# L'Imperi del sonet/Art poètica

Art poètica
Els poetes
Prou sabeu, oh, poetes!, la tristesa de viure entre els mortals com uns proscrits, sols amb els nostres somnis, escindits d’un món distant, que ens mira amb estranyesa.
Som, tanmateix, com una flor ignorada, com un ocell de pas desconegut, com una rima desaparellada... I el nostre cor pateix de solitud!
Però, amb quin goig batega, si algun dia encertem, per atzar, la companyia d’un cor germà, d’un esperit obert,
d’una mà que, sol·lícita, se’ns obre per fer la nostra solitud menys pobra i el desert que ens envolta menys desert!
La inspiració
El bosc era una vaga simfonia: murmuri d’arbres sacsejats pel vent; cant multiforme de l’ocelleria... Jo feia el meu camí, distretament.
Mes, vencent la remor desavinguda de tantes veus distintes, el reclam d'una alta melodia inconeguda ferí el meu cor, de sobte, com un llamp.
Vaig córrer vers el lloc d’on la divina veu m’arribava, com dient-me: —Vine!— Caçar l’ocell fóra el meu goig més gran!
L’ocell fugí; però la veu aquella restava dintre de la meva orella i era feliç preludi d’un nou cant.
La paraula
—Vine, paraula essencial; el teu ajut invoco. Si tardessis gaire, el pensament s’esfumaria en l’aire: vine de pressa pel camí més breu!
Deixa la inèrcia d'aquest món obscur on raus en una mescolança informe. Jo et donaré sentit i vida i forma. Vine, paraula, al meu urgent conjur!—
Ix la paraula del profund misteri del verb i es lliura, dòcil, a l’imperi del Poeta que, amb calma pacient,
pren les paraules i les agermana com dansaires fidels d’una sardana que marca el ritme del seu pensament.
El ritme
Perquè el vers sia vers no basta el mot per ben trobat o per brillant que sia. Quelcom li manca, per damunt de tot: el ritme, fonament de l’harmonia.
Les lletres i les notes són talment un cor parat, mentre ell no les desperta i les conlliga tan íntimament que en un sol bloc les dues parts concerta.
Ell el connubi presideix com un poder dotat d’una virtut suprema: ell la unitat preserva del poema, eix invisible d’un total conjunt.
Ell sol concentra i mou tot l’univers; ell sol, il·lustre creador del vers.
La rima
I acuden les paraules una a una, atretes per l’imant del pensament, i així neixen els versos, fàcilment, llevat de quan, a mig camí, tot d’una,
el pensament s’encalla; el mot precís no ve; la rima no és del tot exacta. Porfidiós, frenètic, indecís, lluita el Poeta fins al punt que, a l’acte
—oh, esclat de llum que la foscor aclareix!—, com un premi dels déus, el mot davalla miraculosament i li ofereix
de tots els versos el més bell. Llavors, diu el Poeta: —Beneït esforç que m’ha valgut la màgica troballa!
Els versos
Cap a insabuts destins volen mos versos, com pels volts de setembre l'oronell, i al lluny es perden per camins diversos, erràtics com el núvol i l'ocell.
Amb ells se’n fuig la vida meva tota —dols i alegries, somnis i records—. (El poeta és un arbre que rebrota mentre s’aguanta, vell i tot.) Llavors,
quan ja ma boca segellada sia i sien vells mos versos nous un dia, traspassaran la meva emoció
a cors anònims, sobre el món dispersos, que vibraran al ritme dels meus versos en una intemporal comunió.
Els mestres
Oh, creadors d’altíssima bellesa, senyors del gust, dominadors de l’art! Quantes hores us dec d'embriaguesa, Ronsard, Verlaine, Beethoven i Mozart!
Vosaltres sou la imperceptible anella que em té a mig aire sobre el món jussà. Res com vosaltres no m’ha fet tan bella aquesta vida i m’és un dol pensar
que he de deixar-vos quan m’arribi l’hora; però —i aquest és mon consol— alhora, en cada full dels llibres que hauré escrit
restaré entre vosaltres nit i dia per compartir la vostra companyia, tímidament, com un germà petit.