OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Victor Hugo en català/Pròlech

Corria l' any 1857. Los periódichs d' Espanya, especialment los literaris, s' ocuparen ab entussiasme de la nova col·lecció de poesías que baix lo nom de contemplacions acabava de dar á llum lo gran poeta del segle XIX y's desfeyan en ellogis d' ellas. Jo, que, encara que bordegás, havia ja llegit, no sempre ab lo fruyt degut, totas las novelas de Dumas, Súe, Feval y altres autors de nota (sols havia sentit parlar de Cervantes, Quevedo, Lope de Vega y Calderon de la Barca) coneixía á Victor Hugo per sa Nostra Senyora de Paris per lo que vulguí adquirir la obra que tant que dir donava á tots los crítichs de ma patria; y com los noys son en certs casos com las donas, que quan se proposan una cosa no hi ha més remey que concedírse-la, mon bon Pare me la enviá á buscar ab la condició de que l' hi havia de llegir alguns trossos. Jo sabia bé ó malament mon Chantreau, pero aquest s'havia olvidat de dirme que 'l francés de Victor Hugo, especialment lo poétich, no era ni parent del que m' acabava d' ensenyar, aixís es que 'm quedava en dejú de la major part de las poesias. Llavoras amohiní á mon Pare fins que 'm comprá un bon Diccionari bilingüe, y 'm dediquí, ab una especie de neguit, en que figurava per molt l' amor propi, á traduhir los trossos que 'm semblavan millors, pera demostrar que no havia sigut improductiu lo gasto fet. Algudas vegadas m' atreví á traduhir de repent, pero llavors fou en catalá, y una d' ellas m' indicá mon Pare que provés de ferho en vers, tota vegada que jo havia aprés algunas reglas de Retórica y Poética. Ho proví y 'm reixiren algunas no gayre dolentas pera ser llegidas en familia. D' aqui naix aquesta col·lecció, si be hi faltan mes de la meytat de las poesías que he traduhit, y que no m' ha sigut possible anyadirlashi perque, al escriure á mos ben volguts jermans pera que me las enviassen m' han contestat que vaja jo á buscarlas. Hi aniré, y aviat, nó pera recullir mas pobres traduccions, sino pera cumplir lo desitj de ma familia, anyorada de ma llarga ausencia. No será estrany qu' allí ab l' esperit més tranquil, porte á cap l' idea que fa molts anys rumio, qual es la de publicar una col·lecció de traduccions més extensa qu' aquesta, ab l' original al costat pera demostrar que res l' hi manca al catalá pera lluytar en abundancia, dolsura, riquesa y varietat á las llenguas castellana y francesa. Mentres tant, confio en que mon pobre travall será apreciat en son verdader significat; qual es lo de penyora de mon amor á la llengua catalana, en la que aprenguí de la meva Mare á ser bon fill y del meu Pare á ser bon home.
6 de Mars de 1880
# Victor Hugo en català/Mens blanda in corpore blando

Senyora, en vostre entorn s'hi troba gracia tanta, tan pur vostre cant es, y vostra dansa indica un gust tant vencedor; tant lo senzill esquart de vostres ulls encanta, certa cosa 's desprén de vos, que no s' esplica, tan dolsa pera 'l cor;
Que quan veniu, estel á qui tot hom' adora, á il-luminar la nit ab una rialla oberta que á tots fa palpitar, com l' aucellet del bosch devant l' alegre aurora, un tendre pensament al fons dels cors desperta, y 's posa allí á cantar.
Vos no l'enteneu pas; vos no sabeu tal cosa, puix que lo cast pudor nostr' ánima resguarda ab son mantell jelós; y l' ángel guardiá, que 'l cel prop vostre posa, jamay se torna roig, quan amatent esguarda lo que passa per vos!
# Victor Hugo en català/Pluja d'istiu

¡Que n' es la vetlla de fresca y dolsa! Vina… en la plana plogué eix matí: Los verts tapissos de humida molsa Tos peuhets tintan com vert satí. Lo aucell voleja baix lo fullatje, Y alegre estufa son moll plomatje; ¡Moixonet tendre que al cel sonriu! Del vent escolta las aspres notas, Canta, y contempla d' aygua las gotas, Lluhínt com perlas prop de son niu.
Vuydá la pluja sa nuvolada; Lo cel son manto de azur repren,
Lluheix la terra ja sahonada Com baix las mallas d' un ret d' argent. La mansa riera que la vall rega, Creix abundosa, xafa y doblega Aquí brins d' herba, reptils allá; Per l' herma timba folla's desboca Y al esclafarse contra una roca Pera formigas Niágaras fá.
Entre eix diluvi, bategat ágils Véuhense insectes sens direcció, Que, estorats, mouhen sas alas frágils Buscant un siti de salvació. Altres s' amparan de grogas fullas, De espessos arbres sobrants despullas, Y ben ditxosos si, per son fat, Guayta á flor d' aygua lleugera palla Que, prop l' abisme, la fulla encalla Salvant la débil flotant ciutat.
Rentá l' arena la forta pluja; La terra exhala tébis vapors,
Y 'l cel tremola, fuig y s' empuja Per entre núvols enganyadors. Sota eixa gassa tant sols se notan, Com á dubtosos estels que brotan, Pichs lluminosos al lluny brillar; Y 'ls monts ja lliures de boyra, alsantse, Y per la pluja tot reguerantse, Los taulats llisos enlluhernar;
Vina á la humida plana espayosa; En aquest' hora solets serém: Ton brasset tímit en mon bras posa; Vina, entre tilias passejarem. Cap á la posta lo sol declina: Ans no abandones eixa colina Gira la vista per admirar Ab sas cabanyas, temples y casas Que resplandeixen com rojas brasas Sota 'l cel negre, lo poble clar.
Ah! mira alsarse las fumaradas Tallant las boyras sobre 'ls teulats!
Allí hi ha esposas idolatradas, Allí cors tendres y resignats. ¡Ay Déu! La vida de que un s' enuja Al sol s' iguala aprés de la pluja!… Mira'l com baixa sense parar! Del rónech poble quals llars fumejan Veu las finestras que al fosch clarejan Com ulls al frontis d' un campanar.
Lo hermós arch-iris! Vina y esguarda Com va enxamplantse per tots cantons! Quina riquesa 'l bon Deu nos guarda Després de darnos llampechs y trons! ¡Quántas vegadas ab ánsia inquieta Las alas cerca mon animeta Y vé inplorantvos un Ithuriel, ¡Ay! Pera véurer hont té sa planta Eixa gran curva qu' al hom' espanta; Inmensa arcada d' un pont del cel!
# Victor Hugo en català/Ma cassera

En tot temps m' han atret cosas aladas. Quan nin corria per los boschs y pradas esfullant nius de diferents aucells; Gavias l'hi's feya ab vimets, jonchs y canya, y 'ls amansava ab tant cuydado y manya que 'm coneixian per la veu tots ells.
Despres deixava la porteta oberta sens que fugissen, pus sent fora, alerta quedavan y amatents pera tornar. Una coloma y jo, durant molts mesos, tinguerem uns amors los mas encesos. Avuy ánimas sé domesticar.
# Victor Hugo en català/Mos cants

Lleugers, mos cants anirian en vers ton jardi cubert de galas, Jardi bell, si mos cants tinguessen alas, aletas com te l' aucell.
Com vent, mos cants anirian corrent al niuhet hon tu te instalas. Aixerit, si mos cants tinguessen alas, aletas com l' esperit.
Fidels, mos cants, tan purs com los cels, anirian drets com balas, A ton cor, si mos cants tinguessen alas, aletas com té l' amor.
# Victor Hugo en català/Lo vel

¡Jermans! ¿qué teniu? ¿qué os passa? ¿Perqué abaixau vostras testas? ¿Perqué 'm dirigiu aquestas miradas que llensan foch? He vist tres voltas seguidas que d' entre 'ls plechs de la faixa vostra má puja y abaixa del punyal lo mánech groch…!
¿No has aixecat ton vel en algun lloch?
La jermana. ¡Jermans meus! Del bany tornava: si,jermans, del bany venía, y ab ma conduta obehía, lo recato mes cumplert. Al passar per la mesquita en mon palanquí tancada, me sentia sufocada y un instant m' he descubert...
Lo jermá segon. ¿Passá llavors un home ab cafan vert?
La jermana. ¡Pot sert!.. Pero eix temerari no ha pogut veurer ma cara... Méss... ¿qu' heu dit en veu baixa ara? ¿Qu' es lo qu' en secret heu dit? ¿De sanch parláu? Per vostra ánima, jermans, no m' ha pogut véurer...! ¡Oh! ¿Los punyals? ¡No puch créurer que vulgau ferir mon pit.....!
Lo jermá tercer. ¡Lo sol s'ha post rojench aquesta nit!
La jermana. ¡Déu méu!... ¿Qu' he fet? ¿quin delicte hauré comés? ¡En mon seno manca la sanch! ¡Ja no aleno! ¡Perdó, jermans meus! ¡perdó! ¡No 'm matéu...! En vostres brassos sosteniume!... 'L cor se 'm glassa!. Per devant de mos ulls passa un vel tupit de crespó...!
Lo jermá quart. ¡Eix vel al menys no l' alsaras tú, nó!
# Cansons de la terra - Volum I/Los estudians de Tortosa

A la vila de Tortosa—n' hi ha tres estudiants que 'n segueixen los estudis—pera serne capellans.
Ja n' encontran tres ninetas—tres ninetas molt galants, comensan de tirar xansas,—xansetas las van tirant.
Las ninetas son traydoras—justicia van demanant; no passa l' espay d' una hora—que á la presò 'ls van portant. Lo mes petit que hi havia—nit y dia está plorant, y 'l mes gran l' aconsolava:—Germá meu no ploris tant, que 'n tenim un germá á Fransa—servint al duch de Rohan que si la nova savia—ne seria aqui al instant, mataria jutge y batlle—y tots los seus escribans. Lo jutge se ho escoltava—per una reixa mòlt gran: —Calléune, calléune presos—que d' aqui ja 'us ne traurán. A las duas de la tarda—ja 'ls ne donan paper blanch. A las quatre de la tarde—al suplici 'ls van portant. Mentre 'ls penjan y despenjan—lo seu germá está arribant. Ja 'n pregunta á l'hostalera:—¿Qu' es aquest brugit tan gran? —Es que 'n penjan y despenjan—tres pobrets estudiants. —Calléu, calléu l' hostalera—¿per ahont hi serè abans? —Passi per la carretera—ó per las pradas y camps. Ja'n baixa del cavall negre—y se 'n puja á un cavall blanch. De tant que 'l cavall corria—las pedras van foguejant. Ne desenvaina la espasa,—pica l' esperò al cavall. —Apartéus' donas prenyadas—apartéuvos al instant que l' infant del vostre ventre—no 'n puga patir cap dany. Quan es al peu de la forca—ja 'n sent lo darrer badall. Ab la punta de la espasa—ja 'ls hi va tallá' 'l dogal. Los fa un bes á cada galta:—Deu vos perdó 'ls meus germans. Adeu vila de Tortosa—be te n' irás recordant. A la vila de Tortosa—entraré jo á foch y sanch.
De la sanch del senyor jutge—los carrers se 'n regarán; en la sanch de las ninetas—los cavalls hi nadarán; y de las testas dels homes—montanyas se n' alsarán. Adeu vila de Tortosa—no t' haguès conegut may!
Variants.
Vers 7.
—Lo mes gran mòlt ne plorava,—lo mitjá no plora tant, y'l mes xich los consolava:—Germans meus no ploréu tant.
Vers 32.
—De la sanch de las ninetas—riberas ne correrán, ab la sanch del senyor jutge— jo me 'n rentarè las mans.
Lo nom de la persona á qui serveix ab las armas lo germá venjador, cambia tambè molt: lo mes comú es donarli eixos tres noms Duch de Rohan, Don Roland, y rey Duran. Hem escullit lo primer per semblarnos lo mes apropiat al carácter de la composiciò.
Ab tot y que havém vist alguna versió que fa passar lo fet en la vila de Tolosa, nosaltres hem acceptat com lloch de l' acciò lo de Tortosa per ser aquesta vila la que 'l poble anomena casi sempre al cantar la cansó y no la altra. Y no 'ns sembla cap disbarat que aixi ho fassa, pus be lliga lo fondo d' aqueixa tradiciò ab las encesas lluytas que per dos y tres vegadas la ciutat tinguè ab los francesos en diferentas épocas. D' algun fet local, maridat ab alguna d' aquellas invasions, pot ben be haver nat la cansó dels Estudiants de Tortosa.
Al cantarla, cada cop que 's comensa la tonada se tè que repetir la lletra del vers darrerench.
# Cansons de la terra - Volum I/Lo rossinyol

Lo rossinyol á la primavera canta s' alegra y fa 'l niu tot sol, sempre lo fa al cim de una branca que no l' alcansa aquell qui lo vol. · · · · · · · · · · · ·
NOTA.
Sols pera conservar la tonada d'aqueixa cansò, que n' es de las mes precioses, hem estampat la primera posada de sa tonta y lletja lletra. Ab tot y que l' hem sentida cantar aixis en lo Vallés y 'l camp de Tarragona, creyém que antigament seria una altra sa lletra, pus nos apar impossible que d' una composició tan vulgar haja eixit una melodia tan preciosa. Siga com se vulla, es la cansò mes popular catalana.
# Cansons de la terra - Volum I/La venjansa

De petitets s' han fet grants—lo fadrí 's vol casá' ab ella. Son pare diu que no 'u vol;—sa mare contenta n' era.      Adeu Francisca ferrera,         adeu! —Deu vos guart Joseph ferrer—vostra filla ha de ser meva, sino me la voléu dar—la pendré sense llissencia.      Adeu Francisca ferrera,         adeu! Llogarè quatre fadrins—tots quatre á la bandolera. Ja n' agafa 'l botavant— y me li tira al darrera... —Fadrins seréu ben pagats—si'm trayéu d' aquest empenyo, seréu pagats ab diners—moneda barcelonesa. A las dotze de la nit—n' hi trucan á la finestra. —Joseph ferrer baixa á obrir—que 'ns tens de picar un ferro. y si tu 'm baixas á obrir—te 'n farè jo de manxego. Al primer cop de martell—tres punyaladas li pega. L' una li dòna al costat,—l' altra li clava á la esquerra; l' altra á la boca del cor—qu' es la que li da mes pena. —Justicia del cel baixéu—déume la rahò si es meva, que me n' han mort lo marit,—m' han robat la filla meva. De petitets s' han fet grans—lo fadrí 's vol casá ab ella. Son pare diu que no 'u vol;—sa mare contenta n' era.      Adeu Francisca ferrera         adeu!
          NOTA.
En eixa cansò s' hi troba un no se què que toca al cor. Creyém haverla trobada no sancera, mes es tan bonica aixis com es, encara que no hi siga tota, que casi casi voldriam (si no hi fos sancera) que no 's trobessen los trossos que hi mancan. La vaguetat y rapidesa de la acciò es lo que li dòna eix carácter propi de las baladas alemanas.
* ↑ Botavant: instrument de que 's serveixen los ferrers pera aplanar los cascos dels animals quan los ferran.
* ↑ Manxego: se dòna eix nom al que posa en moviment la mantxa dels fornals dels ferrers.
# Cansons de la terra - Volum I/Lo noy de la mare

¿Que li darém á lo noy de la Mare, que li darém que li sápiga bo? Pansas y figas y nous y olivas, pansas y figas y mel y matò.      La-la-ra-rá que'ls aucells se las menjan,      La-la-ra-rá que las maduraran.      Xuclò! Xuclò!
NOTA.
Llegescas la nota de la cansò Lo rossinyol. Per la mateixa raho qu' allí doném, hem posat aqui la lletra del Noy de la Mare. A Galicia hi ha una cansò popular que tè la mateixa tonada.
# Cansons de la terra - Volum I/Los presos de Lleyda

A la presò de Lleyda — tots los presos hi son:              La vida mia              tots los presos hi son              la vida amor!
de trenta y tres que n' eran— no 'n cantan sino dos.              La vida mia              no 'n cantan sino dos              la vida amor!
La dama se 'ls escolta — detrás de un finestró, los presos se n' adonan — tots paran la cansó. —¿Perqué no cantéu presos? — ¿perqué no cantéu tots? —Com cantarém senyora — si estém en greu presò, sense menjar ni beure — sino una volta al jorn, y encara aquesta volta — nos ne donessen prou. —Cantéu, cantéune presos — que ja 'us ne traurè jo. La dama va al seu pare — á damanarli un dó: —Ay pare, lo meu pare, — un do vull que 'm deu vos. —Ay filla Margarida — ¿quin dó vols que jo 't do? —Ay pare, lo meu pare, — las claus de la presò. —Ay filla Margarida — aixó no 'u farè jo. Demá será disapte — y 'ls penjarém á tots. —Ay pare, lo meu pare, — no 'm penjéu l' aymador. —Ay filla Margarida — ¿qui es lo teu aymador? —Ay pare, lo meu pare, — es lo mes alt y ros, lo de las calsas blavas — y lo barret rodó. —Ay filla Margarida — será 'l primer de tots. —Ay pare, lo meu pare, — penjáumen á mi y tot. —Ay filla Margarida — aixó no 'u faré, no.
Las forcas son de plata — y 'ls dogals serán d' or, y á cada pam de forca — un ramellet de flors perqué la gent quan passi — diga: «¡Ay quina olor!» y á mes un pare nostre — per' lo pobre aymador!
Variants.
Vers 1.
—En la presó del Bisbe — tots los presos hi son, cent y cinquanta presos — cantan una cansó. La dama está en finestra, — escolta la cansó; los presos la n' han vista, — tots paran la cansó.
Vers 14.
—Ay filla Margarida — aixó no pot ser no.
Vers 21.
—Lo de las calsas blancas, — jaqueta de color.
En lo romancerillo de En Manel Milá hi trobém eixas variants
Vers 1.
A la ciutat de Napols — n' hi ha una presó.
Vers 10.
Y encara aquesta volta — encara sempre hi fos. Si aixó es veritat presos — 'us trech de la presó. —Tan veritat senyora — con vosté está en balcó.
Adiciò.
Y la forca mes alta — al mes alt pujalló.
Alguns hi posan aquest acabament.
Pren mentres dorm son pare — las claus de la presó.
—Eixiu, eixiu los presos — no 's quedéu per mi no. Anéusen á la Fransa — á dictá' una cansò que filla de don Jaume — 'us ha tret de presó. Lo que mes poch corria — era 'l seu aymador.
També 's comensa a vegadas aixís:
-A la ratlla de Fransa — n' hi ha una grèu presó.
A mes de la tornada que posém en la nostra versió, n'hi ha una altra que sol cantarse també molt y la componen eixas dos paraulas que res volen dir. — Lireta, Liró.
NOTA.
En lo cant provensal titolat Fanfarneto hi ha ests versos:
—Vouere moun ami Piarre — que n' es dins la presoun. —Belo, ton ami Piarre — te lo pendurarém. —Se pendouratz moun Piarre — pendouratz-nous tous dous... Curbetz lou eou de rosos, — tapetz-me iou de flours; tous les roumious que passoun — n' en pendran quauque brout. Dirán: Diou ague l' amo — des paures amourous.
# Cansons de la terra - Volum I/Los romeus

Lo roméu y la romeua—van á missa á Montserrat, la romeua va descalsa—lo roméu va descalsat. Qui de la Verge confia may queda desamparat.
La romeua está prenyada,—no sap l' hora del seu part; se 'n gira cap endarrera:—Ay que 'n sò lluny de vehinat! Qui de la Verge confia may queda desamparat!
Se 'n gira cap á má esquerra—no 's troba ningú al costat: se 'n gira per la má dreta—troba una dona al costat. Tan bon punt com la va veure—deslliurá de un bell infant. —Qui sou vos la bona dona—que tan prest m' havéu aydat? —Jo sò la verge Maria—princesa de Montserrat. —Si sou la verge Maria—lo meu fill vos siga dat. Jo 'us lo dono mon fill, Verge,—jo 'us lo dono de tot grat, féulo bisbe, ó bè canonge—ó bè abat de Montserrat. —No 'l vull bisbe, ni canonge,—ni abat de Montserrat, será un angelet del cel—que cantará al meu costat.
          Variant.
          Vers 10.
—Si sou la Verge María—prenéume lo meu infant, véuse aqui lo meu fillet,—prenéulo per caritat.
# Cansons de la terra - Volum I/Lo bou y la mula

Una cansoneta nova—be la sentiréu cantar treta del bou y la mula—quan se varen encontrar.
Quan lo bou per sas desgracias—á casa seva va anar, al ser al peu de la porta—mes de tres quarts va trucar.
—No se per quin cap ho prenga—ni per quin cap ó pendré: o bè se n' es adormida—ó tindrá algun foraster. Ja te n' hi obra la porta—li diu:—Entra 'l meu marit, quina por que n' he tinguda—tota soleta en lo llit. Ja li allarga la cadira.—Ay descansa mon marit, diu, véten aqui la pipa—tabaco que fumarás. —Lo carinyo qu' ara 'm gastas—no me 'l solias gastar; ara te 'n conech la maula—que 'm volias enganyar. Ab lo llum que ella portava—va mirar sota del llit y 'l burro qu' ella hi tenia—s' estava tot arrupit. De gavinets se 'n tiraren—fins á volerse á matar, y luego lo pobre burro—perdó li va demanar. Ay bou si tu me 'n perdonas—y si me deixas estar del regiment de Banyolas—te 'n farè ser capitá, y si 't portas com un home—y així com mana la lley luego 't vindrá la patenta—pera serne coronel.
NOTA.
D' aquesta cansò , que li doném cabuda en nostre arreplech sols per sa bonica tonada , ne podrian posar moltas variants ; mes com la lletra per si sola no val gayre nos estimém mes deixarho corre.
# L'Esquella de la Torratxa

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
L'Esquella de la Torratxa pot tenir els següents significats:
* El setmanari L'Esquella de la Torratxa.
* L'obra de teatre L'esquella de la Torratxa de Frederic Soler.
# Lo nou testament de nostre senyor Jesu-Christ/Epístola tercera del Apóstol Sant Joan

Alaba á Gayo per sa constancia en la fe, y per sa beneficencia en hospedar als pelegrins. Parla dels vicis de Diotrefes y de la virtut de Demetri.
L'ANCIA al caríssim Gayo, á qui jo amo de veras.
2 Caríssim, prego al Senyor quet prosperia en tot, y quet conservia en salut, axí com ta ánima prospera. 3 Gran ha estat mon goitg per la vinguda dels germans y per lo testimoni que han donat de ta veritat, axí com tu caminas en la veritat. 4 No tinch jo major goitg que ohir que mos fills caminan en la veritat. 5 Caríssim, te portas ab fidelitat en tot lo que fas ab los germans, y particularment ab los pelegrins; 6 Los quals han donat testimoni de ta caritat en presencia de l'Iglesia; als quals si encaminas, com convé segons Deu, farás be; 7 Perqué per son nom se posaren en camí, no prenent res dels Gentils. 8 Nosaltres per consegüent debem rébrer als tals, á fi de cooperar á la veritat. 9 Hauría jo escrit á l'Iglesia; emperó Diotrefes, que preten tenir la primacía entr'ells, nons vol rébrer. 10 Y per aixó si jo vingués allí, donaré á enténdrer las obras que fa, espargint paraulas malignas contra de nosaltres; y com si aixó no li bastás, ni rébrer vol als nostres germans, y impedeix als quels voldrían rébrer, yls trau fora de l'Iglesia. 11 Caríssim, no vullas seguir lo ques mal, sinó lo ques bo. Lo qui fa be es de Deu; qui fa mal no vegé á Deu. 12 Tots donan testimoni de Demetri, fins la mateixa veritat; y nosaltres també lo donam, y tu sabs que nostre testimoni es verdader. 13 Moltas cosas tenia que escríuret; emperó nou he volgut fer ab tinta y ab ploma: 14 Puix espero véuret en breu, y parlarém boca á boca. Sia pau ab tu. Te saludan los amichs. Saluda á nostres amichs, á cada hu en particular.
# Lo nou testament de nostre senyor Jesu-Christ/Epístola segona del Apóstol Sant Joan

Exorta á Electa y á sos fills, la virtut dels quals alaba, á perseverar constantment en la caritat, y á guardarse dels heretges, permaneixent en la doctrina rebuda.
L'ANCIA á la senyora Electa y á sos fills, als quals jo amo de veras, y no jo sol, sinó també tots los que han conegut la veritat; 2 Per amor de la veritat que permaneix en nosaltres y que estava sempre ab nosaltres. 3 Gracia sia ab vosaltres, misericordia, y pau de Deu Pare, y de Jesu-Christ Fill del Pare en veritat y en caritat. 4 Molt m'he regositjat, perqué he trobat de tos fills que caminan en veritat, axí com havem rebut lo manament del Pare. 5 Y ara vos demano, senyora, no com sius escrigués un nou manament, sinó lo que havem tingut desdel principi, quens amem los uns als altres. 6 Y aquesta es la caritat, que caminem segons los seus manaments. Aquest es lo manament: Que camineu en ell com l'haveu ohit desdel principi: 7 Perqué s'han alsat molts impostors en lo mon, que no confessan que Jesu-Christ vingué en carn: aqueix tal es impostor y antichrist. 8 Guardauvos á vosaltres mateixos, perqué no perdau lo que haveu obrat, sinó que rebau cumplert gallardó. 9 Tot aquell que s'aparta y no persevera en la doctrina de Christo, no té á Deu: lo qui persevera en la doctrina, aqueix té al Pare y al Fill. 10 Si algú ve á nosaltres y no fa professió de aquesta doctrina, nol rebeu en casa, nil saludeu; 11 Perqué lo quil saluda comunica en sas malas obras. 12 Tenint moltas cosas que escriureus, nou he volgut fer ab paper y tinta, perqué espero anar á veureus y parlarvos boca á boca, á fi de que vostre goitg sia cumplert. 13 Los fills de ta germana Electa te saludan.
# Visions i Cants/Els adéus

ELS TRES CANTS DE LA GUERRA
ELS ADÉUS
Que senyals d'adéu han fet mans exteses cap al mar, vers els barcos que fugien am les cobertes massa carregades, cap allà hont les onades lluïen retorcent-se i bramant assoleiades!
Quants adéus desde aquell adéu primer, quan Caí, havent fet la mort, menjà al vespre un bocí a l'endiablada, el bastó al puny, cenyida la cintura, voltat de plors de nins, i la muller, que li deia am lament: «No vagis pas cap a Ponent!»
Mes ell, la cara adusta y ja fatal, girada envers la posta, marxà no fent cabal de les mans que's movien enlaire en va, sense resposta. 1896
# Visions i Cants/En la mort d'un jove

EN LA MORT D'UN JOVE
Te'n vas anâ amb aquell ponent dolcissim... Caigueres, lluitadô, al marxâ a la lluita. Somreies a la força dels teus muscles i glaties per guerres i corones, i tot de cop t'has esllanguit per terra amb els ulls admirats...
Ai, la Mort, i que n'ets d'embellidora! Aquell teu primer vel, quan el llençares damunt de l'hèroe en flor, tots somriguerem sota'ls plors estroncats, qu'una serena va començâ a regnâ en el pit i el rostre del moribond. L'alè anava i venia suaument emperesit, fins que esperarem... I no tornà... Llavores esclataven més alts els plors al Cel... Ell ja no hi era... Prô a fòra, al camp, era un ponent dolcissim...
Octubre 1895