OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pau Gibert

PAU GIBERT.
Una canso vull cantar—d' una Maria galana Adéu Pau Gibert, adéu, contrabandista d' Espanya.
Lo seu pare se 'n va al llit—al cap d' un poquet sa mare. Maria se'n queda al foch—ab un pom d' or que brodava. Ja n' hi van tres fadrinets,—tots tres eran per robarla. —Maria, si vols venir—ara es hora retirada. —No per cert lo Pau Gibert—que ab tu no hi fora fiada. —Tan fiada n' ets ab mí—com si fosses ma germana. —Me'n vull aná' á despedir—del meu pare y de ma mare. «Pare y Mare adeu siau—y tots los demés de casa.» Jo de cor los ho vaig dir—que de boca no gosava.— Quan son abaix del carrer—vestit d' home li posavan, la vesteixen de fadrí—calseta y jupa de grana, espardenya blanca al peu,—veta fins á mitja cama, lo barret engalonat—com un mosso de la esquadra. —Anirem al hostal nou—que allí n' es nostra posada. —No per cert que l' hostalera—n'es germana de la mare.— Ja l' agafan per un bras—y á cavall ja la pujavan. Quan al hostal nou van ser—mestresa se la mirava —Maria, que n' has fet tu?—¿que n' has fet tu desditxada? —Mestresa, no 'm coneixéu,—vos me prenéu per un altra. —No 't prench per un' altra, no,—só germana de ta mare. —Minyons, anémsen' d'aquí,-qu'aquí no es la meva estada.- Ja n' agafan cap avall—dret al hostal del vinagre. Quan ne son á mig camí—un jayet ja n' encontravan. —¿Si n' hauriau vist passar—una minyona robada? Que sa mare ha mort d' enuig—y jo no trigaré gayre? Quan Maria sent aixó—cáu en terra y se desmaya. —Maria Déu te perdò—Déu t' haja ben perdonada,
En una altra versió comensa la cansó aixís:
Un dia anant al molí—lo Pau Gibert la trobava: —Pauleta si vols venir—si vols venir ab nosaltres. —No pas avuy Pau Gibert—que no fora prou guardada.
—Pauleta si vols venir—que jo me 'n vaig á campanya.
Existeix una altra cansó en la que 's conta per pessas menudas totas las malvestats d' aquest home; diuhen que n' es feta per ell mateix y du per responement: Mal usar no pot durar la justicia meny se cansa.
Com havem pogut aplegar algunas novas sobre la vida y mort d' aquest malfactor, ne direm dos de sos fets mes capdalts perque pugan dar rahó, los quins las llegescan de las entranyas d' aquell facinerós. Un d' ells es, que trobantse Pau Gibert á casa son cunyat, lo matá, li va treure'l cervell y'l feu menjar a la muller d' aqueix, dihentlhi apres á quí pertenyia la part del cos que havia menjat. L' altre fet es sa agafa. En sos últims anys desconfiant de si mateix y plé d' un xich de por (sempre havia anat sol) s' acompayá ab dos carboners. Aquests resolgueren péndrel. Una crida havia promés molt or per l'agafa y, 'l perdó, si qui l'agafava tenia pena de la vida. A ningú millor que als carboners podia convenir aixó, pus se trobavan també perseguits per sos furts y homeys. Resolgueren donchs agafarlo per salvarse ells. Cada dia un dels tres que vivian en comú, devia cuydarse del guiso. Esperaren á que li toqués á Pau Gibert lo torn y mentres ajupit de genolls á terra bufava 'l foch, se li tiraren damunt y, lligantlo, lo portaren al poble mes vehí. D' allí fou dut á Barcelona y aquí penjat al Carner. (Vejas la nota de la cansó de Serraller.) Fou prés aprop de San Llorens de la Muga.
# Pepa

A la torra xica,—á la torra gran ja n' hi ha una Pepa—que l' estiman tant. ¡Bonica es la rosa, mes bonich lo ram! De tant que l' estiman—no la 'n casarán. Ja 'n va á la riera—á rentá' un davantal. ¡Bonica es la rosa, mes bonich lo ram! —¡Que fas aquí Pepa—que te n' entretens tant? —Rento la bugada—tambè 'l davantal per anar bonica—'l dia de Nadal... L' agafa y la 'n puja—á dalt de cavall. La sella n' es verda—lo cavall es blanch. Los carrers de Lleyda—passa suspirant. —¿Per qué ploras Pepa?—¿Per qué ploras tant? —Ploro pèls meus pares—y pèls meus germans, que son gent sentida,—d' això morirán. —Si 's moren que 's moren—ja 'ls enterrarán. Las tombas son novas—las estrenarán. Capellans y frares—per ells resarán.
NOTAS.
Alguns despres del vers 15 hi afeigeixen eix altre:
Cada cap de tomba—un ram posarán.
# Per a Anne Gregory

    —No podrà mai un jove
    caigut en desesper
    per les grans tofes de mel
    que et cobreixen l’orella
    estimar-te per tu sola
    i no pas pels teus cabells daurats.
    —Puc, però, cercar-me un tint
    i tenyir-los del color que vulgui,
    castany, negre o panotxa,
    perquè els joves desesperats, així,
    m’estimin per mi sola
    i no pas pels meus cabells daurats.
    —Vaig sentir un vell religiós,
    ahir al vespre, declarant
    haver trobat un text que demostrava
    que només Déu, amada meva,
    pot estimar-te per tu sola
    i no pas pels teus cabells daurats.
# Antologia poètica (Joan Arús)/A un vell

A un vell
—Camines lentament, com qui no sap on va... És que ja res no anima ton pas, noble ancià?— I tu respons: —Oh, amic! Tot el meu cos trontolla i ara és per mi la vida com la font que no brolla. Antany, mon peu corria de l'un a l'altre lloc, corria cercant sempre quelcom que no era enlloc; com una boira incerta que el vent s'enduu, corria darrera el goig efímer, l'engany i la follia. Mes, ara, per què córrer? Ara, que vaig més lluny, camino sense presses i cap neguit no em puny. I és que ara sé el camí, oh, amic!, i sé on me porta i sé que abans de gaire hi arribaré; la porta veig a tocar, que s'obre a un benaurat país on mai no em caldrà córrer per sentir-me feliç.
# Antologia poètica (Joan Arús)/Ara mateix

Ara mateix...
Ara mateix, ara mateix passava per entre vinyes, sota el cel serè. De sa rialla l’aire encara és ple; hi ha, en el camí, senyal de ses petjades.
¿Qui pensaria que la mort l’espera allà on ell cerca, justament, l’esplai? Amb el cor innocent i sense esglai, corre als seus braços, com qui va a una festa.
Sos ulls tan blaus, tan dolços, ¿com sabrien veure enlloc el parany, ni al peu del riu? I, ¿quin infant coneixerà, com Guiu, el secret de la mort, el lloc i el dia?
Per ’xò, quan ell la veu, de cara a cara, de la sorpresa se li atura el cor; i cau sense esma als braços de la mort ans que ella el prengui d’una revolada.
Ja a crits ni a planys no respondrà paraula, enc que vinguessin pares i germans; immòbil és son cos, àgil abans, i el camí fet no desfaran sos passos.
Per darrer cop, la trista amor materna besarà els pètals moradencs dels ulls; per darrer cop, amoixarà dels rulls l'or que aurèola l’esblaimada testa...
Així és talment la Voluntat Divina: deixa que els fruits, madurs, vagin caient, però a voltes li plau, d’un cop de vent, arrabassar la branca més florida.
Endreça
D'aquesta vida has conegut només la primavera, feta d'esperança, i ara te'n vas, i no sabràs com és de trista i dura, quan l'hivern s'atansa.
Com l'oronell que en aquest temps ens deixa, enllà dels mars un nou abril cercant, te'n vas del món sense dolor ni queixa i al Cel te'n voles, oh, feliç infant!
# Antologia poètica (Joan Arús)/Ascensió

Ascensió
He resseguit una altra volta encara, amb nou delit, els vells camins que es drecen muntanya amunt: l'ample camí de carro que giragonsa bosc enllà; l'errívola drecera que conec d'altres vegades; el corriol que surt a Coll de Grua després de molt pujar; les roqueteres per on el peu desprevingut rossola i, encara, més amunt, la Codoleda, camí trencat i reguerall de pluja, el tros planer que passa ran de cingle i el tall pregon de la canal, que mena al cim que el rústec monestir corona.
Així que als ulls se m'apareix, ja sento, anticipat, el goig de les altures: aquell plaer d'estendre la mirada als quatre vents i lliurement omplir-me d'espai, de llum, d'immensitat —oh, joia tonificant que sols els forts coneixen, guardó promès als que aquí dalt s'enfilen!
Sóc arribat al cim —alta miranda— desficiós i afadigat; batega mon cor; em dreço enorgullit; respiro voluptuosament... I ara una cosa inesperada s'esdevé —caprici dels déus o de l'atzar—: sense voler-ho, sota un màgic encís, mos ulls es clouen inevitablement, i així romanen, llargament closos, com per fer més íntim quelcom més bell, més alt, quelcom que anul·la àdhuc la idea d'aquest món que em volta,
quelcom que eleva l'ànima a una altura on copsa el tremolor de l'inefable i on la beutat és llàgrima i silenci i emoció sagrada... Damunt l'herba, assegudes en ròdol, quatre amigues canten a cor i com abstretes; canten coses de Schumann, de Mozart, de Schubert; canten amb veu tan afinada i dolça que amb els ulls closos les escoltaria fins no sé quan, fins a morir tal volta.
Oh, divina mercè, que elles no saben!
# Antologia poètica (Joan Arús)/Cap a la llum serena

Cap a la llum serena...
Sense recança ha mort, sense recança, amb un total deseiximent serè. Quan els sentits mortals van esfumant-se, serva el creient la llum de l'Esperança nodrida amb l'oli de la Fe.
Se'n va. Del poble el piadós seguici, calladament, n'acomiada el cos. Deixant enrera el mundanal desfici, l'ànima cerca el viarany propici que duu a la Llum eterna i al Repòs.
Enyoraran la teva companyia els que feren de tu llur mestre i guia en la música, el cant, l'oració... i l'orgue d'on has tret dolls d'harmonia, i el temple del Senyor.
Comblada del teu viure la mesura, la crida del Senyor no has resistit. Has caigut com la fruita en ser madura. Res en el món no dura més enllà del que Déu ha proveït.
Com una rel profunda, incorruptible, era la fe ta força i ton suport. Ella et féu pacient en temps penible per esperar, com Isaac, la mort. —En vostres mans, Senyor, poso ma sort...—
Escurcin els teus mèrits el viatge cap a la Llum serena i resplendent on el Senyor t'espera, certament. Perquè dels Justos entris a l'estatge poc li cladrà d'ésser clement.
# Antologia poètica (Joan Arús)/Desolació

Desolació
Rodejat d'altives i esquerpes muntanyes, hi ha el fondal ombrívol, ple de quietud; dins el gran silenci, el fresseig perdut del torrent que llisca entre joncs i canyes.
I allà, dispersades sense ordre ni acord, entorn de l'església senzilla i vetusta, un grapat de cases de tàpia i de fusta, brunes com la terra que els fa de suport.
Vianant que hi baixes, seguint el camí on de petja humana ja no queda rastre, toma-te'n enrera si em vols creure a mi: ^no sents quin silenci de mort i malastre?
Abans no hi davallis, detura la passa i escolta si puja del fons cap remor: ,-no sents la campana tocant a oració, ni el bou que bramula, ni el gos que escridassa?
Cap batec de vida no hi cerquis debades: les cases són buides d'ànima vivent; el vent hi regolfa sota les teulades, aixopluc que foren d'esvaïda gent.
Les herbes hi creixen entrant pels llindars —tal un cementiri de tombes desertes—; de l'església vella les portes obertes mostren les naus orfes de sants i d'altars.
Potser encara penja damunt d'una porta una branca seca de llor beneït i roman encara, desmaiada i morta, una clavellina damunt de l'ampit.
Mes no hi trobaríeu la vella padrina que el llorer portava dins la balba mà ni la joveneta que la clavellina a les capvesprades solia regar.
Com una ventada que escampa les fulles de l'arbre que resta desolat i nu, el temps, mica a mica, no hi deixà ningú, només dels qui foren les tristes despulles.
Ja no hi ha, fent mitja, la vella xaruga; la noia que emplena l’àmfora a la font; la dona que renta, el brivall que juga; el pagès que llaura fins que el sol es pon.
Oh, cases desertes, història truncada! Quants records evoquen aquestes parets, la quintana estèril, la vinya arrencada, la ratlla confusa dels vells caminets!
A l’ombra serena d’aquestes muntanyes fou, adés, el viure mesurat i auster; les terres donaven tot el menester i als cors no hi havia pruïges estranyes.
Un ritme pacífic menava les coses; cada jorn, encara no eixia la llum, s’obrien les portes que avui resten closes; de les llars muntaven torterols de fum.
Mes, uns temps vingueren de gran parvedat; l’eixut féu les terres difícils i escasses, i els hostes d'un dia, cap a la ciutat, uns darrera els altres, menaren llurs passes.
Abans no tombaren el més alt revolt del camí que puja fins a la carena, com esguardarien amb profunda pena el poble i la casa que els féu de bressol!...
Oh, cases exhaustes, racó desolat, trista romanalla d'una època morta! El rodar dels dies no és pas acabat: hi ha encara qui serva la clau de la porta.
Potser els que et deixaren tornaran un jorn i les velles cases, amb un dolç somriure, obriran les portes, sentint llur retorn com una alenada que les fes reviure.
Potser ni memòria no hi haurà de tu i, com altres dies, serà aquest paratge el tocom feréstec on no va ningú, la jungla on habita l'animal salvatge.
# Volgra sser nat cent anys ho pus atràs

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Volgra sser nat cent anys ho pus atràs pot tenir els següents significats:
* Vólgra ser nat cent anys ó pus atrás, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Volgra ser nat / cent anys ho pus atras, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Volgra sser nat cent anys ho pus atràs, perqué son cert qu·és pijorat lo món; aytan poch val, qu·ell mateix no sab hon s·aulesa gran en pus baix loch baxàs; e veig hun cas de rahó apartat: que lo mal hom fa casa prop la forqua, e l'ome just fuig e·s met en cavorqua per aquell mal que jamés ha pensat.
Foll és aquell qui vol haver usat de mal saber hon serà ben entés; ymaginar deu que serà représ, e sens murmur no deu ser comportat; e lo mal hom deu ser cridat ab trompa, per ço que un e l'altre no engan: ¡tants són aquells qui per bons hòmens van que diffamats, cessaria lur pompa!
Lo just voler pensa com entorrompa ficte voler, acolorat de bé, e ladonchs és guardada bona fe com lo leig fet acusador lo trompa. Aquell és dit misericordiós que guarda·ls bons que no·ls sia tort fet; perdonador al qui leig fet comet, d'infinits mals dóna occasiós.
Fama tement l'hom és dit virtuós, e ço no cau en hom desvergonyit; donchs lo mal dir no deu ser en oblit puys que virtut mostra l'om viciós. A vici som moguts naturalment, e constreny nós por de la mala fama. ¡Beneyt aquell qui·l bé sa boca brama e diu lo mal com bé n'és conexent!
És mal senyal del qui és desplasent e mor d'enuig com mal dir s'acostuma, e li desplau si·ns ne hou dir la suma d'algun leig fet, vehent si malmirent: sí com aquell qui·n forca veu morir son companyó, qui no·l passà de mal, e diu qu·és molt cosa descominal que per tal fet deja mort sostenir.
Tornada
Ja de present delit no pusch sentir sinó semblant a·quell del temps passat; e com lo cerch e tal no l'é trobat, a mi mateix e tot lo món ahir.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Vistes al mar

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Vistes al mar pot tenir els següents significats:
* Vistes al mar, poema de Joan Maragall (Enllà, ed. 1906). Comença així: Vora la mar eternament inquieta...
* Vistes al mar, poema de Joan Maragall (Enllà, ed. 1912). Comença així: Vora la mar eternament inquieta...
* Vistes al mar, poema de Joan Maragall (Obres completes, ed. 1918). Comença així: Avui el mar té vint-i-vuit colors,...
# ¡O Mort, qui est de molts mals medecina

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
¡O Mort, qui est de molts mals medecina pot tenir els següents significats:
* O mort qui ets de mòlts mals medicina, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* O mort qui est / de molts mal medicina, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

¡O mort, qui est de molts mals medecina e lo remey contra mala fortuna: en contra mi hages ley e no çuna; puys vinch a tu, l'orell·a mi enclina! Mas tu deffugs a l'hom qui a tu crida, anant a·quell qui de l'encontre·s lunya; per tu·ncontrar nit e jorn faç ma punya per ser plagat de ta dolça ferida.
Ma dolor gran no pot ésser perida sinó per mal qu·en quantitat la passe; per altr·affany no crch mon cor se lasse e sia tant que·m don pena·nfinida, torbant mon seny fins que dolor no senta: ladonchs remey yo pens aconseguesqua; altra dolor me plau que sia fresqua, o prech la mort que morir me consenta.
L'imaginar per null temps no m'esmenta altra dolor, e que apert no sia a donar plor perdent tot·alegria; ffuig de les gents, no·m plau que algú·m senta. Deman de vós que de mi us vullau dolrre; açò deman que lleument pusch atényer, e no és poch; ab que no·m vullau fényer, gran part del mal vós me poreu dissolrre.
Dona, tal sou que per vós me vull tolrre tots los delits que·l món als jóvens dóna; a vostr·amor lo meu cor s'abandona, lo vostre cors per deessa vull colrre; e si d'açò ves Déu comet offensa, yo me'n confés, a penedir no baste: la gran sabor del penident no taste; la vostra, pens, ser de verins deffensa.
Tot lo revers muda ma vana penssa, pregant-vos molt que mi no vullau plànyer, e si, reclús, me veu la gent complànyer, de sos delits me peix Amor e·m penssa. Amor a mi tan cominal se mostra, que fa que foll qui de mon mal se planga. E, donchs, enug de mi no us ne atanga: ma fort dolor serà menys sens la vostra.
Tornada
Lir entre carts, Amor los mals me mostra tots quants venir en un amador poden; reb-los mon cor tots quants en penssa·m roden, e quant los call, aquella és llur mostra.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Vora el barranc dels Algadins
### Fonts

* ↑ http://www.mallorcaweb.com/mag-teatre/poemessoltsabansXX/llorenteteodor.html
* ↑ http://www.xtec.es/iesbellulla/Menu/Departaments/cata/lectures/l12.htm
* Aquesta obra es troba en el domini públic en aquells països en els quals els drets de copyright són vigents fins 70 anys després de la defunció de l'autor.
* Les traduccions d'aquest tipus d'obres poden no estar en el domini públic. (Més informació...)
# Vós qui sabeu de la tortra·l costum

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Vós qui sabeu de la tortra·l costum pot tenir els següents significats:
* Vos qui sabéu de la Tortra costum, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Vos qui sabeu / dela tortra costum, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Vós qui sabeu de la tortra·l costum, e si no u feu, plàcia'l-vos hoyr: quant mort li tol son par, se vol jaquir d'obres d'amor, ne beu aygua de flum, ans en los clots ensutza primer l'aygua, ne·s possa may en vert abrbre fullat. Mas contr·açò és vostra qualitat, per gran desig no cast qu·en vós se raygua.
E no cuydeu, dona, que bé us escaygua que, puys agués tastat la carn gentill, ha mercader liuràs vostre cors vill; e son dret nom En Johan me pens caygua. E si voleu que us ne don conexença: sa faç és gran, ab la vista molt losca, sos fonaments són de lagost o mosca; cert no merex draps vendre de Florença.
E conexent la vostra gran fallença, volgué's muntar, en amar, cavaller; e sabent ell tot vostre fet en ver, en vós amar, se tengr·a consciença, sabent molt clar la·nsutzeada vida, prenent publich les pagues del peccat. Vostre cors leg per drap és baratat; vostre servir és bo sol per a dida.
E no cuydeu filla us agués jaquida, vós aletant aquell·ab vostra let, car vostre cors és de verí replet, e mostren-ho vostres pèls fora mida; car si us jaquiu vostra barba criada e la us toleu, puys, ab los pèls dels braços, poran-se'n fer avantajosos laços, prenint perdius e tortra o bequada.
Quant hoyreu: "Alcavota provada!", responeu tost, que per vós ho diran; e puys per nom propi vos cridaran, ja no us mostreu en l'oyr empatxada, enterrogant: "Amichs, e qué voleu? En dret d'amor ha-y res que yo fer pusca? Tracte semblant jamés me trobe cusca, presta seré a quant demanareu."
Tornada
Tots los qui trob acunçament volreu en fets d'amor, enprau Na Monbohí; ella us farà tot lo que féu a mi: no·s pot saber l'endreç que y trobareu.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Cap al tard/El cacich

<poem> Heusal'aquí la nostra ciutat, bella madona qui ab ses millors alhaques en el portal s'assèu, y per mirall té l'aigua blavenca y monotona qui remoreja al peu.
Un dia tu arribares, de pols esblanqueïda la roba de bohemi, pelegrinant pe'l mon; no com aquells que naixen y passen per la vida sens volé sebre ont son.
Ardit, la pipa als llabis y pálida la gaita, tu anaves ont se vulla que l'art trobés hostal, un poch amarg el riure, l'ánima un poch malalta
Vengueres per un'hora de flirt; en la ribera
la tenda aplegadiça fitxares per un jorn;
mes fores com un hoste que's casa ab l'hostalera,
y diu: «ja no m'en torn.»
Tu no la vols com altres, febril, atrafegada;
tu no l'esperonejes, terrible, com qualcú. Si dorm, també somnía; y tal com es t'agrada,
y li agrades tu.
Les ánimes fonguéreu en místich desposori,
y ab retirança doble, els fills que van naixent
llur fesomia escampen y trionfen en l'empori
de l'art gloriosament.
Y passen en ta fonda visió contemplativa
Biniaraix, Alfabia, Pollensa, y el perfum
dels taronjers, guanyant-te la palma d'or, arriba
fins a la Vila-llum.
Dels pobles y les viles no son els personatges
més alts, missers y síndics y baties y doctors;
son els vergers ombrívols, son els pinars selvatges
y els cims esglayadors.
Ells son eterns, y'ls homes passen; ells a tot'hora
vessen la poesía qui manca a n'els vehins.
¿Qui atreu a les montanyes els viatgers d'enfora? ¿els ciutadans o'ls pins?
Per ço, si ausent t'anyora la soledat dantesca
aont el cor de l'illa magicament floreix, al arribar-hi l'eco de ta rialla fresca,
de joya s'estremeix.
Per ço, les dones d'aigua y els oms que les coronen,
ninfes, sirenes, genis de cales y torrents,
a saludà'l poeta que per cacich pregonen,
tots son aquí presents.
La téua llar n'has feta de l'illa predilecta;
de tos millors ensomnis ella es el sí matern;
y may s'havía vista com ara en el reflecte
de ton mirall intern;
mirall ont la natura m'apar que s'aurioli,
com una Monna Lisa, d'espiritual dolçò. Tu en la viventa flama del sol, aboques l'oli
de l'íntima il·lusió.