# La guerra civil

Lo director del Archivo central lírico dramático, es l' únich encarregat de aquesta obra y sèns lo sèu permis ningú podrá representarla.
Ecsaminado este drama, no hallo inconveniente en que su representacion se autorice. Madrid 19 de Setiembre de 1867. El Censor de Teatros. Narciso S. Serra.
| PERSONAS. | ACTORS. |
| Carmeta. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | D.ª Francisca Soler. |
| Anton. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | D. Anton Tutau. |
| Pepet. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | D. Joseph G. Tomás |
| Ambrosio. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | D. Miquel Llimona |
| Lluis. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | D. Aciscle Soler. |
(Surt de la esquerra ab una llumanera encesa.)
Ja ès dia: apaguém lo llum. (L' apaga, la deixa sobre un moble y obra la finestra.) ¡Que hermòsa ès la matinada! (Se sent lo crit de ¡centinella alerta! dat mólt lluny.) Encara aquest crit que porta al poble, hònt avants regnava la pau, recorts tan amargs: ¡Cuánts en lo camp de batalla perdèren, pobres, las vidas
ferits per carlinas balas! ¡y cuánts carlins las perdèren dels lliberals á las armas! ¡Tòts son germans y s' fan guerra! ¡Pobres fills de nostre Espanya! Avuy lo fusèll empunyan los que empunyaban l' arada y vijilan dia y nit del nostre poble á las tapias. (Se sent altre vegada lo crit de ¡centinella alerta! encara mes lluny.) Encara ressona l' crit, mes ja s' pert en llòntanansa. Sembla que he sentit sòròll... (S' atansa á la porta de la dreta y escolta.) ¿Será èll?... Dorm. M' enganyaba.
| Ant. | Carmeta. |
| Car. | Pare. Bon dia. |
| Ant. | Ja se sab que sempre t' alsas ab lo sol. |
| Car. | Es que la feyna no m' permet las matinadas. |
| Ant. | D' algun temps á aquesta part casi per tú ha aumentat massa. |
| Car. | Ja n' hi ha mès, mès treballant ab molt gust, no cansa gayra. |
| Ant. | Cònto que demà matí tòt tornará dins ma casa á l' estat d' avans. Sabía lo treball que t' imposaba, mès tan sols tenía en tú una completa confiansa. No soposo que l' servey haguès comès una infamia; mès caure' en una imprudencia |
* fácil ès; per evitarla,
* avans de portarlo aqui
* los vaig allunyar de casa
* envianltos al mèu más
* ahònt se troban encara.
| Car. | Va obrar bè. |
| Ant. | Axis ho crech. A escapalshi una paraula en un moment de descuyt, ó cosa aixís, divulgada podía ser la noticia; y lo poble guarda encara lo recort de aquella lluyta que dol portá á moltas casas. Mals consellers sempre fòren lo dolor y la venjansa, y temía per sa vida, que avuy cònto será salva. |
| Car. | Dèu vos escolti. |
| Ant. | Axis siga. ¿No ha fèt frésa? ¿Dorm encara? |
| Car. | Crech que sí, puig m' hè atansat á la porta de la cambra y m' ha semblat que dormía. |
| Ant. | Ara del tòt recobradas tè las forsas. ¿Lo vestit per que puga disfrassarse ja dèus tenir preparat? |
| Car. | Lo tinch dins y res hi falta. |
| Ant. | Donchs veurém si anit mateix nos podrém posar en marxa. Desprès hi entrarè. |
| Car. | Vaig dins. |
| Ant. | Vès filla, que avuy acabas de tenirne á cárrech tèu tòt lo treball de la casa. (Carme se n' va per l' esquerra.) Vejam si s' ha despertat. |
(Va á la porta de la dreta, mès se detura y retrocedeix.)
* Sento sòròll á la escala.
| Pep. | ¿Hi ha permís? (Mirant la porta de la dreta.) |
* (¡Sempre tancada!)
| Ant. | ¡Tú aquí, Pepet! |
| Pep. | Dèu lo guard. Ma presensia, apar, l' admira. |
| Ant. | La sòspresa es natural. Dòs mèsos hi ha que ma casa es per tú casa d' estranys. |
| Pep. | Permétim, que sas paraulas justas no sòn, en vritat. Devall aquest sostre s' troba la Cárme; vosté ja sab que la casa ahònt èlla habitia per mi d' estranys may serà. |
| Ant. | ¿Vèns aquí...? |
| Pep. | Per darli 'l parte del día. Várem entrar ahir de guardia. |
| Ant. | ¿Res mès?(Recalcant.) |
| Pep. | Res mès. |
| Ant. | Poch ès. |
| Pep. | ¡Qué hi farà! Ella ho volguè. |
| Ant. | No, Pepet, estás mòlt equivocat. No pots dubtar que t' estimo com un fill. |
| Pep. | No ho puch dubtar. |
| Ant. | Dígam: ¿perqué mas paraulas acullida no han trobat may en tòn pit? ¿Perqué 'l dubte t' ha fèt desbarreteixar? |
| Pep. | ¿Perqué èlla, digui, en lo dubte, sempre món pit ha deixat? |
| Ant. | Sa conducta, dins de poch, |
* podrás, Pepet, apreciar.
| Pep. | ¿Carmeta vol esplicarme..?(Ab foch.) |
| Ant. | Tal volta puguia demá. |
| Pep. | ¡Demá!.. Lo demá es molt lluny. |
| Ant. | ¡Mòlt l' estimas! |
| Pep. | ¡Dèu ho sab! ¿Demá ja no estará inquieta y patint al mèu costat? |
| Ant. | Has estat injust ab ella; tú, demá ho confesarás. ¿Perqué escoltar no has volgut...? |
| Pep. | Aymo á la Carmeta tant, que voldría que la culpa caiguès sobre del mèu cap, perque axís l' estimaría encara mès. |
| Ant | Fins demá. Confèssa que no t' senyalo, Pepet, un plasso mol llarg. |
| Pep. | ¡Mòlt ho ès per mi! |
| Ant. | La impaciencia, convè saber moderar. ¡Cuantas voltas eix defècte dona disgustos amargs! Si no t' estimès ma filla, ¿á ne mi, tú m' créus capás d' enganyarte? Jo t' diria, com á pare y home honrat: «Olvídala, no t' estima» y aixó, no tu sòm dit may. Sempre hè vist ab alegría lo vostre amor, pur y grand; y á mirarte com á fill dèsde temps m' hi acostumat: y tambè sabs que ab ton pare nos estimém com germans. |
| Pep. | Sè que vosté no m' enganya. |
| Ant. | Donchs ¿perque dubtas, si ho sabs? |
| Pep. | ¡Més èlla pot enganyarlo...! |
| Ant. | L' oféns; d' aixó es incapás. |
* Ella t' estima, Pepet:
* may d' estimarte ha deixat.
| Pep. | ¡Que m' estima!(Ab ironia.) |
| Ant. | ¡Encara dubtas!... |
| Pep. | No n' parlém mès. Fins demá. |
| Ant. | Pepet; lo mèu blanch cabell y l' amor que t' hè portat dèsde petit, me dòn dret á que jo t' pugui parlar com un pare. Tú un defécte tèns ¡Pepet! defècte gran; per èll algunas vegadas ma alegría s' ha turbat. La calma mòlt prompte perds y aixó t' fa sè' arrebatat... lo defècte aquest, al home, fins al crim lo pot portar. Tú déus unirte ab ma filla: crech que no haurás olvidat que mòltas voltas t' hè dit que m' donaba que pensar lo tèu genit; mòlt hè fèt per modificar, còm sabs, tòs instints que per fògòsòs poden darte un trastòrn gran: que al mateix temps que la sèva vull jo ta felicitat.(Agafantli la má.) No t' ofengas, lo carinyo, l' amor me fa aixís parlar. Recorda lo que t' hè dit y que l' plasso no es mòlt llarg. Vejam lo que diu lo parte. (Pepet l' hi dóna y Anton lo llegeix.) Dins de un ratet tornaras, y llavors l' órdre del día te donarè (Sonrient.) De tornar aqui, ¿no te sabrás pas grèu? |
| Pep. | Vosté mani. (Ap.) ¡Ahont será! (Se n' va per lo fondo.) |
* ¡Al fi jove! ¡Juventut
* tèns lo cor plé! vuit lo cap.
* ¡Y com pateixan los dos!
* mes avuy la Caritat
* demana aquest sacrifici
* per èlla y per èll tant gran.
| Car. | ¿Com se troba? |
| Ant. | No l' hè vist, mès avuy podrá marxar si convé. |
| Car. | Mòlt l' hi convè pus que aqui n' está esposat. Cuántas voltas assentada del llit de tristesa al cap, tenía pòr que la vida se l' hi escapès del-lirant. Ha sigut llarga y penòsa del pobre la enfermetat. Lo infelís ne tè una mare que 'ls jòrns cònta sospirant y á Dèu alsa sas plegarias pel fill que viu allunyat; ¡y á ne l' mitj de sòn del-liri sempre á sa mare invocant! ¿Perqué en los camps de batalla se destrossan los germans! ¡Perqué avuy, crits d' estermini ressonan, no crits de pau! ¡Perqué avuy, per nostra Espanya á torrents corre la sang! |
* Encar recordo ab ferésa
* lo jòrn en que vos llansáu
* contra ls' carlins que sitiaban
* aquest poble, ¡Ay! ¡En lo camp
* de batalla, cuánts moriren!
| Ant. | ¡Tan sols la pénsa de llavors fa esglay! Sortírem ab quietut, l' ánima plena de llágrimas, perfums dels recorts sants, Derrera, aquéllas casas hònt nasquèrem; vèlls y mares á Dèu lo prech alsant... Los carlistas devant; la lluyta fèra,.. Lo espatéch del canò dol sembrará. Caminém sèns que s' obrin nostres llabis; régna per tot silenci, sols turbat per lo bátrer del cor; cuant mès s' avansa, ab mès forsa lo cor batèntne vá. Al cel, al toch d' atach, los ulls se fixân, y á las prèndas del cor ¡A Dèu! cridant, nos llansém com llampechs á la batalla y comensa la mort... y cáu qui cáu. ¡Y ès un home que tè mare y esposa!... ¡Foch á n' èll! ¡Es carlí! ¡Corri sa sang! ¡Filla tè! ¡morirá si surt la bala!... ¡Foch á n' éll! ¡Foch á n' èll que ès lliberal! Y lo vapor de sang nos emborratxa; al espirar lo fum perdém lo cap, y á los crits d' agonía, crits terribles, lo brunzit de las balas diu: ¡Sang! ¡Sang! ¿Clemència demanéu! ¡Paraula vana! Homes no hi ha; sols tigres sedejats... y l' tigre no te cor; ab crits famélichs sang vol; demana sang ¡y sempre sang! Las forsas enemigas comensáren desprès de una grèu lluyta, á flaqueixar. Un esfors fan, sòbre nosaltres vènen disparats com lo llam dos cents caballs. Las bridas ab las dents van subjectadas; pistola en má; lo sabre preparat... Lo cuadro tòts formém, la mort-avansa; règna de nou silenci sepulcral; |
* mès ¡ay! que prop, ja mès á prop ressona
* lo trot terrible dels dos cents caballs.
* Sabre en má, las pistolas nos apuntan;
* xiulan las balas...! vidas van trencant!...
* ¡terrible instant! la sang pels ulls regala;
* caballs y caballers rodan plegats;
* s' alsa l' bras y s' enfònza y la mort dòna...
* no s' mira; no hi ha temps; ¡á destrossar!
* ¡Dèu mèu! ¡Dèu mèu! ¡Senyor, nons sabandònis!
* ¡Cuánd, oh guerra, impossible tú serás!
* ¡Espanya, patria mèva, patria mèva!
* ¡cuánd tos fills de matarse deixarán!
* ¡cuánd, en lloch de enemíchs, Senyò' en ma patria
* sols espanyols hi haurá, tan sols germans!
* (Pausa.)
* No t' moguis d' aquí; entrarè
* á ne l' cuarto del malalt
* que vull posarme d' acord
* per si avuy pot escapar.
* A fi hém de portar esta obra
* que hém emprés de caritat.
* Si tornaba aquí en Pepet...
| Car. | ¿Ha vingut? |
| Ant. | Y tornará. |
| Car. | ¿N' está cert? |
| Ant. | N' estich segur. (ap.) ¡Com pateix! |
| Car. | ¿Qué l' ha portat? |
| Ant. | Com ja sabs que es miliciano y jo soch lo capitá... Cuan vingui, si soch á dins, á la porta trucarás. Mès sortirè tot seguít; no hi haurá necesitat. (Se 'n va per la dreta.) |
* ¡Los jorns, que sòn tristos, cuand falta á la vida
* l'amor que m' omplía de grat pler lo cor!
* En vá l' oreig dóna recorts y esperansas!
* en vá tambè grònxa bonicas las flors
* y las papallonas, pintadas joguinas,
* sas alas de perlas estènen al sol:
* lo cor bat ab forsa, mès sols l' hi contèsta
* lo pit cuand envia als ulls amarg plor!
* Avans los tancábam perque nostres sómnis
* aquèlls sómnis fòssen que als ángels Dèu dón;
* mès ara que sola, soleta somnío,
* mòs sómnis són tristos, són sómnis de dol.
* Pausa.
| Car. | ¡Pare! (Aixugantse lo plor.) |
| Ant. | Bròllan en tos ulls(Ab molt carinyo.) las llágrimas ¿Perqué ploras? Carmeta, assèntat. Temps fá(S assentan.) que ton cor, com ans, no s' obra á ton pare. |
| Car. | Si; molt cert. Es que ara passan las horas per mi plenas de tristesa; es que ara lo dol me sobra y dintre mòn pit lo tanco, pus no vull que ma congòixa fasse que fugi la calma del cor hònt la calma s' troba. |
| Ant. | Volías tú que tas penas ignoradas per mi fossan, y no sabs que un pare, may |
* tranquil pot estar cuand plora
* aquèlla que ès sa alegría
* sa vida y sa ditxa tòta.
* Per mès que s' dòngui á lo plor
* en misteri brida solta,
* lo pare sènt que las llágrimas
* bruèntas per l' aire volan,
* y cuand respira, aquell ayre
* de tristesa son pit ómpla.
* Aquèll, á qui tant estimas,
* dos mèsos hi ha que no posa
* á n' aquesta casa ls' péus;
* per xó ta pena ara es mòlta.
* Entrá en sòn pit la sospita
* al veurer que mòltas voltas
* estabas tú molt distrèta
* com pensant ab altre cosa;
* que cuand èll aqui ns' trobaba,
* per que pròmpte surtis fora,
* tú feyas tót lo possible.
* A voltas una acciò bona
* costa mòlt; mès recompensa
* á tals sufriments Dèu dòna.
| Car. | Allí hi había un malalt plé de feridas, sèns forsas... Cometènt una imprudencia tal vegada perdut fòra. La Caritat m' ho ordenaba; y per mès que siguès mòlta, inmensa, pare, la pena de mon cor... salvat se troba. Vaig cumplirne... |
| Ant. | Ell tornará. La calma, filla, recobra. Fòu precís. Mòltas vegadas dura es la llèy á que ns' forsa lo deber: mès es lo mérit cuant mès gran lo que s' hi oposa. Per desgracia nostra patria avuy dividida s' troba, |
* y la passiò als combatènts,
* de pòls de sang los ulls ompla
* convertint los pits sensibles
* en pits de ferro, de roca.
* La lluyta que sostinguèrem
* de dol cobrí tòt lo poble,
* y com tú sabs, èra èll gèfe
* de las enemigas forsas;
* y si per una imprudencia
* s' haguès descubert, tal volta
* l' obra malograt s' hauría
* que avuy á son tèrme toca.
* Dém al ja vensut la má
* y fem bè, que Dèu ja ho torna.
* Encar que d' èll dissenteixo,
* en lo que pateix, la boyna
* no sóm víst; sols lo germá
* que plé de perill se troba.
* Demá mateix sèns retart
* tú á ton pit la calma tornas.
| Car. | ¡Dèu vos escoltia! |
| Ant. | Demá lo carlí ja será fora: m' ha dit que per lo viatje se trobaba plè de forsas. Vaig á disposarho tot, y aprofitant de la fósca de la nit, sortirá avuy. A Dèu, Carmeta, no plorias. (Se 'n va pel fondo.) |
* ¡Que no ploria! ¡Que no ploria!
* Lo plor ès sempre un consol,
* y en las llágrimas hi troba
* dolsa rosada lo cor.
(Pepet s' ha quedat parat un moment en lo dintèll.)
| Car. | (Àp.) ¡Ell! {Ap. y ab sospresa.) |
| Pep. | ¿Que hi ès? (Ap.) ¡Gracias, Dèu mèu! (Diu lo primer vers preguntant per Anton. Momènt de pausa. Repren ab passió.) Si á parlarte torno encara d' aquèll tèmps en que la ditxa en mòn pit tenía estada; Carmeta, digas, Carmeta, ¿renaixerá la esperansa? ¡Dos mèsos que no t' hè vist! ¿Has trobat l' ausencia llarga? Parlar dels nostres dolors ès aumentá' l' mal que causan, mes si l' dolor ès tan gran aumentant, sembla que amayna. Fòu un tèmps en que la vida tranquils y alègres passabam pus los anys rápits corrían Y ab èlls los plers de la infancia; ¡Tèmps que á la memoria porta de alegría dòlsas ratxas! ¡Tristos y dòlsos recorts los d' alegrías pasadas! ¡Tèmps que sols per mi conservan las ratxas de la anyoransa! Recordas, Cárme, aquells jorns en que las penas passaban respectant los nostres caps hònt sols la ditxa s' trobaba; y junts plorabam, junts reyam, tenint semblans esperansas, veyènt sempre plé de flors cuant nostra vista agafaba. Que s' ha fèt, Cárme, aquèll tèmps? |
| Car. | Mon pit viu lo recort guarda y no dech tancar los ulls per veurer sa dòlsa rialla. |
| Pep. | ¿Perqué, donchs, en tú tal cambi? |
| Car. | Sèmpre mon cor per tú esclata. |
| Pep. | Carme, los fets desmenteixan lo que ara ta llengua parla. |
| Car. | ¡Cuán injustos sòu los homes cuant una vena vos tapa! Lo mon jo sòm vist en tú, en tú sòm vist concentrada dès la llum de los estels fins la gota de rosada; y l' amor que avans partía entre las flors perfumadas, lo cel, sèmpre blau y pur y ma vida benhadada, recullit ara ab tú s' troba; pus que si las flors gronxadas per l' oreig del dematí y lo blau del cel m' agradan, ès perquè aquèlls me recordan á qui mon pit ¡tant! tant ayma! (Pausa) Carmeta se tapa la cara ab las mans.) |
| Pep. | Si ton amor es tant gran, ¿perqué esta porta tancada tèns encara?(La de la dreta.) |
| Car. | ¡Cóm! (Ap.) ¡Dèu mèu! si sospitès... |
| Pep. | ¡Cárme! |
| Car. | ¿Estranyas?... |
| Pep. | (Se dirigeix a la porta de la dreta.) Entrarhi vull... |
| Car. | (Interposantse ab dignitat.) No es posible. |
| Pep. | ¡Cárme! |
| Car. | Pepet, t' ho demana aquèlla á qui tant estimas... |
| Pep. | T' has enganyát... estimaba.(Pausa.) Entre nosaltres, avuy, Carmeta, ja tot acaba. Mòn pit ha esclatat d' amor á ta vista altre vegada... Mès jo farè que no sia mes tèmps juguet d' una falsa. |
| Car. | Cuant tú sapias ma conducta regoneixerás ta falta.(Ab vehemencia.) ¡No véus com estich patint! ¿que no sènts las martelladas de mon pobre cor? ¿Mon plor no t' diu lo que per mi passa, que vull revelarto tót mès que no puch? ¡Perqué m' matas! |
| Pep. | Dona que no s' justifica, no pot esser... |
| Car. | (Molta dignitat.) ¡Pepet! Basta. Ma conciencia está tranquila. (Pepet, s' en va.) (Ap.)Mès mon cor de pena esclata. |
No m' abandónis dolsa esperansa; tú, que consolas la pena amarga creant fantástichs mil panoramas de pòls, mes pòls que 'l sol inflama, ¡no m' abandonis en ma anyoransa! ¡Sèns' tú la vida
sols fòra llágrimas! ¡No m' abandonis dolsa esperansa!
| Amb. | Carmen. |
| Car. | Salga sin recelo, la puerta queda cerrada. (Carmeta acosta una cadira á Ambrosio que s' assenta.) |
| Amb. | Forzozo será que en breve abandone esta morada. Tal vez á lejanas tierras me lleve la suerte ingrata, mas grabada aqui la deuda quedarà! ¿Cuando pagarla...? |
| Car. | Poco hicimos. |
| Amb. | ¡Ay de ustedes si en el pueblo sospecháran que asilo el gefe carlista ha recibido en su casa! Para tan nobles acciones recompensa el cielo guarda; al hombre solo le es dado enmudecer y admirarlas. |
| Car. | ¡Mucho exajera! Cumplimos con lo que Jesus nos manda. Un hombre estaba tendido en el campo de batalla cubierto el cuerpo de heridas... |
| Amb. | Mas este hombre, militaba en las filas enemigas... |
| Car. | La Caridad le amparaba. |
| Amb. | Su noble padre, aquel dia á mis contrarios mandaba. |
| Car. | Solo vió en usté el hermano. |
| Amb. | Acogida hallé en su casa. |
| Car. | Como cristianos cumplimos. ¿Cuándo, en esta tierra hidalga, se niega al vencido amparo? |
| Amb. | Hoy, Carmen, hoy, por desgracia. Contra hermanos combatimos; la sed de venganza es tanta que los torrentes de sangre no han logrado aun apagarla. ¡Ay del pueblo cuando bate la guerra sus negras alas! mas ¡ay! ¡cuando contra hermanos el pueblo ciego se lanza! La guerra es carnicería; los gritos nobles se acallan, y como fieras los hombres se destrozan, se desgarran. No hay perdon para el vencido; al que cae, se le mata; completa la obra, el incendio, de la espada y de las balas... ¡Esta es la lucha de tigres que guerra civil se llama! |
| Ant. | (Desde dins.) Obra Carmeta. Vinch sol. (Carme obra la porta y entra Anton que la torna á tancar.) ¿Perqué tant matí s' alsaba? |
| Car. | Ab lo sèu permís irè... |
| Ant. | Bueno; ja pots retirarte. (Carmeta se 'n va.) |
| Ant. | A punt ja tòt se troba, cuant tanqui la nit fosca, será forsós que deixi aquet perillós lloch; desitjo que consèrvi d' aquesta pobre casa grabat en lo sèu pit un carinyós recort: per mi jo no l' reclamo; que m' diga ma conciencia has fèt una obra bona, ja m'basta, ja n' tinch prou; pels altres ho demano, que avuy la guerra encesa del mònt á la planura ressona com un tró. Tal volta á nels sèus péus demá mateix se trobia un enemich; recordis que en lloch de darlhi mort, amparo y recullida li dárem en ma casa; que tòt lo bè rebút, tornarlo llavors pot. La mort sa má no dòngui poguènt donar la vida; allunyi de sòn pit la rabia y lo rencòr; encar que enemich sigui, recordis que Dèu mira, que fá un cor agrahit, de fè' un cadavre en lloch. |
| Amb. | La santa gratitud en mi alma escritos deja los grandes beneficios que usted me prodigo; do quier lleve la suerte mi huella peregrina, latido á su recuerdo dará mi corazon. Pagarle, como puedo? |
| Ant. | Fènt lo mateix ab altres. |
| Amb. | Sin eco no se pierde de usted la noble voz; si cae mi enemigo le tenderé la mano y en vez de darle muerte, daréle proteccion. |
| Ant. | Si tal fá, per pagat desd' aquet punt ja m'dòno; rés mès jo no desitjo, rés mès lo mèu pit vol. Habentlo jo salvat; ¿no véu lo que ara passa? ¿no sènt la gratitud que aixampla lo sèu cor? |
| Amb. | Tesoro de virtudes su noble pecho encierra. |
| Ant. | No tant per ma desgracia; d' elojis ja n'hi ha pròu. Quedém los dos d' acord; anit sortím del poble. |
| Amb. | ¿Salimos? No consiento... |
| Ant. | Que vingui jo es forsòs. La guerra avuy separa als fills de nostre Espanya, |
* si acás lo descubrían, tal volta fòra mort.
* Las forsas enemigas que siti aquí posáren
* recordis que manaba; donárem una acció
* y á camps ras los batèrem desprès de lluyta fèra
* que omplí nostres familias de llágrimas y dol.
| Amb. | El labio no traduce lo que mi pecho siente: sereno ante el peligro estuvo el corazon; mas ante el noble ejemplo que usted le dá, palpita, palpita conmovido. |
| Ant | (Ap.) ¡Que es bó fè bè, que ès bó! |
| Amb. | ¡Aleja los rigores de lucha fratricida de nuestra pobre España; aléjalos Señor! Si hubiese el enemigo nacido en tierra estraña.. |
| Ant. | ¿Olvida que germans devant de Dèu tòts sòm; que al dar sòn fill sa sang per tòts l' ha derramada; que allí á ne 'l cel no hi ha ni rassas ni nacions? La guerra ¿qui la vol? Cuan èlla estèn sas alas espurnas de foch saltan que dònan solta al tró; sa espasa vidas trenca, mès vidas no contadas: las víctimas que ha fètas ¿algú contarlas pot? Lo vert camp èlla dèixa, lo camp hònt se fixâba lo pá de la familia del pobre llaurador de sang cubert, ¡de sang! Y mòntan las onadas perque á mils los cadavres la sang dònan á dòlls. No vol que l' espectacle la nit cubreixi ab sómbras, y ab mil ciutats y pobles encèn foch espantòs; y allí hònt avans regnaba la pau y la alegría, ruinas tan sols dèixa, la soletat y dol. Al llach de sang, llinder li dòna ab los cadavres; y ab llágrimas que llensan los pits en desconsol espessa boira fòrma, que sèmpre se renova, puig deixa á lo sèu pas cubert lo plá y lo mònt de mares sènse fills, de órfens sènse pare, germanas sèns germans, y esposas sèns espós. ¡Dèu vulga que la pau aquí á la terra regni! Dèu vulga que imposible la guerra siga al mòn. |
| Amb. | Es cierto. (Pausa.) |
| Ant. | Surtir dech; recullis á son cuarto; si aqui no sòm nosaltres, de dins vosté no s' mou, puig quedan casi obertas las portas á ne l' poble: |
* per arribar al terme, prudènt sérne ès forsòs.
* (Anton s'en va pel fondo desprès que Ambrós ha entrat al cuarto de la dreta y tancat la porta)
* ¡Han sortit!... (Entra.) Aquest misteri
* vull saber jo sèns retard.
* ¡Cuand èlla estaba distrèta
* aqui la veya mirar! (senyalant la porta.)
* Aquesta porta tancada
* ¡per fí! ¡per fí s' obrirá!
* (Va á la porta y s' detè.)
* ¿Perqué axís me bat lo cor
* com si fòs un criminal?
* ¡Ay! ¡Si l' cor te bat deprèsa
* es, Pepet, perque mal fás?
* ¡Han sortit; y com un lladre
* dins sa casa t' has ficat!
* ¡Perqué l' amor ara m' cèga!
* (Apretantse lo cor,)
* ¡Perqué tú parlas tan alt!(Pausa.)
* Mès jo no puch olvidarla
* y no la olvidarè may
* per mès, que salti á sòn nom
* de mòn pit á dòlls la sang. (Ab resolució.)
* ¡Acabem de un cop, Pepet!
* (Va á la porta y s' deté.)
* ¡Una acciò dolènta fás...
* ¡La vergònya t' mataria
* si t' trobèssen aqui dalt!
* ¡Perqué de mòn cor fa trossos!
* ¡Ay! ¡Perqué la estimo tant!
* ¡Ploras! ¡Ploras! ¡Fora llágrimas!
* ¡Per èlla no vull plorar!..
* ¡No vols! ¡no vols¡ ¡Ay del pobre
* que l' sèu cor ne tè malalt!
* (Pausa. Mira á la porta: dubta, més prompte
* se dirigeix á n' ella corrènts)
* ¡Tancada..! ¡La clau es dins!
* (Mirant pel pany)
* ¡Un home!! Lo mèu rival!!
* (Dona violents cops á la porta; y Ambrós obra.)
| Amb. | ¡Ah! |
| Pep. | ¡Ah! ¡Carlí! ¡èll! ¡No m'enganyo! |
| Amb. | Silencio.(Molt rapit.) |
| Pep. | Sabrè callar(Cridant) |
| Amb. | ¡Què me pierde! |
| Pep. | Llèngua muda, y solta dem á las mans. ¡Armas! ¡armas!(Mirant per tot.) |
| Amb. | Un momento. ¡Pepet vol agafar lo fussèll, mès Ambrosio se n' apodera.) Deteneos. |
| Pep. | ¡No! ¡jamay! (Vèu lo sabre, lo agafa y dant un crit salvatje vá á tirarse sobre Ambrosio, mes se troba ab Carmeta que haurá sortit en aquèll precís momènt y s' interposa éntre 'ls dós.) |
| Car. | Deturat, Pepet. |
| Pep. | ¡L'amparas! ¡Ah! ¡no m' habia enganyat! ¡En malhora t'interposas èntre 'ls dos! ¡No l' salvarás! ¿Perqué 'l defensas? |
| Car. | Perqué m' ho mana lo Caritat. Mès ¿que has pensat? |
| Pep. | !Ay dels dos! (Surt corrents.) |
| Car. | ¡Detúrat, Pepet! ¿Qué fas? |
| Car. | Pòr tinch. |
| Amb. | ¿De qué? |
| Car. | Sa mirada m' ha deixat glassat lo cor. ¡Ah! ¡comprench! Ell tal vegada d' aqui hagi sortit gelòs. Quant l' amòr obra feridas los gélos hi tiran foch. No podém perdrer lo temps que 'l que 'ns quèda es molt preciòs. La finestra del sèu cuarto... |
| Amb | ¡Huir! |
| Car. | Si, si; cáu á l' hort; per allí pot escaparse. |
| Amb. | A los dos amenazó. Sola... |
| Car. | A mí no 'm farán rès. ¡A dins! ¡à dins! ¡Ah! ¡no! ¡no! (Entra á ne 'l cuarto y surt desseguida) La finestra estaba oberta y á l' altre costat de l' hort hè vist dos que la guardaban. Escaparse ja no pot; per la porta es impossible... ¡Dèu mèu! ¡Dèu mèu! ¡Protecció! Tánquis dins. |
| Amb. | Cármen... |
| Car. | ¡Per Dèu! Adins: aquí 'm quedo jo. (Carmeta fa que entri al cuarto casi á la forsa) ¡Pare, veníu en ma ajuda! ¡Pare¡ ¡Ahònt ès! |
lo dintell.)
* ¡Ay! ¡Senyor!
(Alsant las mans al cel demanant amparo.)
| Lluis. | Aqui dins...(Senyalant la porta de la dreta.) |
| Car. | (Ap. per Pep.) No ha vingut. |
| Lluis. | (Acabant.)Se troba un home) |
| Car. | (Procurant dominarse.) Comprench lo que vos porta á aquesta casa. |
| Lluis. | Aqui tú l' has tancat; no pots negarho. (Moviment general per anar á la porta.) |
| Car. | (Posantse devant de la porta.) Mès á la porta que ningú s' atansia. |
| Lluis. | La clau. |
| Car. | ¡Jamay! |
| Lluis. | Enfonsarém la porta. |
| Car. | Atrevits no seréu, perque l' ampara la Caritat; mon pare, vostre gèfe. |
| Lluis. | Las forsas enemigas èll manaba, y tots lo cor tením plé de feridas de los carlins obertas per las balas. Clóurerlas no han pogut llágrimas tristas, á la memoria dels que fóren, dadas; ab la sang d' aquest home que aqui s' troba veurém si las feridas per fi s' tancan. |
| Car. | ¡No, no! !Tal no faréu! |
| Lluis. | Ja tot lo poble á la nova s' ha alsat cridant venjansa. |
| Car. | (Ap.) ¡Per èll donada! ¡per èll! La ira, cègo, ha arrastrat á 'n Pepet fins á la infamia. (Aprofitant lo abatiment de Carmeta s' acostan tots á la porta.) En nom de Dèu! |
| Lluis. | La cláu. |
| Car. | ¡Salvéu sa vida! |
| Lluis. | ¡La forsa podrá mès! |
| Car. | (Al veurer que van á usar de la forsa diu plena de desesperació.) ¡Ah! ¡cuánta infamia. (S' aparta un poch de la porta.) Pus que entrarhi voléu ¡franca la porta! Corréu sobre èll com fèras sedejadas y sas carns esquixáu, y de sas venas xuclau la sang moguts per la venjansa; (Quedan tots aturdits.) mes recordéu que Aquèll que allá vòs mira un dia compte de la sang demana. |
| Lluis. | Carme; tú sabs que l' home que aquí s' troba de los carlins las forsas èll manaba. ¡Libre l' pas! ¡Adins tots! |
| Car. | Pus no hos commohuen las llágrimas bruèntas que s' exhâlan de mon pit, al mirar la petitesa de sèrs, assedejats de sang humana; lo ferro hos conmourá. Un pas que dongui (Agafa 'l fusell.) l' que sia atrevit; y aquí á mas plantas la mort li dono que als cobarts se dona, sèns honra, sènse gloria y plé d' infamia. |
| Lluis. | Carmeta, vols morir... |
| Amb. | Yo la defiendo. |
| Car. | ¡Fora d' aquí! |
| Lluis | ¡Es èll! No 'ns enganyaba. (Volen tirarse sobre Ambrós.) |
| Car. | Miréu que la má aprèta conmoguda y que s' troba la mort dins de aquesta arma.) |
| Lluis. | ¡Sa sang volem! ¡Son cap!(Avansan. |
| Car. | (Disposantse á fer foch.) Féuse endarrera. ¡Vosaltres ho voléu! ¡Que Dèu m' amparia! |
* (A ne 'l moment d' anar á fer foch llensa lo fusell y agafant á Ambrós crida.)
* ¡Si no l' voléu salvar, prenéu ma vida.
| Ant. | (Mohiment general.) ¿Qué passa aquí? ¿que passa dins ma casa? (Pausa.) |
| Lluis. | Volém... puig de Don Carlos... |
| Ant. | Es vensut. (Molta calma.) |
| Lluis. | Mès las forsas carlistas èll manaba. Condenmat ès á mort; y aqui nosaltres lo matarém; inútils sòn paraulas. |
| Ant. | Esteu cegats. Jo sè que á n' aquest poble asesinos no hi ha. Las vostras armas per dar la mort, no servirán, á un home que la noblesa de los cors ampara. |
| Lluis. | Inútil ès... |
| Ant. | Si jo, matéulo, hos deya, á qui á terra caurían vostres armas. La véu del indefens troba acullida dins del pit noble y ánima cristiana. ¿Espayols no sòm tòts? Siém generòsòs que axins á ne ls' sèus fills vol nostre patria. |
| Lluis. | Es un carlí. La mort de tants germans venjansa vol. |
| Ant. | (Ab molta solemnitat) Los morts sols prèchs demanan. Ells á Dèu de sa vida han donat compte; no ofenguém sa memoria ab la venjansa. |
| Lluis. | Es vritat. |
| Ant. | Si; podém salvar sa vida y per vosaltres sè será salvada. ¡En nóm de Dèu sa vida vos demano; aufeguém en són nom la vil venjansa! |
| Lluis. | Lo salvarém. |
| Ant. | La má. |
| Amb. | A hablar no acierto. (Lluís y Ambrós se dónan la ma; Anton que s' trobará en segón tèrme, mès al mitj dels dos, alsa las mans plegadas al cel.) |
| Ant. | ¡Benehit siga Dèu! Jo vos dònch gracias. |
| Pep. | ¡Es viu!! Aqui l' remordimènt me porta; sa véu en mí s' ha alsat, y á aquesta casa hè tornat per salvarlo si tèmps èra. Per un momènt cegat, crit de venjansa bè donat; mès ab vida encara s' troba. ¡Gracias Dèu mèu! |
| Ant. | ¡Oh, si! déus darlhi gracias! (Apart á Pepet.) No t' hè dit que l' defècte que tenías, mòltas vegadas fins al crim portaba. (Al poble.) Gracias vos donch; del enemich la vida ab lo vostre concurs será salvada. (Anton dona la má á alguns del poble que se 'n van junts ab Lluís. Pepet queda en mitj de la escena.) |
Tots miran á Pepet que per últim fa un mohimènt y s' tapa la cara ab las mans.)
| Ant. | Quant la vergonya al fron monta y l' frón se tapa ab las mans, l' home per arrepentirse, Pepet, ja tè molt guanyat. |
| Pep. | «Lo sè' arrebatat á l' home fins al crim lo pot llensar.» Es cert. L' abisme del crim, ¡Ay! ¡cuán á prop hè guaytat! |
* Carmeta de tú un moment
* gelòs he pogut dubtar...
* ¡Y cuant petit me veig ara
* sènt tú, Carmeta, tan gran!
| Ant. | ¿Comprens la conducta nostra? si m' haguèsis escoltat... A un home plé de feridas á ma casa vaig portar. |
| Pep. | Perdò demano; vosté lo perdó no m' negará.(A Ambrós.) |
| Amb. | ¡Negarlo! ¡Si me enseñaron todos aqui á perdonar!(Le da la mano.) |
| Pep. | Carmeta, per gelosia hè estat un momènt cegat; ma acció ha sigut molt infame, y no s' pot justificar. |
| Ant. | A aquèll que está arrepentit no neguéu lo perdó may. ¿Olvidarás la llisó? |
| Pep. | ¡Que Dèu no ho permeti pas! |
| Ant. | Fills mèus, veniu als mèus brassos, y que tòt siga olvidat. (Pepet y Carmeta l' abrassan.) Y nosaltres... |
| Amb. | (Anton y Ambrós dónan un pas y quedan abrassats en mitg de la escena.) No mas guerra. |
| Ant | ¡Sòm espanyols y germans! ¡Perqué aixís los fills d'Espanya, no hém de estar sèmpre abrassats! |