OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jo Lleonart Oliver
## Descripció

Jo Lleonart Oliver... és una llibreta de vuit fulls de mida 11 x 16 cm. Els fulls 1-2 i 3-4 encara es troben sense tallar.
De la llibreta, tan sols les pàgines 5, 8, 9 i 11 estan escrites.
Les pàgines de la transcripció coincideixen amb les de la llibreta, i també les línies de cada pàgina.

## Transcripció del text

Pàgina 5 Jo Lleonart Oliver Clavari delo
añy 1773 herebut de Barnat Sarve- ra 2 L 9 s 2 y son par el tall Gl y
visindari y tall ordinari y pagades
par conta de Juana Amangual semara fet vuy als 17 Abril de 1774 dich ................................ 2 L 9 s 2
Jo Gabriel Amangual Clavari he rebut de Barnat Servera 3 L 5 s 1 y son 2 L 10 s per el tall Gl de 1774 y 15 s 1 per el visindari de los bens de Juane Amangual se mare vuy als 15 Agost 1774 dich ............... 3 L 5 s 1
Jo Gabriel Amangual Clavari he rebut de Barnat Servere 2 L 8 s 11 y son per
el tall Gl y visindari de 1775 y le talla
Gl de 1774 del conte de sa Mare vuy als 28 dbre 1775 dich ................ 2 L 8 s 11
Pàgina 8 Jo bax firmat tench rebut de barnat servere y paga per se mare una lliure sis sous y 8 diner y son per la talle Gl y vi- sindari del añy present al 1
juliol 1776 .... dich .................... 1 L 6 s 8
Bartomeu Mulet Regidor
Jo Damia Ribes Clri herebut de Barnat Servera per le talle Gl y visindari del contes
de Juan Servera 3 L 13 s 4 vui als 22 juriol 1777 dich ..................................... 3 L 13 s 4
Jo Gabriel Amangual Clavari he rebut de Barnat Servere 4 L 13 s 4 y son per el tall Gl y visindari de lo añy present vuy als 28 Agost 1779 dich ..................................... 4 L 3 s 4
Pàgina 9 Jo Gabriel Amangual Clavari he
rebut de Barnat Servere 3 L 15 s 8 y
son per el tall Gl y visindari de lo corrent vuy als 21 sbre 1781 dich ..................................... 3 L 15 s 8
Als 16 Janer he rebut de Gabl Servera per contades
del Rd Andreu Servera Prenen
per talla Gl y Viri del conte de Juan Servera
per lo añy 1791 son 3 L 15 s Ribas Clavari Als 2 Janer 1792 paga el Rd Andreu Pre per la talla Gl de 1792 son .............................. 2 L 1 s 8 Ribas Clavari
Pàgina 11 Als 2 sbra 1793 he ra but par talla y vri de Red sr Andreu Sarvera par conte
de Antunine Barrera par dit añy son 6 s 2 Gm Sastra Clavari.
# Jo t'amo i no sé pas...

Jo t'amo i no sé pas...
I
Jo t'amo i no sé pas com et vol la meva ànima. Ahir mes cames dolces i clares tremolaven, llavors que jo corria i ma gorja tocares.
II
En mi la sang corria més fort, com una roda, fins a ma gorja, en veure lluir dintre ta roba aquests braços rodons i dolços com l'aurora.
I
Jo t'amo i no sé pas allò que jo voldria... Voldria ajeure'm tota i així m'adormiria... La genciana és blava i és negra dins l'ombria.
II
Jo t'amo. Deixa'm prendre't, oh amada, dins mon braç... La pluja lluu al sol sobre els arbres llunyans. Deixa que jo t'adormi i tu m'adormiràs.
I
Tinc por. T'amo i ma testa és tota arremorada com el rusc del vell banc on les abelles canten en portar-hi la mel dels raïms de les parres.
II
Fa calor. Els camps de blat són tots plens de flors roges... Ajeu-t'hi ben endintre dels blats; dóna'm ta boca. Les mosques blaves brunzen arran de prada: —Escoltes?
I
La terra és calda. ¿Sents allà baix les cigales prop del vell mur on s'obren les roses de Bengala, sobre l'escorça blanca i rugosa dels plàtans?
II
La veritat és nua; posa't nua també. Cruixiran les espigues sota el teu cos enterc per la força novella d'amor que l'emblanqueix.
I
No goso, i jo voldria ésser nua aquest vespre. Però tu em tocaries i en tindria temença. Seria tota blanca dins la nit tota negra.
II
Els gaigs criden per dintre del bosc, perquè s'estimen. Els lluents capricornis s'arrapen a l'alzina. Les abelles ajunten el vol, amorosides.
I
Pren-me en tos braços, doncs. Jo no puc sinó amar. Ma carn es torna aire, i foc, i llum, o amant, i el vull, com l'heura a l'arbre, ben fort entrelligar.
II
Els ramats de l'Autumne van a les fulles grogues, els peixos van a l'aigua, la bellesa a les dones, el cos va al cos i l’ànima va a l'ànima.
# Jo vull xacolata! (cançó publicitària)

No s'ha especificat cap font per a aquest text. Si us plau, especifiqueu l'edició de què es tracta, detallant autor, any i editorial, si s'escau, a la pàgina de discussió o a peu de pàgina. Fonts? Referències? Autoria? -Aleator 18:26, 5 nov 2016 (CET)
De petits, de la xocolata en dèiem "xacolata" (pronunciació infantil o antiga de xocolata).
Cançó sentida de petit, potser repetida de la ràdio.
jo vull xacolata! jo vull xacolata! jo vull xacolata "La Xocolatera", perquè és la més bona, perquè és la primera, jo vull xacolata "La Xocolatera".
ReusDigital.cat, en una entrevista amb la historiadora Maria Tarragó, relaciona la lletra amb la Xocolata Juncosa, però en referir-se a "La Xocolatera" podria ser que el jingle incorporés una tonada popular més antiga.
"La Xocolatera" era també un estri per fer xocolata segons la ref.

### Referències

* ↑ A propòsit de la ràdio
* ↑ Barcelofília - FÀBRICA DE XOCOLATA JUNCOSA. Carrer Gran de Gràcia 2-4 (1882-1908)
* ↑ La Xocolatera
# Isabel

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Isabel pot tenir els següents significats:
# Ja tots mos cants me plau metr·en oblit

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Ja tots mos cants me plau metr·en oblit pot tenir els següents significats:
* Ja tots mos cants me pláu metre en oblit, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Ia tots mos cants / me plau metr'en oblit, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Ja tots mos cants me plau metr·en oblit, fforagitant mon gentil pensament, e fin·amor de mi·s partrà breument, e sí com fals drut, cercaré delit. Axí·s conquer en aquest temps aymia; cobles e lays, dances e bon saber lo dret d'Amor no poden conquerer; passà lo temps que·l bo favor havia.
Seguiré·l temps ab afanyós despit, sí co·l dançant segueix a l'esturment e mostra bé haver poch sentiment si per un temps dança rostit bullit. En temps passat, mudança no sentia; d'açò·m reprench e·m tinch per molt grosser, cuydant saber tot quant era mester: ffoll és perfet qui·s veu menys de follia.
Sí com l'infant qui tem mal esperit com li defall compayia de gent, preni·a mi, qui duptava·l turment que·m dava·Amor, acostant-se la nit; e desigé ço qu·ésser no poria, car fermetat en él no pot haver, puys no és pus que destemprat voler e dura tant com la passió·l guia.
Sí com aquell qui stà·l bosch escondit, robant les gents, matant lo defenent, e cuyda sser a Déu humil servent, ffaent retret del temps qui l'ha servit, n'à pres a mi que vós, Amor, servia, passant afanys, esperant lo plaer, amant molt ferm, ab un escur esper; puys he pecat, yo meresch punit sia.
Molt me reprench com d'Amor he mal dit ne diré mal de don·al món vivent, e si lo sol és calt naturalment, si no és fret, no deu ser corregit. Per que d'Amor yo mal ja no diria, qu·en ell no és de ben fer lo poder, car fermetat de dona y és mester, e si la ves, per Déu l'adoraria.
Tornada
Per sa bondat, prech la verge Maria qu·en son servir cambie mon voler, mostrant-me clar com han perdut carrer los qui·n amor de les dones han via.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Invocació

Invocació
Oh verge de Montserrat, bruna de mans i de rostre! Serveu de la terra nostra la Fe, que ens ve del passat.
Crideu el desventurat que va pel món sense sostre i ungiu, amb la virtut vostra, els cors sense caritat.
De la terra catalana feu-ne llar cristiana, oh, Mare del mantell blau!
Refeu la nostra Esperança: doneu-nos, com a fermença de tot altre bé, la Pau.
| Nous goigs a llaor del Sant Crist d'Igualada. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 317 |
| A Elvira. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 321 |
| Nadala. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 324 |
| Invocació. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 325 |
| El poeta i la musa. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 326 |
# Isolament

Isolament
A dalt de la muntanya i a l’ombra d’un vell roure, llavors que el sol tramunta, m’assento tristament. El meu esguard, erràtic, vola damunt les planes, damunt les vastes planes esteses als meus peus.
Enllà mormola el riu d’escumejants onades que, serpejant, dins l’ombra llunyana es va perdent. Damunt l’estany de plata les aigües adormides en elles reflecteixen l’ull trèmul d’un estel.
Al cim de tot d'aquestes ombrívoles boscúries posa el crepuscle, encara, son últim raig daurat, i el vaporós vaixell de la nocturna Dea flota en el mar sens ones de l’horitzó llunyà.
Del gòtic campanar s’eleva, entant, el místic toc d’Àngelus, que vibra dins l'hora vesperal. Els vianants es paren i les campanes rústiques confonen amb les últimes remors llur toc pausat.
Mes, l’ànima al paisatge indiferent, no sents al seu davant ni encís ni menys adoració. Veig la terra i em sembla talment una ombra errívola; el sol que escalfa els vius no és pas el sol dels morts.
De l'una a l’altra banda eixamplo en va la vista, de Nord a Sud, d’on neix fins on s’amaga el sol; segueixo tots els punts de la planúria immensa i dic: la benaurança no m’espera, ai!, enlloc.
¿Què em diuen eixes valls, palaus i humils tuguris que pels meus ulls ansiosos no tenen cap encant? Rocams, i rius, i boscos, i solituds volgudes; si us manca sols un Ser tot despoblat serà!
Si el sol per un lloc neix per altre lloc declina, i amb ull indiferent contemplo jo el seu curs. ¿Què importa que en un cel trist o radiant s'elevi 0 es pongui el sol? Dels dies res esperar-ne puc.
I encara que pogués seguir sa llarga ruta veient dessota meu la buidor i els deserts, jo no desitjo res de tot el que ell aclara; jo no demano res a l'immens Univers.
Mes, ¿potser més enllà dels límits de sa esfera, on el sol veritable aclareix altres cels —si jo pogués deixar mon cos damunt la terra— sorgiria als meus ulls el que encén mon anhel?
Allà, m'embriagaria de l'aigua cobejada; allà, retrobaria l'esperança i l'amor i aquest bé idealitzat que tota ànima anhela i que encara en la terra no l'expressa cap nom.
Si jo pogués, endut pel carro de l'aurora, vague encant dels meus somnis, venir fins on ets tu! En la terra d'exili, per què jo resto encara? Entre la terra i jo no hi ha res de comú.
Quan les fulles dels arbres cauen damunt les prades el vent les arrabassa, furiós, de les afraus; i jo sóc consemblant a la fulla marcida: endueu's-em també, oh vents desenfrenats!
# Pren-me'n axí com al patró qu·en platga

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Pren-me'n axí com al patró qu·en platga pot tenir els següents significats:
* Prenme 'n axis com á patró qu' en plaja, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Prenmen aixi / com a patro quen platja, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Pren-me'n axí com a l patró qu·en platga té sa gran nau e pens aver castell; vehent lo cel ésser molt clar e bell, creu fermament d'un·àncora ssats haja. E sent venir soptós hun temporal de tempestat e temps incomportable; leva son juhi: que si molt és durable, cerquar los ports més qu·aturar li val.
Moltes veus és que·l vent és fortunal, tant que no pot surtir sens lo contrari, e cella clau qui us tanqua dins l'armari no pot obrir aquell mateix portal. Axí m'à pres, trobant-m·anamorat, per sobresalt qui·m ve de vós, m·aymia: del no amar desalt ne té la via, mas hun sol pas meu no y serà trobat.
Menys que lo peix és en lo bosch trobat e los lleons dins l'aygu·an lur sojorn, la mi·amor per null temps pendrà torn, sol conexent que de mi us doneu grat; e fiu de vós que·m sabreu bé conéxer, e, conegut, no·m serà mal grahida tota dolor havent per vós sentida; ladonchs veureu les flames d'amor créxer.
Si mon voler he dat mal a paréxer, creheu de cert que ver·amor no·m luny; pus que lo sol és calt al mes de juny, ard mon cor flach sens algun grat meréxer. Altre sens mi d'açó merex la colpa; vullau-li mal, com tan humil servent vos té secret per son defaliment; cert, és Amor que mi, amant, encolpa.
Ma volentat ab la rahó s'envolpa e fan acort, la qualitat seguint, tals actes fent que·l cors és defallint en poch de temps una gran part de colpa. Lo poch dormir magres·al cors m'acosta, dobla'm l'enginýn per contemplar Amor; lo cors molt gras, trobant-se dormidor, no pot dar pas en aquest·aspra costa.
Tornada
Plena de seny, donau-me una crosta del vostre pa, qui·m leve l'amargor; de tot mengar m'à pres gran desabor, sinó d'aquell qui molta·amor me costa.
Font: Blog personal DMRQ, sine data
# Presents de boda

Si n'hi havien tres ninetes: de la vila són, de la vall d'Ordina, assegudes en un banc.
De la vila són, de la vila gran. Totes tres s'enraonaven: —Quan vindran nostres galants?— Ja'n respon la més petita: —El meu ne trigarà un any.— Ja'n respon la mitjansera: —El meu trigarà mig any.— Ja'n respon la més grandeta: —El meu no trigarà tant.— Surt enfòra de la porta i en veu venir son galant amb dos criats, que camina al costat del seu cavall. —Què'm dueu de llunyes terres, vós que n'haveu trigat tant? —No't porto or ni't porto plata, ni joies de diamants, sinó una cinta brodada que no l'han feta cristians, sinó una mora molt jova que hi ha treballat set anys.
# Primer dol

PRIMER DOL
  Crida en la nit l'infant son primer dol perquè li han amargat la font de vida. Arrenca un plô, en la nit, sense consol. —Què has fet de la dolçor del teu pit, dida?— Perque avorrís el pit li han embrutat am la pols del sanet, tant amarganta, i, dolorosament meravellat, el pren i el deixa, i mira, i se'n espanta. —Què has fet, dida? Què has fet? Estic perdut! Ai, braços que'm teniu! Adeu siau! Ai, dolça tebïor del pit suau, que contra de tot mal m'eras salut! Per què are te'm fas aborridora? Còm ha estat això, dida? Còm ha estat?...— I es redreça l'infant desesperat... La dida gira'l rostre com traidora. Mes ell li pren el rostre i l'hi espia... —Dida! Dida!... I para en sec el plor, i una mirada d'home que's malfia als ulls li esfulla la primera flor.
# Primavera

PRIMAVERA
L'Abril es arribat. De flors vestida, Riu la terra del sol enamorada, Y 'l sol li envia, ab amorosa ullada, Rich present de colors, de llum y vida.
L'embat que juga dins la vall florida Vola escampant essencia regalada; Canta'l dols rossinyol per l'enramada, Y cansons noves á cantar convida.
Per tot bellesa nova y alegransa..... Pareix que'l mon d'aquella edat primera Del Paradis perdut fa recordansa.
Res com tú en aquest mon,¡oh Primavera! Mes no... jo sé un Abril qu' al teu s'avansa L'Abril d'un cor que creu, ama y espera!
1874.
# Procesos de las antiguas cortes y parlamentos de Cataluña, Aragón y Valencia

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Procesos de las antiguas cortes y parlamentos de Cataluña, Aragón y Valencia pot tenir els següents significats:
# Proclamació de la República Catalana

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Proclamació de la República Catalana pot tenir els següents significats:
* Proclamació de la República Catalana (ban): transcripció d'un ban de l'època.
* Proclamació de la República Catalana (14-04-1931): transcripció en català modern.
# Presoner

* Edició de 1857 provinent de Historia de la lengua y de la literatura catalana de Magí Pers i Ramona
* Edició de 1890 provinent de Resenya histórica y crítica dels antichs poetas catalans de Manuel Milá y Fontanals
# Un cor senzill

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Un cor senzill pot tenir els següents significats:
* FLAUBERT, Gustave: Una bonifácia. Traduccions selectes. Traducció de Narcís Oller. Barcelona: Editorial Catalana, S.A., 1921.
* FLAUBERT, Gustave: Un cor senzill. Traducció de Mª Rosa Vallribera i Fius. Barcelona: Edicions de 1984, 1995.
# Un home anhela els teixits brodats del cel

    Fossin meus els teixits brodats del cel,
    treballats amb clarors d’or i de plata
    —els blaus, els foscos i els tènues brodats
    de la nit, la llum i la mitja llum—,
    estendria als teus peus aquests brodats.
    Però, pobre com sóc, només tinc somnis;
    i els somnis, els he estesos als teus peus.
    Petja fluix, au, que em trepitges els somnis.
# Un embolich de cordas

* Un embolich de cordas (1866)
* Un embolich de cordas (segona edició, 1895)
# A una mossa, que desdenyant als cavallers, se aficioná á un home de baixa esfera

SONETO XIV.
A una mossa, que desdenyant als cavallers, se aficioná á un home de baixa esfera.
Entre los brasos dolsament tenia
Pres á Medoro Angelica, y estaba
Ella en los seus tan presa, que dubtaba
Lo amor en qui dels dos mes dret tenia.
 Y dientli, que de ells no l' soltaria
Si de allí fermament no li juraba,
Que en cuant la humana vida li duraba,
A qui lo amaba tant no olvidaria.
 ¿Com es posible responguè, senyora,
Si vos sou lo meu cor y la mia vida
Que visca y que os olvid vostre Medoro?
 Que os ne apareix á vos de esta traydora
Que als princeps desdenyá y als reys olvida,
Y s' pert y se apaciona per un moro?
# A una noia rica

    Climènia, amb el temps espero veure en les teves gràcies
    com de dia en dia hi surt, hi apunta, el do de les llàgrimes.
    La teva bellesa és només, encara, una armadura d'orgull;
    els dies, ara l'un ara l'altre, n'aniran fent cendra.
    Esplendorosa, arrogant, abaixada la màscara,
    no és pas així que et veuran, en davallar a la nit de la tomba.
    ¿A quin destí promesa, en la teva flor passatgera, llisques?
    ¿A quin destí? ¿Quina freda misèria
    et vindrà a estrènyer el cor fins a fer-lo cridar?
    Res no s'alçarà per salvar tanta de gràcia;
    els cels romanen muts mentre un dia esborra
    els traços purs, el dolç color de cara que un dia ha vist brillar.
    Un dia et pot fer empal.lidir la cara, et pot deformar els flancs
    amb una fam punyent, un calfred pot mossegar
    la teva carn lleugera, abans al fons de la tebior.
    Un dia..., i seràs un espectre en la ronda lassa
    que sens parar, per la presó del món,
    ¡apa a córrer!, la fam al ventre per motor.
    Encalçada a la nit, com una bèstia, pels bancs,
    ¿on trobarem més la teva mà fina, elegant,
    aquest posat, el front, la boca de rictus desdenyós?
    Brilla l'aigua. ¿Tremoles? ¿A què ve aquest esguard buit?
    Massa morta per' morir, ¡resta, doncs, carn lívida,
    munt de parracs prostrat en el gris del matí!
    La fàbrica obre. ¿Hi aniràs a forçar-te a la cadena?
    Renuncia a aquest gest lent de la teva gràcia de reina.
    De pressa. Més. ¡Vinga! ¡De pressa! ¡Més de pressa! Al vespre,
    somorta la mirada, genolls desfets, sotmesa, vés-te'n
    sense un mot; al llavi humil, que se t'hi vegi
    l'ordre dura, obeïda amb esforç sense esperança.
    ¿Te n'aniràs, al vespre, als rumors de la ciutat,
    a deixar sollar per pocs diners la teva carn servil,
    aquesta carn morta, feta pedra per la fam?
    No s'estremeix pas quan una mà la frega;
    les reculades, els sobresalts, no hi són pas, al teu paper;
    són, les llàgrimes, un luxe a què hom aspira en va.
    Somrius, però. Per a tu les desgràcies són faules.
    Tranquil.la, lluny de la sort de tes míseres germanes,
    mai no els has fet el favor d'un esguard.
    Pots, ulls clucs, prodigar les almoines;
    el teu son n'és lliure, d'aquests tristos fantasmes,
    i et passen clars els dies a recer d'una murada.
    Uns trossos de paper, més durs que les muralles,
    et guarden. Ah! si els cremaven... el teu cor, les entranyes,
    foren colpits de cops per què tot l'ésser es romp.
    Aquests papers, però, t'ofeguen, amaguen cel i terra,
    amaguen mortals i Déu. ¡Surt de l'hivernacle,
    nua, a tremolar als vents d'un univers glaçat!
# A una senyora descolorída

SONETO XX.
A una senyora descolorída.
 Pera curar de arrel senyora mia, Aqueix color trancat que ha tant que os dura, He oít á dir que tota trancadura Facilment un braguer la remedia.  Cenyiuvol que so ho feu, de dia en dia, Veureu que lo marfil de eixa blancura Cobrará l' color viu de rosa pura, Que als ulls de tot lo mon cause alegría.  Jo os se una ma tant ben exercitada, Tan secreta y lleal, cual vos importa, Pera la cura y vergonyos recato.  De un petit Ay! cuand molt sereu curada; Un Ay! que dos mil gusts juntament porta. Feuho, sino per gust, per lo barato.
# A una dona nomenada Sabatera

SONETO XXIII.
A una dona nomenada Sabatera,
 Si en eixa perxa, hermosa Sabatera, Encaixar pogués jo una forma mia, Per mes ditxos, sols per asó m' tindria, Que si Espanya per rey me coneguera.  Y cuand ab vos calsarme merésquera, Tant gust en servos parroquiá tindria, Que per momentos me descalsaria Perque gosarlo cada punt poguera.  Mes no se lo mon, perque lo nom vos dona De sabatera, si eixa ma agraciada Nons calsa l's peus, ans be ab grillons los lliga:  Ja de la causa mon discurs se adona, Será; quisá per faba ensabatada: Sino, qui mes hi sapia mes hi diga.