# Professió de fe

Crec en Déu, en la Trinitat, en l’Encarnació, en la Redempció, en l’Eucaristia, en els ensenyaments de l’Evangeli.
Crec, és a dir, no és pas que prengui pel meu compte el que diu l’Església sobre aquests punts per a afirmar-ho com afirmem fets experimentals o teoremes de geometria; ans m’hi adhereixo per amor de la veritat perfecta, inabastable, continguda a dins d’aquests misteris, i provo d’obrir-li l’ànima perquè n’entri la claror dins meu.
No reconec a l’Església cap dret a limitar les operacions de la intel·ligència ni les il·luminacions de l’amor en el domini del pensament.
Li reconec la missió, com a dipositària dels sagraments i guardiana dels textos sagrats, de formular decisions sobre uns quants punts essencials, però solament a títol d’indicació per als fidels.
No li reconec el dret d’imposar els comentaris amb què embolcalla els misteris de la fe com si fossin la veritat; i encara menys el de fer servir l’amenaça i la por en exercir, per a imposar-los, el seu poder de privar dels sagraments.
Per a mi, en l’esforç de reflexió, un desacord aparent o real amb l’ensenyament de l’Església és només un motiu de suspensió durant molt temps del pensament, de dur tan lluny com es pugui l’examen, l’atenció i l’escrúpol abans de gosar d’afirmar res. És això, només.
Fora d’això, medito tots els problemes relatius a l’estudi comparat de les religions, a la seva història, a la veritat continguda en cadascuna, a les relacions de la religió amb les formes profanes de recerca de la veritat i amb el conjunt de la vida profana, a la significació misteriosa dels textos i de les tradicions del cristianisme; tot això, sense cap interès d’acord o desacord possible amb l’ensenyament dogmàtic de l’Església.
Sabent que sóc fal·lible, sabent que tot el mal que tinc la covardia de deixar subsistir en la meva ànima hi ha de produir una quantitat proporcional de mentida i d’error, dubto en cert sentit de fins i tot les coses que em semblen al més manifestament certes.
Però aquest dubte arriba al mateix grau amb tots els meus pensaments, tant amb els que estan d’acord amb l’ensenyament de l’Església com amb els que hi estan en desacord.
Espero i compto fermament mantenir-me en aquesta actitud fins a la mort.
Tinc la certesa que aquest llenguatge no conté cap pecat. És pensant altrament que cometria un crim contra la meva vocació, que exigeix una probitat intel·lectual absoluta.
No puc discernir cap mòbil humà o demoníac susceptible de ser la causa d’una tal actitud. Car només pot produir patiments, inconfort moral i isolament.
L’orgull, sobretot, no en pot pas ser causa; car no hi ha res que pugui afalagar l’orgull en una situació en què hom és, als ulls dels descreguts, un cas patològic, perquè s’adhereix a dogmes absurds sense l’excusa d’estar sotmès a cap influència social, i en què inspira als catòlics la benvolença protectora, un punt desdenyosa, del qui ja ha arribat pel qui encara està en camí.
No veig, doncs, cap raó per a rebutjar el sentiment que hi ha dins meu de mantenir-me en aquesta actitud per obediència a Déu; car, si la modificava, ofendria Déu, ofendria Crist, que digué: “Sóc la veritat”.
D’altra banda, experimento, de ja fa molt, un desig intens i perpètuament creixent de la comunió.
Si ens mirem els sagraments com un bé, si també jo me’ls miro així, si els desitjo, i si me’ls refusen sense mancança de part meva, no pot pas ser que no hi hagi, aquí, una cruel injustícia.
Si m’acorden el baptisme, trobant-me en l’actitud en què persevero, trenquen en aquest cas amb una rutina d’almenys disset segles.
Si aquesta ruptura és justa i desitjable, si precisament avui dia resulta que és, per a la salut del cristianisme, d’una urgència més que vital ---cosa, als meus ulls, manifesta---, caldria, per a l’Església i per al món, llavors, que s’operés d’una manera esclatant, no pas per la iniciativa isolada d’un sacerdot practicant un bateig obscur i ignorat.
Per aquest motiu, i per molts altres de mena semblant, no he fet mai fins ara a cap sacerdot una demanda formal de baptisme.
Tampoc la faig ara.
Tanmateix, experimento la necessitat, no pas abstracta sinó pràctica, real, urgent, de saber si, en cas que el demanés, em seria acordat o refusat.
---[L’Església tindria un mitjà fàcil per a procurar-se el que fóra la salvació, tant d’ella com de la humanitat:
L’Església reconeix que les definicions dels Concilis només tenen significació en relació amb l’entorn històric.
Aquest entorn és impossible de conèixer per al no especialista i sovint, per la manca de documents, fins per a l’especialista.
Per tant, els anathema sit són només història. No tenen actualment cap valor.
De fet, és així com els considerem; car mai s’imposa com a condició, per a un bateig d’adult, haver llegit el Manual de les decisions i símbols dels Concilis. Un catecisme no n’és pas cap equivalent, car no conté tot el que tècnicament és “de fe estricta” i conté coses que no ho són pas.
És d’altra banda impossible de descobrir, interrogant sacerdots, què és “de fe estricta” i què no ho és.
N’hi hauria prou de dir el que ja és poc o molt practicat, proclamant oficialment que una adhesió de cor als misteris de la Trinitat, l’Encarnació, la Redempció, l’Eucaristia i el caràcter revelat del Nou Testament és la sola condició per a l’accés als sagraments.
Llavors, la fe cristiana, sense perill de tirania de l’Església sobre els esperits, podria situar-se al centre de tota la vida profana i de cadascuna de les activitats que la componen, i impregnar-ho tot, absolutament tot, de la seva llum. Única via de salvació per als homes miserables d’avui.]