells, la volada, La volada prens cantant, Corrent á cercar espigas Així com ells cercan grans. Tú, que véus lo que no veuen Los segadors esburbats; Tú, que posas dins ta falda Lo que les fuig de sas mans,
Diguem tú, l' espigolera Si volrás espigolar Lo camp del meu cor, fa estona Segat per los desenganys.
Tú no déus tenir, la bella, No déus tenir mes afany Que fer mes grossa maynada Que tas amigas no fan. Tú no déus tenir, la nina, Mes desitx que 'l de descans, Y de traure un rebosillo Cuant las altres lo trauran. Tú no déus veure 'n tos somnis Mes qu' uns botons esmaltats, Una creu de pedras verdas Damunt gipó satinat Faldetas color de rosa, Capell de paume enflocat, Y que 'l dia de Sant Jacme Balles la primera al ball. Diguem doncs l' espigolera Si volrás espigolar Lo camp del meu cor, hont xorda Del vent del desitx lo bram.
Semblem que vius pajeseta Dias de goig y de pau: Las festas vas á l' esgleya. Los altres dias al camp. Semblem que dejorn anyoras
Las vel-las de lluna y embat Que passas á damunt l' era Ab tas amigas folgant. Semblem que cuant ellas ballan Ab los missatges cansats, Cuant mateixes y copèös Sonas ferint ab dos machs; Cuant las cantas ab veu dolça Las cançons del temps passat; Ton cor aixampla sas alas D' un cel d' amor per l' espay. Diguem dolça espigolera Si volrás espigolar Lo meu cor, que no grellasin Las espigas dins lo fanch!
¿Perqué fins al pit acalas Hermosa nina ton cap? ¿Perqué tas galtas se tinyen del viu color de la sanch? ¿Perqué una llágrima baixa De tos ulls espirejants? ¿Perqué de ton capell besas Est sech clavell desfullat? Diguem tendre espigolera Si lo goig no coneigs ja, Si d' esta flor dins lo calzer Tots los plers hi tens guardats, Si al partir cap á la guerra Aquell jove la 't va dar, Aquell jove ab qui tú enavas
Ab los dits entrunyellats..... ¡Ton plor diu, espigolera, Que sas glosas sols cantar, Que sols á ell véus en tos somnis, Que sens ell may tindrás pau! ¡Ton plor diu, espigolera, Que de mon cor dins lo camp, No hi vols cullir las espigas Puig son pocas y entre carts!!...
Abril de 1868.
(De Gabriel Maura, de Palma de Mallorca.)
# Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa I/Una missa del Gall

Un any vaig anar a la Missa del Gall d'una iglesia de monjes. Les monjes, desde'l chor, responien al sacerdot celebrant. Cantaven i tocaven timbals i castanyoles, i refilets com d'aucells. En cert moment de l'ofici va sentir-se en el chor, entre les monjes, un plor d'infant al naixer, tant ben escarnit, que tots els fidels van girar i alçar la cara somrient. Jo també la vaig girar, i darrera les gelosies vaig veure moure's una munió de figures negres que cantaven amb veus primes i tristes de verges perpetues, aquells cants alegres de maternitat i naixença, com si entre elles, per miracle, hagués nascut sobtadament una criatura amb aquell plor tant ben escarnit. I vaig sortir d'allí amb una impressió extranya com no he sentit mai més: una impressió d'alegria trista que me'n vaig endur sota'l cel estel-lat i fret de la nit de Nadal.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa II/A l'Enric Prat de la Riba

Honorable patrici:
Aquí teniu aquest llibre de la vostra «Nacionalitat Catalana» que are us hem fet estampar nombrosament, de nou, molts catalans que'ns sentirem fortament moguts a retre-us aquest homenatge. La ocasió i el perquè el sabèu tant be com nosaltres meteixos i com tot-hom: per això no cal retrèure-ho are; i tampoc volèm, perquè desde'l primer moment en que'ns aplegarem uns quants per començar aquesta obra de dignitat i justicia, fou el nostre voler trèure-li aquell regust de son origen que ja prou sovint, i massa i tot, amarga tota expressió de la voluntat nacional catalana. Hem de fer estudi en que no sia ja la sola protesta tot mòvil de la nostra catalanitat renaixenta, i a nosaltres ens ha semblat que era aquesta una gran ocasió de lliberar-la d'aquesta tara; perquè la vostra acció en la nostra renaixensa es prou forta i prou pura per motivar per sí sola un homenatge sens que li calgués ésser contradita per determinar aquest, ni de molt més grans que se us en fessen, perquè de tot en sou ben mereixedor. Per honor a la veritat cal declarar encare una volta, i tant-de-bó que fos la última en cosa semblanta, que la afirmació que fem amb aquest acte potser no se'ns hauria acudit fer-la si la contradicció no la hagués provocada; però després de declarar-ho humilment com si'ns confessessem i al sol fi i efecte de trèure-ns-en la màcula, volèm deixar-ho oblidat per sempre i transfigurar la nostra acció en un pur homenatge. Per això no volèm que res més en resti dit sinó això que are breument us dièm: Enric Prat de la Riba, Catalunya, vostra mare i nostra, se recorda de còm la heu servida i espera més de vos encare: nosaltres, amb tots els que ja sabèu que'ns acompanyen, ens hem adonat de que en aquest llibre havieu concentrat un amor a la pàtria capaç de nodrir tot aquell record i tota aquella esperança; doncs, en nom de Catalunya, aquí la teniu com penyora de gratitut i com senyal que a més us obliga; i sapigau que l'hem fet estampar i extendre per tots els llocs de la terra perquè com tal senyal i penyora estiga sempre en mans de tots els catalans vivents i'ls que són a venir encare: i que aixís vostre nom resti per sempre més lligat, honorable patrici, a la gloria passada i vinent de la patria.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa II/Discurs de gràcies

Me toca dir la paraula més forta i la més trista; la última: Grans mercès i a Déu siau. I no'n caldria cap altra si jo sabés dir aquesta de tal manera que cadascú de vosaltres la sentís amb el tò que li correspón: que la Reina i les dames hi sentissin dolçura i gentilesa; els prohoms de l'Estat respecte noble; els de la terra i ciutat, a més un viu afecte; els forasters calor hospitalari; els poetes un ressò del ritme sagrat de llurs paraules; i tots vosaltres que heu acudit per sentir-les, i n'estèu vibrants encare, un ardent comiat, segell de foc que us fes aquesta festa inoblidable. Grans mercès i a Déu siau! Més enllà encare hauria d'anar la paraula trista i forta per bastar-se tota sola; més enllà del moment i del recinte d'aquests murs, i del recinte d'aquesta vida nostra; perquè avui la festa anyal es a més una commemoració solemne, i a darrera de les vostres testes jo'n veig d'altres apinyar-se, alçant-se del passat i del regne de les ombres. Darrera el cap florit d'aquesta Reina, jo'n veig d'altres que foren igualment gentils, coronats com aquest de flors i randes, abocar-se riallers a-ne la festa amb els llavis encesos i'ls ulls brillants; mes en alguns el brill es ja'l de la llum eterna. Grans mercès i a Déu siau!— vodria jo saber dir-los a travers del temps i de la mort—vosaltres que regnareu i glatireu aquí en semblant diada. I a vosaltres també pro-homs que foreu i que'm semblèu presents entre nosaltres en aquesta comunió d'amor a la terra i a la llengua que'n brolla, en aquesta comunió amb el passat i l'avenir que fa la patria. I a vosaltres, poetes, que us extremireu un temps amb la meteixa extremitut del verb que'ns agermana i no s'estronca, sinó que aumenta, com les fonts que's revenen amb les neus del més fort hivern quan se desglacen. I també darrera la teva multitut, poble que escoltes, s'aixequen tumultuoses als meus ulls totes les multituts de la gloriosa renaixensa catalana, i dintre les vostres aclamacions hi sento aclamacions de cinquanta anys esclatant totes plegades. Doncs per tots voldria jo are donar adequat accent a la trista i forta paraula. Grans mercès i a Déu siau voldria dir amb veu d'amor, amb veu d'honor, amb veu de trò, amb veu que dugués vent d'eternitat i se fes entendre en aquesta i en tota altra vida. I llavors no caldria més discurs, ni allargar el comiat, ni aponderar-lo. Mes, cal ni tant sols are? Nó: que per molt pobra d'expressió que ma veu sia, ressonant en l'esperit que ha animat la festa, s'enriqueix i s'exten i multiplica en sos tornaveus meravellosos que es responen prop i lluny i més enllà, pel cel i per la terra, i així cada hú de vosaltres sent en mes paraules tot lo que ha de sentir-hi, i'ls que no són aquí, vius o morts, també les senten misteriosament pel sentit que es en vosaltres. Aixís, doncs, oiu-me, jo us invoco, reines, poetes, poble, presents, ausents, esperits, multituts, ombres... pel vostre amor a Catalunya, oiume: Grans mercès! A Déu siau!
# Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa II/Don Manel Milà i Fontanals

Don Manel Milà i Fontanals fou el president del primer consistori dels Jocs Florals, en 1859, i'l seu discurs presidencial dóna ben be a coneixer el sentiment i origen d'aquella restauració i de tot el renaixement catalanista que se'n ha seguit. Aquell discurs es un elogi, fet amb sobrietat veritablement catalana, de la nostra llengua; i'ns demostra que l'amor an ella fou el que uní a la generació intel-lectual d'aquell temps per escometre una restauració que més tart ha trascendit a tota la vida catalana. Cal fixar-se en la amorosa preocupació, quasi exclusiva, de tots els catalanistes de llavors, envers la mare llengua tant temps arreconada; com si pressentissin que, tota creació començant pel Verb, la creació de la nova Catalunya havia de començar per la llengua catalana que es el verb de la nostra personalitat. Aixís els primers catalanistes foren els poetes i escriptors, i'l primer impuls de renaixement la restauració de la històrica festa literaria. En feren primer president an en Milà perquè, ademés de participar d'aquell amor comú, era indubtablement el major literat de Catalunya. I d'aquest modo restà ben definit el caràcter d'aquella empenta primera: per la naturalesa de la festa, per l'home posat al cap d'amunt d'ella, i per lo que aquest digué a l'inaugurar-la. Però tota aquella generació intel-lectual prou pressentia lo que n'havia de venir d'aquella obra que la vulgaritat calificava d'entreteniment literari: aixís s'explica aquella protesta d'espanyolisme que en Milà se cregué en el cas de fer al cap d'avall del seu discurs presidencial al referir-se a «si algú volgés veurer en aquest sentiment (el d'amor a la llengua) perills i discordies, o una disminució d'amor a la patria comuna». La figura d'en Milà resta, doncs, inseparable de la festa dels Jocs Florals i de la consideració de la seva gran trascendencia, perquè ella simbolisa la generació dels que aimaren; dels que, aimant, fonamentaren; dels que, fonamentant, prevejeren.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa II/Cap d'any

Are farà un any... Era un diumenje al mitj dia, i havent de dinar allà aprop de Sarrià, me'n vaig anar a pendre un vermouth al «Parque de la Montaña». An aquella hora el local era buid i fresc. Vaig assentar-me ensopit, i anava mirant distretament les rengleres de taules netes i desembrassades; después damunt d'una, a vora meu, vaig veurer un diari abandonat allí; al fixar-hi'ls ulls, vaig llegir, aixís, de lluny, maquinalment: Don José Ixart i Moragas, en lletres d'esquela de mort. Vaig sentir un fret a la boca del cor!... Agafo'l diari i llegeixo la esquela de cap a cap. Vaig sortir a fòra... me trobava tot cruixit. El passeig de la Bonanova estava tot desert sota'l sol de mitj-dia. A la ombra de la filera d'arbres lleument remorosos per la marinada, vaig caminar pesadament una estona sense pensar res... i, de sobte, vaig arrencar un plor com una criatura que li han fet mal. Allí, tot sol, a l'aire lliure, mirant Barcelona tota extesa allà baix, feia de bon plorar... Desde que es mort hi he pensat molt amb l'Ixart. I la seva representació en el meu esperit sempre ha estat aquesta: noblesa. Ell mirava de dret, amb els ulls ben oberts i fits i la cara somrienta. Mai li tremolava la veu: la seva afirmació era lleal i segura. Era tot un home: de cap clar i cor ferm. Un home dels que morint joves, fan més intens el perquè?, tornàveu de la mort. Un home dels que sembla que, vivint sempre, sempre tindrien rahó de viurer. Per això al veure-ls morir joves, un pensa que la mort també dèu tenir la seva rahó... o quelcòm mes fort i menos aparent que la rahó.
# Decret 139/1984 sobre la denominació oficial del municipi de Riba-roja de Túria

L’Ajuntament de Ribarroja del Turia (València), en sessió celebrada el dia 27 de maig de 1983, acordà sol·licitar el canvi de l’actual nom del municipi pel de Riba-roja de Túria.
L’Institut de Filologia Valenciana de la Universitat de València i el Gabinet d’Ús i Ensenyament del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, consideren correcta en llengua valenciana la grafia de Riba-roja de Túria.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa en l’article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels municipis de la Comunitat Valenciana.
En atenció d’aquests motius, vist l’expedient instruït per l’Ajuntament de Ribarroja del Turia per a l’alteració de la denominació actual per la de Riba-roja de Túria, i d’acord amb la proposta elevada per la Conselleria de Governació en què s’acredita el compliment de les prescripcions exigides en la legislació vigent, amb la deliberació prèvia del Consell en la reunió del dia 22 de desembre de 1984,
Decrete:
Article únic
L’actual municipi de Ribarroja del Turia es denominarà Riba-roja de Túria. Les referències que a l’antic nom realitzen els òrgans de l’Estat o altres organismes públiques, s’entendran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
València, a 22 de desembre de 1984.
El President de la Generalitat,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller de Governació,
FELIP GUARDIOLA I SELLÉS

## Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de Riba-roja de Túria a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de Riba-roja de Túria

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Decret 143/1985, de 30 de maig, pel qual es declara monument històrico-artístic de caràcter nacional el Convent de Sant Domènec, a Girona

La construcció del Convent de l'Anunciació o de Sant Domènec, a Girona, va començar l'any 1253, i va ser consagrat el 1339.
L'església, un dels edificis més representatius del gòtic primitiu català, té una única nau, coberta amb voltes de creueria, profusament il·luminada per finestres altes i estretes i amb capelles entre els contraforts. A partir del segle XVII l'església fou redecorada i es construïren noves capelles d'estil barroc.
El gran edifici conventual ocupa tota la part de migdia de l'església i s'organitza entorn de dos claustres, un dels quals, el més proper a l'església, que es troba pràcticament sencer, és obra de finals del segle XIII i principis del XIV, i representa una transició entre el romànic i el gòtic.
Des del 1827 el convent serveix com a caserna i seu del Govern Militar, llevat de l'església, propietat de la Diputació de Girona.
La Real Academia de Bellas Artes de San Fernando ha informat favorablement sobre la declaració.
Atesos la Llei de 13 de maig de 1933 i el Decret 180/1982, d'11 de juny, que regulen el procediment per a la declaració de monuments i conjunts històrico-artístics; a proposta del Conseller de Cultura i d'acord amb el Consell Executiu,
Decreto:
Article primer.— Es declara monument històrico-artístic de caràcter nacional el Convent de Sant Domènec, a Girona.
Article segon.— La tutela i la defensa d'aquest monument, que queda sota la protecció de la Generalitat de Catalunya, seran expedides pel Departament de Cultura a través de la Direcció General de Patrimoni Artístic.
Disposició final
Es faculta el Conseller de Cultura per dictar les disposicions necessàries per al desplegament i l'execució d'aquest Decret.
Barcelona, 30 de maig de 1985.
| | Jordi Pujol President de la Generalitat de Catalunya | Jordi Pujol President de la Generalitat de Catalunya |
| Joan Rigol i Roig Conseller de Cultura | Joan Rigol i Roig Conseller de Cultura | |

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de l'Ajuntament de Girona
# La Tuies

Bé sabeu qui era la Tuies Ripoll: d'ençà que es casada ne sembla un tiboll.
Quan jo la vaig veure la vaig concertar: a les meves ordres n'avia d'estar. Ja li dono una onça: Vés-la a canviar, i cols i verdura me'n podras portar.—
Les cols les duu a carros, a piles el pa; i'm diu, quan la renyo, que s'ho menjarà.
La trobo, un cap-vespre, amb el cor dormit. Li vaig dir:—Tuietes, te'n pots anâ al llit.—
Aquestes paraules ella va escoltar, i agafa 'l llum d'oli i al llit se'n va anar.
A les set me llevo i esmorso a les nou, i encara la trobo roncant com un bou.
Li vaig dir:—Tuietes: que no has prou dormit? —Com no'm diu que'm llevi, encara m'hi estic.—
Li dono un cigarro que me l'encengués. i el tira a les brases sense més ni més.
I, quan li pregunto si l'avia encès: —Tirat l'he a les brases i no l'he vist més.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/¿Perqué m' es tolt poder deliberar?

LXXIII.
  ¿Perqué m' es tolt poder deliberar?
La mort no 'ns fá tan mal á mon parer
com gran contrast ab si mateix haver
d' hon lo voler usa de redolar.
¿Qual tan cruel á mi no planyeria
havent passat tal cas propriamènt?
Tot lo saber del món no 'm convendria
qu' en altre lloch dolor fós mes potènt.
Del tot no puch m' aymia encolpar
ne de mercé no puch haver poder
lo séu malfet ab gran enginy lo quer
é quant lo trob no 'm llóu, ne 'm vull reptar.
Dos enemichs ¿qui dins si 'ls portaria?
Ira y amor dins mi van debatènt,
ira d' amor li vé la senyoría.
¿Com será donchs que puscha ser vençènt?
Jo desig mòlt ma gran dolor celar
y cuyt morir fins fèrli ha saber,
quant no la veig muyr per ella veher,
é si 'm acost forçat m' es d' espantar.
Jo li vull bé, lo séu mal me plauría;
no sé que 'm plau determenadament;
voler morir un gran recórs sería,
matem dolor ó leixme tal turmènt.
Quant amor plau que d' ell m' he d' acordar
ira es ab ell en ordre pus darrer
á mon sentir no sé qual es primer
tant prestamènt llurs actes sent passar.
Campar no puch si 'l pensar no perdia
axí d' amor no hauré sentimènt
car no 'm pot dar amor punt d' alegría
qu' ira no 'm dó tant de mal soptamènt.
Aquells remeys que solen ajudar
al amador del mal qu' amor sab fér
son convertits en mortal desplahér
é dos volers en mi sent treballar.
Ignor si am sens amor' no 'm dolría
ahir é am mòlt é mescladamènt
puix jo 'u ignor, qui 'u sab mon cas me dia;
é sia 'm dit si só en lo mòn presènt.
Bon passament há qui 's pot delitar
vehentse amat y en son propí voler
tot amador no 'l fall un poch esper
é pren delit en 's aymia mirar.
De tals delits no 'm pláu llur companyía
muyr per dolor quant bon voler me sènt
é m' esbahesch com he veure m' aymia,
é son voler me porta marrimènt.
Si mon dictat véu algú variar
en ira estich revolt en bon voler
en dos moments cascú 'm té en son poder
del tot á si no 'm pot algú portar.
Leixenme tots ó vença qual que sia
ó pas lo temps mòlt pus cuytadamént,
oit he dir que tot mal fa sa via
si llonch espay de temps es ateyent.
Tornada.
Vehent amor, ab dret jo li diria
que no m' ha dat mon ver mereximént;
é de tot cert ell á mi respondria:
«No hi puch entrar que hi pert l' entenimént.»
# Obres completes d'En Joan Maragall - Traduccions de Gœthe/Index

| | Planes |
| IFIGENIA A TÁURIDA | |
| La Ifigenia de Gœthe | 3 |
| Acte primer | 11 |
| Acte segón | 33 |
| Acte tercer | 47 |
| Acte quart | 65 |
| Acte quint | 81 |
| ERIDÓN I AMINA | 99 |
| LA MARGUERIDETA | |
| Advertencia | 139 |
| Acte primer | 145 |
| Acte segón | 157 |
| Acte tercer | 181 |
| De «les disperses» | 199 |
| Elegies romanes | 201 |
| Elegies romanes | 201 |
| Alexis i Dora | 223 |
| Lo nou Pausias i la florista | 231 |
| Mignon | 237 |
| La copa del Rei de Thule | 239 |
| La roseta de verdissa | 241 |
| Nit nuvial | 243 |
| Epigrames venecians | 245 |
| | Planes |
| Dedicatoria | 247 |
| A la aimada | 251 |
| Cançó de taberna | 253 |
| PENSAMENTS D'EN GŒTHE | 255 |
| Fragments del faust | 297 |
| Els tres arcàngels | 299 |
| Fragment de l'acte primer | 301 |
| Altre fragment de l'acte primer | 305 |
| Altre fragment de la segona part del drama | 311 |