# Olímpica I

A HIERÓ DE SIRACUSA
Gran cosa es l'aigua al món, y l'or que brilla (tal com foc en la nit) entre riqueses. Així tu, si cantar vols nobles lluites, no altra que la olímpica cerquis, que es com el sol que quan lluu al mitg del cel tot astre apaga, y en la buida blavor ell regna l'únic: doncs, cap com ella inflama el númen del poeta, per fer-ne brollar l'himne famós, que al fill de Kronos glorifica del benhaurat Hieró en la rica estada:
Hieró que porta el ceptre de justicia demunt Sicilia, on tants remats pastoren; y honrant la flor de les virtuts més altes es honrat per la música dels cants que li ressonen entorn la taula amiga. Doncs, ara, agafa tu la lira dòrica si la embranzida del cavall Ferènic mogué ton cor quan, vora de l'Alfeu se llançà a corre y, d'esperons intacte,
donà a son mestre el guany de la victoria,
 al Rey de Siracusa, a aquell que als corcers aima. Brilla la gloria encar de la gran gesta en la terra poblada pels intrèpids fills de Pèlops el lidi, d'aquell Pèlops que fou aimat del déu potent que abraça tota la terra, desde ·l punt y hora en que Cloto el salvà traient-lo ràpida del lluent calderó, y li fou posada, per tornar-lo complet, l'espatlla ebúrnea. Molts fets hi ha que·ns admiren; prò alguns no més són fábules ab gran enginy urdides més enllà de lo cert, ab que s'enganya, per assombrâ-ls, als homes.
Perquè la poesia té la gracia de tornar dolces als mortals les coses, honrant com a creible lo que altrament no ·u fóra. El temps després ja posa
les coses en son lloc. Lo menys culpable es parlar bé dels déus: per' xò som homes. Així jo vull parlar del fill de Tàntalus altrament que·ls passats; de quan son pare convidà als déus, allà en l'aimada Sípilo, a un menjà honrós per gratitut.
Llavores fou quan el déu que duu el trident magnífic se t'emportà en son carro d'or, oh Pèlops! enamorat de tu, y te conduïa an el palau altíssim de Zeus sobirà que un dia a Ganimedes també hi portà per sí ab igual designi. En va ·t cercaren molt per casa teva per tornar-te a la mare que ·t cridava: t'eres fós: y llavors els envejosos murmuraven y deien que·ls teus membres, bullits al foc en l'aigua tremolosa, s'havien repartit els déus tallant-los y menjant de tes carns entorn la taula.
Prò a mi·m sembla impossible que·ls déus sien goluts en tal manera: no ho crec, y no vull dir-ho; qui diu mal ja s'ho troba un hora o altra. Si mai aquells que en el Olimp regeixen honraren a un mortal, aquest fou Tàntalus: més no pogué obeir tanta ventura, s'enorgullí, y li ·n vingué un gros càstic: que fou aquella pedra tan pesanta que Zeus li posà demunt la testa y ell sempre més ha anat provant de treure-se-la, eternament en va: y no sossega.
Així viu una vida tant amarga. Malhaurat! Eren tres, y ab ell són quatre els que penen allí: perquè robava als immortals el nèctar y la dolça ambrosía que·l feien immortal, y volgué convidar-hi a uns y altres. Qui pensi que pot fer-se alguna cosa amagada dels déus, ai! com s'enganya! Per xò fou rebutjat el seu fill Pèlops d'en mitg dels immortals, que·l retornaren a la sort dels humans de vida efímera.
 Més en la edat florida, quan un lleu borrissol comença a creixer al rostre del varó, ell meditava d'obtenî a Hipodamia, sort gloriosa oferta per son pare, el rei de Pisa, al qui sabés guanyar-se-la. Doncs, Pèlops va anar-sen a la vora de la mar blanquinosa en mitg la nit obscura, y al déu cridà que duu el trident magnífic y de terrible dring, y apareixent-se-li allà al peu, li digué: —«Posseidó, escolta-m: »per els dolços favors que més te plaguin »de la Cípria, ·t demano que ·m preservis »de la llança punxanta d'Enomaus, »y en un carro lleuger porta-m a l'Élide »y dóna-m la victoria; que ja tretze »caigueren davant d'ell, y així retarda »les noces de sa filla.
»Als temerosos »tot perill els es gran; prò un hora o altra »morirem, tant mateix; ¿quin gust pot dar-nos »estâ a recó y una vellesa obscura »consumir sense haver tastat la gloria »dels fets més grans? Doncs, no! Jo vui combatre »aquest combat. Tu dóna-m la victoria.» — Així deia, y no en va, que·l déu donava-li Carro d'or ab alats corcers mai laços.
Y dominà la força d'Enomaus y a la filla en son llit; d'on va donar-li ella sis fills, que tots regiren pobles ab gran virtut. Y encara en son repòs magnífic a vora de l'Alfeu se l'honra ab sacrificis y gent d'arreu del món van a sa tomba. Així la gloria de la festa Olímpica daura ab son brill la gesta al lluny de Pèlops, ja sia en corre ab peus lleugers la lluita, ja en la força del cos, y al qui la guanya tota la vida se li torna dolça.
 El bé suprem per l'home es el durable: Així corono de corona eqüestre la testa de Hieró ab un cant eòlic, y certament no escau a cap més home dels que avui viuen, com an ell, l'airosa vestidura gloriosa dels meus himnes triomfals; perquè poder y gracia
són en ell. Oh! Hieró, que·ls déus te valguen
ben generosament en tota empresa,
y així puguen obrir-se bones vies als meus cants, com aquesta, y més encara, que jo m'hi llençaré en carro que voli fins al bell peu de l'esplendor de Kronios.  Jo·m sento a dins la força de la Musa. Altres són grans per coses ben diverses; prò els reis demunt de tot: d'allí no·s passa. Tu marxa ab el cap alt tota la vida; y sia jo també per el meu númen vencedor, y el meu nom famós en Grecia.
Joan MARAGALL Mestre en Gai Saber