# Lo gayter del Llobregat (1858) - Los plants de la Castallana

Sovegna vus á temps de ma dolor. Dante.—Purgatori, c. XXVI.
¡En mala hora 't coneguí, Arnau lo de Rocafor'! En mala hora te calsí, Quant te fiu mon paladí, Los brillants esparons d' or!
Perqué despenjas la llansa, Y l' adarga y lo coltell? ¿Es que tras de una esperansa De gloria ton cor se llansa, Com un noy tras de un aucell?
¿Es pera anar per ventura Per las vilas mes famosas Y als qui portan armadura Fer jurar qu' en hermosura So reyna entre llurs hermosas?
¡Ah! no 't cenyeixes per' ço Lo elm d' or, pus me basta á mi Qu' en amorosa cansó Cantes que ta reyna so, Com ets tu mon paladí.
Y si 't vesteixes de acer Perque á bornar vols eixir, A una rival per' poder Reyna de amor elegir Y ferte son caballer,
Vulla Deu que ta corassa Com si fos de llauna 's trenque, Y que 'l mes vil de la rassa Dels juglars, prenent ta massa, Del escut ton blassó arrenque.
¡Oh! torna, torna á son clau La llansa, y escut y elm d' or: Lo cel me sembla mes blau Y l' cant dels aucells mes suau Quant me dorm' sobre ton cor.
¿Qué pot importar la guerra A qui de mon cor rey es? Deixa que 'ls reys de la terra Guerreigen lluny d'esta serra Per un palm de terra mes;
Qu' ells son las áligas feras Y 'ls tímits coloms vosaltres; Deixa doachs que 'ls porten altres Fletxas ó rams de oliveras, Y estemse 'n lo niu nosaltres.
Traute, trwte, Bocafor', La espessa cota de malla, Pus palpar vull si ton cor En ton pit balla de amor, Com lo meu en mon pit balla.
Quédat, y al so de clarins Un torneig publicaré, Y vindrán á ell dels confins De la terra 'ls paladins, Y reyna d' ell jo seré.
Y vindrán també ninetas Pera envejar ma bellesa, Y vindrán á cents los poetas Dels que han guanyat mes violetas Per' celebrar ta bravesa.
Quédat, y un caball tindrás Mes que las fletxas llauger, Y á ciutat quant anirás Als qui alaban oirás Al caball y al caballer.
Y tindrás també falcons Per' perseguir als moxons, Y cent patges per' servirte; Y faré que mos barons Vingan sa espasa á rendirte.
¡Mes ay! veig quant folla só En haber tant porfiat; Que no ets caballer ¡oh! no, Pus á serho, juro jo Que no fores tan ingrat.
En mala hora ’t coneguí, Arnau lo de Rocafor'! En mala hora te calsí, Quant te fiu mon paladí, Los brillants esparons d' or!
Queixavas axí ab trist plant Mahalta la castellana, Mentre Arnau lo caballer Dels murs de la antiga sala
L' armadura de sos avis De tros en tros despenjava: A cada tros que despenja Ella son plant renovava.   Cobert estava ja Arnau De s' armadura de plata, Y hermós com lo rey dels astres Quant se assenta en la montanya.
Llavors ella alsá la vista, Mes al moment l' abaixava, Pus ja postrat á sos peus Lo de Rocafort estava.
«Si he despenjat, reyna hermosa, De mos avis eixas armas, Que de sanch de sarrahins Guardan las tacas encara,
«No es per' anar per las vilas De ma bravesa fent gala, Mes pera borrar las vellas De sanch mora ab novas tacas.
«Demá á guerreijar vas jo, Mahalta, á la terra santa, Y crusat demá seré, Si ho vol Deu y ma estimada.
«Beneheixme, ma senyora, Perque sia en las batallas Venturós jo y mes temuda Que 'l foch dels núvols ma llansa.
« Beneheixme, amoroseta, Beneheixme ¡ay! ó be mátam, Pus mes vull morir que veurer En eixos ulls una llágrima.
«Mes has d' entendrer, hermosa, Que si me negas ta gracia, Y me impedeixan tos plants De anar á la guerra santa,
«Dirá 'l mon que per ta culpa Se ha robellat una espasa, Quant per defensar la tomba Del bon Jesus ne falta van;
«Y de Rocafort dirá Qu' es un caballer sens ánima, Y que no tens fe ni ets noble Dirá 'l mon de tu, Mahalta.»
—«Álsat, lo bon caballer; Arnau de Rocafort, álsat; Com ho desitjo, en la guerra Venturós lo cel te fassa:
«Pus si be t' estimo á tu Com als ángels del cel se ama, No has de deixar per açó De anar á la terra santa:
«Pus no 's dirá que per mí Robellantse está una espasa, Quant per defensar la tomba Del bon Jesuset ne faltan.
«Be has fet, molt be, Rocafort, En despenjarne la llansa, Que á no despenjarla tu L' hauria jo despenjada:
«Que abans de reynar tu en ell, Deu en mon cor ja reynava, Y abans de ser amorosa Era, Arnau, ja cristiana.
«Mes pus Deu y mon amor En mon cor de dona caban, Com caban sobre ton pit Ma imatge y la creu de grana;
«Sols, Rocafort, te demano Per ton Deu y per ta espasa, No olvides, pus per tu ploro, Mon dolor en las batallas.»