# La Societat de l'Espectacle/El proletariat com a subjecte i com a representació

Capítol 4
El proletariat com a subjecte i com a representació.
"El dret igualitari de tothom, als béns i plaers d'aquest món, la destrucció de tota autoritat, la negació de tot fre moral; heus ací, si descendim fins al fons de les coses, la raó d'ésser de la insurrecció del 18 de març i el programa de la temible associació que li ha subministrat un exèrcit."
Investigació parlamentària sobre la insurrecció del 18 de març.
73.
El moviment real que suprimeix les condicions existents, governa la societat a partir de la victòria de la burgesia en l'economia, i ho fa visiblement després de la traducció política d'aquesta victòria. El desenvolupament de les forces productives ha fet esclatar les antigues relacions de producció i tot ordre estàtic es desploma. Tot el que era absolut es converteix en històric.
74.
En ser llançats a la història, a l'haver de participar en el treball i les lluites que la constitueixen, els homes es veuen forçats a afrontar les seves relacions d'una manera que no sigui enganyosa. Aquesta història no té altre objecte que el que ella realitza sobre si mateixa, tot i que la visió metafísica, última inconscient de l'època històrica, pugui contemplar la progressió productiva a través de la que la història es desplega com l'objecte mateix de la història. El subjecte de la història no pot ser sinó el vivent produint-se a ell mateix, convertint-se en amo i posseïdor del seu món que és la història i existint com a consciència del seu joc.
75.
Com un mateix corrent, es desenvolupen les lluites de classes de la llarga època revolucionària inaugurada per l'ascens de la burgesia i el pensament de la història, la dialèctica, el pensament que ja no es deté en la recerca del sentit de l'existent, sinó que s'eleva al coneixement de la dissolució de tot el que és; i en el moviment dissol tota separació.
76.
Hegel ja no va haver d'interpretar el món, sinó la transformació del món. En interpretar només la transformació, Hegel no és sinó la conclusió filosòfica de la filosofia. Vol comprendre un món que es fa a ell mateix. Aquest pensament històric no és encara sinó la consciència que sempre arriba massa tard i que enuncia la justificació post festum. De manera que no supera la separació més que en el pensament. La paradoxa que consisteix a suspendre el sentit de tota realitat en la seva consumació històrica i a revelar al mateix temps aquest sentit constituint-se en consumació de la història, es desprèn del simple fet que el pensador de les revolucions burgeses dels segles XVII i XVIII no va buscar en la seva filosofia més que la reconciliació amb el resultat d'aquestes. "De la mateixa manera com, filosofia de la revolució burgesa no expressa tot el procés d'aquesta revolució, sinó solament la seva conclusió darrera. En aquest sentit, aquesta no és una filosofia de la revolució, sinó de la restauració”. (Karl Korsch. Tesi sobre Hegel i la revolució). Hegel va fer per darrera vegada el treball del filòsof, la "glorificació del que existeix"; però allò que existia per a ell ja no podia ser sinó la totalitat del moviment històric.
La posició exterior del pensament, que en realitat es mantenia, només podia ser emmascarada mitjançant la seva identificació amb un projecte previ de l'Esperit, heroi absolut que ha fet el que ha volgut i ha volgut el que ha fet, i la realització del qual coincideix amb el present. Així, la filosofia que mor en el pensament de la història ja no pot glorificar el seu món més que renegant d'ell, doncs per a prendre la paraula cal suposar conclosa aquesta història total allà on ella va conduir-ho tot; i tancar la sessió de l'únic tribunal on pot ser dictada la sentència de la veritat.
77.
Quan el proletariat manifesta per la seva pròpia existència en actes, que aquest pensament de la història no s'ha oblidat, el desmentit de la conclusió és també la confirmació del mètode.
78.
El pensament de la història no pot ser salvat més que transformant-se en pensament pràctic; i la pràctica del proletariat com a classe revolucionària no pot ser menys que la consciència històrica operant sobre la totalitat del seu món. Tots els corrents teòrics del moviment obrer revolucionari han sorgit d'un enfrontament crític amb el pensament hegelià, tant en el cas de Marx com en el d'Striner o Bakunin.
79.
El caràcter inseparable de la teoria de Marx i del mètode hegelià és al seu torn inseparable del caràcter revolucionari d'aquesta teoria, és a dir, de la seva veritat. És en això en el que aquesta primera relació ha estat generalment ignorada o mal compresa, o fins i tot denunciada com el punt feble del que esdevenia enganyosament en una doctrina marxista.
Bernstein, a Socialisme teòric i socialdemocràcia pràctica, revela perfectament aquesta connexió del mètode dialèctic i de la presa de posició històrica, lamentant les previsions poc científiques del Manifest de 1847 sobre la imminència de la revolució proletària a Alemanya: "Aquesta autogestió històrica, tan errònia com la podria haver concebut qualsevol visionari polític, seria incomprensible en el cas de Marx, que en aquesta època ja havia estudiat seriosament l'economia, si no es veiés en ella el resultat d'una resta de dialèctica antitètica hegeliana de la que ni Marx ni Engels van saber mai desfer-se'n completament. En aquests temps d'efervescència general això va ser encara més fatal per a ells". 80.
La inversió que Marx efectua per a una "salvació per transferència" del pensament de les revolucions burgeses, no consisteix a reemplaçar trivialment pel desenvolupament materialista de les forces productives, el recorregut de l'Esperit hegelià anant a la seva pròpia trobada en el temps, que la seva objectivació és idèntica a la seva alienació i les ferides històriques de la qual no deixen cicatrius. La història que esdevé real ja no té fi. Marx va destruir la posició separada de Hegel davant el que succeeix; i la contemplació d'un agent suprem exterior, sigui el que sigui. La teoria no ha de conèixer més que el que ella fa. Per contra, la contemplació del moviment de l'economia, en el pensament dominant de la societat actual és l'hereva no subvertida de la part no-dialèctica de l'intent hegelià de compondre un sistema circular: és una aprovació que ha perdut la dimensió del concepte i que no necessita justificar-se en un hegenialisme, ja que el moviment que es tracta d'enaltir no és més que un sector sense pensament del món, el desenvolupament mecànic del qual domina efectivament el tot.
El projecte de Marx és el d'una història conscient. El quantitatiu que sorgeix en el desenvolupament cec de les forces productives simplement econòmiques, ha de canviar-se per l'apropiació històrica qualitativa. La crítica de l'economia política és el primer acte d'aquesta fi de la prehistòria: "De tots els instruments de producció, el de major poder productiu és la classe revolucionària mateixa".
81.
El que lliga estretament la teoria de Marx al pensament científic, és la comprensió racional de les forces que s'exerceixen realment en la societat. Tot i això, és fonamentalment un més enllà del pensament científic, on aquest està conservat en tant que superat: es tracta d'una comprensió de la lluita, i de cap manera de la llei. "Coneixem una sola ciència: la ciència de la història", diu La ideologia alemanya.
82.
L'època burgesa, que pretén fundar científicament la història, descura el fet que aquesta ciència disponible degué més aviat ser ella mateixa fundada històricament amb l'economia.
Inversament, la història només depèn radicalment d'aquest coneixement en tant que segueix sent història econòmica. El punt de vista de l'observació científica ha pogut descurar d'altra banda en quina mesura forma part la història en l'economia mateixa -el procés global que modifica les seves pròpies dades científiques de base-. És el que mostra la vanitat dels càlculs socialistes que creien haver establert la periodicitat exacta de les crisis; i d'ençà que la intervenció constant de l'Estat ha assolit compensar l'efecte de les tendències a la crisi, el mateix gènere de raonament veu en aquest equilibri una harmonia econòmica definitiva.
El projecte de superar l'economia, de la presa de possessió de la història, ha de conèixer - i atreure cap a si - la ciència de la societat, no pot ser ell mateix científic. En aquest darrer moviment que creu dominar la història present mitjançant un coneixement científic, el punt de vista revolucionari segueix sent burgès.
83.
Els corrents utòpics del socialisme, encara que fundades al seu torn històricament en la crítica de l'organització social existent, poden ser justament qualificades d'utòpiques en la mesura que rebutgen la història -és a dir, la lluita real en curs, així com el moviment del temps més enllà de la perfecció immutable de la seva imatge de societat feliç-, però no perquè rebutgin la ciència. Els pensadors utopistes estan per contra enterament dominats pel pensament científic, tal com s'havia imposat els segles precedents. Ells cerquen el perfeccionament d'aquest sistema racional general: no es consideren de cap manera com a profetes desarmats, ja que creuen en el poder social de la demostració científica i fins i tot, en el cas del saintsimonisme, en la presa del poder per la ciència. Pel que fa a això, diu Sombart, "Pretenien arrencar mitjançant lluites el que ha de ser provat?" Tot i això la concepció científica dels utòpics no s'estén a aquest coneixement que els grups socials tenen interessos en una situació existent, forces per a mantenir-la, i també formes de falsa consciència corresponents a tals posicions. Queda molt retardada respecte a la realitat històrica del desenvolupament de la ciència mateixa, que s'ha trobat en gran part orientada per la demanda social derivada de tals factors, que selecciona no solament el que pot ser admès, sinó també el que pot ser investigat. Els socialistes utòpics segueixen presoners de la manera d'exposició de la veritat científica, conceben aquesta veritat segons la seva pura imatge abstracta, tal com els havia estat imposada en una etapa molt anterior de la societat.
Com va subratllar Sorel, els utòpics pensen descobrir i demostrar les lleis de la societat sobre el model de l'astronomia. L'harmonia a la que aspiren, hostil a la història, deriva d'un intent d'aplicació de la ciència a la societat menys depenent de la història. Intenta fer-se reconèixer amb la mateixa innocència experimental que el newtonisme, i la destinació feliç constantment postulada "juga en la seva ciència social un paper anàleg al que li correspon a la inèrcia en la mecànica racional" (Materials per a una història del proletariat).
84.
L'aspecte determinista-científic en el pensament de Marx va ser precisament l'escletxa per la que va penetrar el procés "d'idealització”, encara viu, i en major mesura en l'herència teòrica llegada al moviment obrer. L'arribada del subjecte de la història és retardada encara per a més tard, i és la ciència històrica per excel·lència, l'economia, qui tendeix cada vegada en major mesura a garantir la necessitat de la seva pròpia negació futura. Però amb això es rebutja fora del camp de la visió teòrica la pràctica revolucionària que és l'única veritat d'aquesta negació. Així, és important estudiar pacientment el desenvolupament econòmic, i admetre encara, amb una tranquil·litat hegeliana, l'aflicció, el que segueix sent, en el seu resultat, "un cementiri de bones intencions".
Es descobreix que ara, segons la ciència de les revolucions, la consciència arriba sempre massa aviat i haurà de ser ensenyada. "La història ens ha desmentit, a nosaltres i a tots els que pensaven com nosaltres. Ha demostrat clarament que l'estat del desenvolupament econòmic al continent no es trobava encara ni de bon tros madur...", dirà Engels el 1895.
Tota la seva vida, Marx ha mantingut el punt de vista unitari de la seva teoria, però l'exposició de la seva teoria va ser plantejada sobre el terreny del pensament dominant precisant-se sota la forma de crítiques de disciplines particulars, principalment la crítica a la ciència fonamental de la societat burgesa, l'economia política. Aquesta mutilació, ulteriorment acceptada com a definitiva, és la que ha constituït el "marxisme".
85.
El defecte en la teoria de Marx és naturalment el defecte de la lluita revolucionària del proletariat de la seva època. La classe obrera no va decretar la revolució en permanència a l'Alemanya de 1848; la Comuna va ser vençuda en l'aïllament. D'aquesta manera la teoria revolucionària no pot arribar encara a la seva existència pròpia total. El trobar-se reduït a defensar-la i precisar-la en la separació del treball acadèmic al British Museum implicava una pèrdua en la teoria mateixa. Són precisament les justificacions científiques extretes sobre el futur del desenvolupament de la classe obrera i la pràctica organitzativa lligada a aquestes justificacions, les que es convertiran en els obstacles de la consciència proletària en un estadi més avançat.
86.
Tota insuficiència teòrica en la defensa científica de la revolució proletària pot estar relacionada, tant pel contingut com per la forma de l'exposició, amb una identificació del proletariat amb la burgesia des del punt de vista de la presa revolucionària del poder.
87.
La tendència a fonamentar una demostració de la legalitat científica del poder proletari fent inventari d'experimentacions repetides del passat, enfosqueix des del Manifest el pensament històric de Marx, fent-li sostenir una imatge lineal del desenvolupament de les maneres de producció, arrossegada per lluites de classes que acabarien en cada cas "en una transformació revolucionària de la societat sencera o en la destrucció comuna de les classes en lluita". Però en la realitat observable de la història, així com en "la manera de producció asiàtic", com Marx va constatar a un altre lloc, conservava la seva immobilitat malgrat tots els enfrontaments de classe, i ni les revoltes dels serfs van vèncer mai als barons ni les revoltes d'esclaus de l'antiguitat als homes lliures. L'esquema lineal perd de vista abans de res el fet que la burgesia és l'única classe revolucionària que ha arribat a vèncer; i al mateix temps l'única per a la que el desenvolupament de l'economia ha estat causa i conseqüència de la seva apropiació de la societat. La mateixa simplificació va conduir a Marx a descurar el paper econòmic de l'Estat en la gestió d'una societat: la de classes. Si la burgesia ascendent va semblar alliberar l'economia de l'Estat, va ser només en la mesura que l'antic Estat es confonia amb l'instrument d'una dominació de classe en una economia estàtica.
La burgesia va desenvolupar el seu poder econòmic autònom en el període medieval d'afebliment de l'Estat, en el moment de fragmentació feudal de l'equilibri de poders. Però l'Estat modern que amb el mercantilisme va començar a donar suport al desenvolupament de la burgesia i que finalment es va convertir en el seu Estat a l'hora de "laissez faire, laissez passer”, va revelar-se ulteriorment dotat d'un poder central en la gestió calculada del procés econòmic. Marx va poder tot i això descriure en el bonapartisme aquest esbós de la burocràcia estatal moderna, fusió del capital i de l'Estat, constitució d'un "poder nacional del capital sobre el treball, d'una força pública organitzada per a l'esclavització social", on la burgesia renuncia a tota via històrica que no sigui la seva reducció a la història econòmica de les coses i veu bé "estar condemnada a la mateixa nul·litat política que les altres classes".
Aquí ja estan posades les bases sociopolítiques de l'espectacle modern, que defineix negativament al proletariat com l'únic pretendent a la via històrica.
88.
Les dues úniques classes que corresponen efectivament a la teoria de Marx, les dues classes pures cap a les quals condueix tot l'anàlisi del Capital, la burgesia i el proletariat, són igualment les dues úniques classes revolucionàries de la història, però en condicions diferents: la revolució burgesa està feta; la revolució proletària és un projecte nascut sobre la base de la revolució precedent, però diferint d'ella qualitativament. Descurant l'originalitat del paper històric de la burgesia s'emmascara l'originalitat concreta d'aquest projecte proletari que no pot esperar res si no és duent els seus propis colors i coneixent "la immensitat de les seves tasques". La burgesia ha arribat al poder perquè és la classe de l'economia en desenvolupament. El proletariat només pot tenir ell mateix el poder transformant-se en la classe de la consciència. La maduració de les forces productives no pot garantir un poder tal, ni tan sols pel desviament de la despossessió acrescuda que entranya. La presa jacobina de l'Estat no pot ser el seu instrument. Cap ideologia pot servir-li per a disfressar les finalitats parcials sota finalitats generals, perquè no pot conservar cap realitat parcial que sigui efectivament seva.
89.
Si Marx, en un període determinat de la seva participació en la lluita del proletariat, va esperar massa de la previsió científica, fins al punt de crear la base intel·lectual de les il·lusions de l'economicisme, sabem que ell no va sucumbir-hi personalment. En una carta molt coneguda del 7 de desembre de 1867, acompanyant un article on ell mateix critica El Capital, article que Engels havia de fer passar a la premsa com si procedís d'un adversari, Marx ha exposat clarament el límit de la seva pròpia ciència: "...La tendència subjectiva de l'autor (que potser li imposaven la seva posició política i el seu passat), és a dir la manera que presentava als altres el resultat últim del moviment actual, del procés social actual, no té cap relació amb la seva anàlisi real". Així Marx, denunciant ell mateix les "conclusions tendencioses” de la seva anàlisi objectiva i mitjançant la ironia del "potser" al referir-se a les opcions extra-científiques que se li haurien imposat, mostra al mateix temps la clau metodològica de la fusió d'ambdós aspectes.
90.
És en la lluita històrica mateixa on cal realitzar la fusió de coneixement i d'acció, de manera que cadascun d'aquests termes situï en l'altre la garantia de la seva veritat. La constitució de la classe proletària en subjecte, és l'organització de les lluites revolucionàries i l'organització de la societat en el moment revolucionari: és allà on han d'existir les condicions pràctiques de la consciència, en les que la teoria de la praxi es confirma convertint-se en teoria pràctica.
Tot i això, aquesta qüestió central de l'organització ha estat la menys enfrontada per la teoria revolucionària en l'època que es va fundar el moviment obrer, és a dir, quan aquesta teoria posseïa encara el caràcter unitari derivat del pensament de la història (que precisament s'havia proposat tractar de desenvolupar com una pràctica històrica unitària). Allà resideix per contra la inconseqüència d'aquesta teoria, que assumeix el recuperar els mètodes d'aplicació estatistes i jeràrquics adoptats de la revolució burgesa.
Les formes d'organització del moviment obrer desenvolupades a partir d'aquesta renúncia de la teoria van tendir al seu torn a impedir el manteniment d'una teoria unitària, dissolent-la en diversos coneixements especialitzats i parcel·laris. Aquesta alienació ideològica de la teoria ja no pot reconèixer llavors la verificació pràctica del pensament històric unitari que ella ha traït, quan aquesta verificació sorgeix en la lluita espontània dels obrers: solament pot cooperar en la repressió de la seva manifestació i la seva memòria. Tot i això, aquestes formes històriques aparegudes en la lluita són justament el mitjà pràctic que mancava a la teoria per a ser veritable. Són una exigència de la teoria, però que no havia estat formulada teòricament. El soviet no va ser un descobriment de la teoria. I la més alta veritat teòrica de l'Associació Internacional dels Treballadors era la seva pròpia existència en la pràctica.
91.
Els primers èxits de la lluita de la Internacional la duien a alliberar-se de les influències confuses de la ideologia dominant que subsistien en ella. Però la derrota i la repressió que aviat va trobar, van fer passar al primer pla un conflicte entre dues concepcions de la revolució proletària que contenen una dimensió autoritària per a la que l'acte-emancipació conscient de la classe és abandonada.
En efecte, la querella que va arribar a ser irreconciliable entre els marxistes i els bakunistes era doble, tractant alhora sobre el poder en la societat revolucionària i sobre l'organització present del moviment, i al passar d'un a l'altre d'aquests aspectes, la posició dels adversaris s'inverteix.
Bakunin combatia la il·lusió d'una abolició de les classes per l'ús autoritari del poder estatal, preveient la reconstitució d'una classe dominant burocràtica i la dictadura dels més savis o de qui fossin reputats com a tals.
Marx, que creia que una maduració inseparable de les contradiccions econòmiques i de l'educació democràtica dels obrers reduiria el paper d'un Estat proletari a una simple fase de legislació de noves relacions socials objectivament imposades, denunciava en Bakunin i els seus partidaris l'autoritarisme d'una elit conspirativa que s'havia col·locat deliberadament per sobre de la Internacional i concebia l'extravagant designi d'imposar a la societat la dictadura irresponsable dels més revolucionaris o de qui es designessin a si mateixos com a tals.
Bakunin reclutava efectivament als seus partidaris sobre una perspectiva tal: "Pilots invisibles enmig de la tempesta popular, nosaltres hem de dirigir-la, no per un poder ostensible sinó per la dictadura col·lectiva de tots els aliats. Dictadura sense banda, sense títol, sense dret oficial, i tant més poderosa com que no tindrà cap de les aparences del poder."
Així es van enfrontar dues ideologies de la revolució obrera contenint cadascuna una crítica parcialment veritable, però perdent la unitat del pensament de la història i instituint-se elles mateixes en autoritats ideològiques. Organitzacions poderoses, com la social-democràcia alemanya i la Federació Anarquista Ibèrica van servir fidelment a una o altra d'aquestes ideologies; i a tot arreu el resultat ha estat enormement diferent del que es desitjava.
92.
El fet de considerar la finalitat de la revolució proletària com a immediatament present, constitueix alhora la grandesa i la feblesa de la lluita anarquista real (ja que en les seves variants individualistes, les pretensions de l'anarquisme resulten irrisòries). Del pensament històric de les lluites de classes modernes, l'anarquisme col·lectivista reté únicament la conclusió, i la seva exigència absoluta d'aquesta conclusió es tradueix igualment en un menyspreu deliberat del mètode. Així la seva crítica de la lluita política ha seguit sent abstracta, mentre que la seva elecció de la lluita econòmica només és afirmada en funció de la il·lusió d'una solució definitiva arrencada d'un sol cop en aquest terreny, el dia de la vaga general o de la insurrecció. Els anarquistes tenen un ideal a realitzar.
L'anarquisme és la negació ideològica de l'Estat i de les classes, és a dir, de les condicions socials mateixes de la ideologia separada. És la ideologia de la pura llibertat que tot ho iguala i que allunya tota idea del mal històric. Aquest punt de vista de la fusió de totes les exigències parcials ha donat a l'anarquisme el mèrit de representar el rebuig de les condicions existents per al conjunt de la vida, i no al voltant d'una especialització crítica privilegiada; però sent considerada aquesta fusió en l'absolut segons el desig individual abans que en la seva realització efectiva, ha condemnat també a l'anarquisme a una incoherència fàcilment constatable.
L'anarquisme no té més que repetir i posar en joc en cada lluita la seva mateixa i simple conclusió total, perquè aquesta primera conclusió era identificada des de l'origen amb la culminació integral del moviment. Bakunin podia doncs escriure el 1873, en abandonar la Federació Jurassiana: "En els darrers nou anys s'han desenvolupat en el si de la Internacional més idees de les que serien necessàries per a salvar el món, si les idees soles poguessin salvar-lo, i desafio a qualsevol a inventar-ne una de nova. El temps ja no pertany a les idees, sinó als fets i als actes." Sens dubte aquesta concepció conserva del pensament històric del proletariat aquesta certesa que les idees han d'arribar a ser pràctiques, però abandona el terreny històric suposant que les formes adients d'aquest pas a la pràctica ja estan oposades i no variaran més.
93.
Els anarquistes, que es distingeixen explícitament del conjunt del moviment obrer per la seva convicció ideològica, reproduiran entre ells aquesta separació de competències, proporcionant un terreny favorable a la dominació informal sobre tota organització anarquista dels propagandistes i defensors de la seva pròpia ideologia, especialistes tant més mediocres quant que per regla general la seva activitat intel·lectual es proposa principalment la repetició d'algunes veritats definitives. El respecte ideològic de la unanimitat en la decisió ha afavorit més aviat l'autoritat incontrolada en l'organització mateixa d'especialistes de la llibertat; i l'anarquisme revolucionari espera del poble alliberat la mateixa mena d'unanimitat, obtinguda pels mateixos mitjans. Per altra banda, el rebuig a considerar l'oposició de les condicions entre una minoria agrupada en la lluita actual i la societat dels individus lliures, ha alimentat una permanent separació dels anarquistes en el moment de la decisió comuna, com ho mostra l'exemple d'una infinitat d'insurreccions anarquistes a Espanya, limitades i aixafades en un pla local.
94.
La il·lusió sostinguda més o menys explícitament en l'anarquisme autèntic, és la imminència permanent d'una revolució que haurà de donar raó a la ideologia i a la manera d'organització pràctica derivada de la ideologia, duent-se a terme instantàniament. L'anarquisme ha conduït realment, el 1936, una revolució social i l'esbós més avançat que ha existit d'un poder proletari. En aquesta circumstància encara cal fer notar, d'una banda, que el senyal d'insurrecció general va ser imposada pel pronunciament de l'exèrcit.
Per altra banda, en la mesura que aquesta revolució no havia estat conclosa en els primers dies, pel fet de l'existència d'un poder franquista en la meitat del país, recolzat fortament per l'estranger mentre que la resta del moviment proletari internacional ja estava vençut, i pel fet de la supervivència de forces burgeses o d'altres partits obrers estatistes en el camp de la República, el moviment anarquista organitzat s'ha mostrat incapaç d'estendre les semi-victòries de la revolució i fins i tot de defensar-les. Els seus caps reconeguts han arribat a ser ministres i ostatges de l'Estat burgès que destruïa la revolució per a perdre la guerra civil.
95.
El "marxisme ortodox" de la II Internacional és la ideologia científica de la revolució socialista que identifica tota la seva veritat amb el procés objectiu en l'economia i amb el progrés d'un reconeixement d'aquesta necessitat en la classe obrera educada per l'organització. Aquesta ideologia retroba la confiança en la demostració pedagògica que havia caracteritzat el socialisme utòpic, però ajustada a una referència contemplativa cap al curs de la història: tot i això, aquesta actitud ha perdut la dimensió hegeliana d'una història total tant com la imatge immòbil de la totalitat present en la crítica utopista (al més alt grau, en el cas de Fourier).
De semblant actitud científica, que no podia menys que rellançar en simetria les eleccions ètiques, procedeixen les frivolitats de Hilferding quan precisa que reconèixer la necessitat del socialisme no aporta "cap indicació sobre l'actitud pràctica a adoptar. Doncs una cosa és reconèixer una necessitat i una altra posar-se al servei d'aquesta necessitat" (Capital financer). Els que han ignorat que el pensament unitari de la història, per a Marx i per al proletariat revolucionari no es distingia en no-res d'una actitud pràctica a adoptar, havien de ser normalment víctimes de la pràctica que simultàniament havien adoptat.
96.
La ideologia de l'organització social-demòcrata es posava en mans dels professors que educaven a la classe obrera, i la forma d'organització adoptada era la forma adient per a aquest aprenentatge passiu. La participació dels socialistes de la II Internacional a les lluites polítiques i econòmiques era efectivament concreta, però profundament no-crítica. Estava dirigida, en nom de la il·lusió revolucionària, segons una pràctica manifestament reformista. Així la ideologia revolucionària havia de ser destruïda per l'èxit mateix de qui la sostenien.
La separació dels diputats i els periodistes en el moviment, arrossegava cap a la forma de vida burgesa als que ja havien estat reclutats d'entre els intel·lectuals burgesos. La burocràcia sindical constituïa en agents comercials de la força de treball, per a vendre-la com a mercaderia al seu just preu, a aquells mateixos que eren reclutats a partir de les lluites dels obrers industrials i escollits entre ells. Perquè l'activitat de tots ells conservés una mica d'essència revolucionària hagués calgut que el capitalisme es trobés oportunament incapaç de suportar econòmicament aquest reformisme que la seva agitació legalista tolerava políticament. La seva ciència garantia tal incompatibilitat; i la història la desmentia en tot moment.
97.
Aquesta contradicció que Bernstein, en ser el socialdemòcrata més allunyat de la ideologia política i el més francament adherit a la metodologia de la ciència burgesa, va tenir l'honestedat de voler mostrar - i el moviment reformista dels obrers anglesos ho havia mostrat també al prescindir de la ideologia revolucionària - no devia tot i això ser demostrada de manera terminant més que pel propi desenvolupament històric. Bernstein, per altra banda ple d'il·lusions, havia negat que una crisi de la producció capitalista vingués miraculosament a empènyer cap a davant als socialistes que no volien heretar la revolució més que per aquesta consagració legítima.
El moment de profunds trastorns socials que va sorgir amb la primera guerra mundial, encara que va ser fèrtil en presa de consciència, va demostrar per dues vegades que la jerarquia social-demòcrata no havia educat revolucionàriament als obrers alemanys, ni els havia convertit en teòrics: la primera quan la gran majoria del partit es va unir a la guerra imperialista, la segona quan, en el fracàs, va aixafar als revolucionaris espartaquistes. L'ex obrer Erbert creia encara en el pecat, ja que confessava odiar la revolució "com al pecat". I aquest mateix dirigent es va mostrar bon precursor de la representació socialista que devia poc després oposar-se com a enemic absolut al proletariat de Rússia i d'altres països, en formular el programa exacte d'aquesta nova alienació: "El socialisme vol dir treballar molt". 98.
Lenin no ha estat, com a pensador marxista, sinó el kautskista fidel i conseqüent que aplicava la ideologia revolucionària d'aquest "marxisme ortodox" a les condicions russes, condicions que no permetien la pràctica reformista que la II Internacional duia en contrapartida. La direcció exterior del proletariat, actuant per mitjà d'un partit clandestí disciplinat, sotmès als intel·lectuals convertits en "revolucionaris professionals", constitueix aquí una professió que no vol pactar amb cap professió dirigent de la societat capitalista (el règim polític zarista era per altra banda incapaç d'oferir l'obertura que es basa en un estat avançat del poder de la burgesia). Es converteix doncs en la professió de la direcció absoluta de la societat.
99.
El radicalisme ideològic autoritari dels bolxevics es va desplegar a escala mundial amb la guerra i l'enfonsament davant seu de la socialdemocràcia internacional.
El sagnant final de les il·lusions democràtiques del moviment obrer havia fet del món sencer una Rússia, i el bolxevisme, regnant sobre la primera ruptura revolucionària que havia portat amb ella aquesta època de crisi, oferia al proletariat de tots els països el seu model jeràrquic i ideològic per a "parlar en rus" a la classe dominant. Lenin no va retreure al marxisme de la II Internacional ser una ideologia revolucionària, sinó haver deixat de ser-ho.
100.
El mateix moment històric en el que el bolxevisme ha triomfat per ell mateix a Rússia i la social-democràcia ha combatut victoriosament pel vell món, marca el naixement acabat d'un ordre de coses que és el centre de la dominació de l'espectacle modern: la representació obrera s'ha oposat radicalment a la classe.
101.
"A totes les revolucions anteriors", escrivia Rosa Luxemburg a la Rote Fahne del 21 de desembre de 1918, "els combatents s'enfrontaven a la vista de tots: classe contra classe, programa contra programa. A la revolució present, les tropes de protecció de l'antic règim no intervenen sota l'estendard de les classes dirigents, sinó sota la bandera d'un 'partit social-demòcrata'. Si la qüestió central de la revolució fora plantejada oberta i honradament: capitalisme o socialisme, cap dubte, cap vacil·lació serien avui possibles a la gran massa del proletariat."
Així, dies abans de la seva destrucció, el corrent radical del proletariat alemany descobria el secret de les noves condicions que havia creat tot el procés anterior (al que la representació obrera hauria contribuït de manera important): l'organització espectacular de la defensa de l'ordre existent, el regne social de les aparences on cap "qüestió central" pot ser ja plantejada "oberta i honradament". La representació revolucionària del proletariat en aquest estadi havia arribat a ser alhora el factor principal i el resultat central de la falsificació general de la societat.
102.
L'organització del proletariat sobre el model bolxevic, que havia nascut de l'endarreriment rus i de la capitulació del moviment obrer dels països avançats davant la lluita revolucionària, va trobar també en l'endarreriment rus totes les condicions que duien aquesta forma d'organització cap a la inversió contrarevolucionària que contenia inconscientment en el seu germen original; i la capitulació reiterada de la massa del moviment obrer europeu davant el Hic Rhodus, hic salta del període 1918-1920, capitulació que incloïa la destrucció violenta de la seva minoria radical, va afavorir el desenvolupament complet del procés i va permetre que el fal·laç resultat s'afirmés davant el món com l'única solució proletària.
L'apropiació del monopoli estàtic de la representació i de la defensa del poder dels obrers, que va justificar al partit bolxevic, li va fer arribar a ser el que ja era: el partit dels propietaris del proletari, eliminant en l'essencial, les formes precedents de propietat.
103.
Totes les condicions de la liquidació del zarisme examinades en el debat teòric sempre insatisfactori durant vint anys entre les diverses tendències de la socialdemocràcia russa -feblesa de la burgesia, pes de la majoria camperola, paper decisiu d'un proletariat concentrat i combatiu però extremadament minoritari al país - van revelar finalment en la pràctica les seves solucions, mitjançant una premissa que no estava present en les hipòtesis: la burocràcia revolucionària que dirigiria el proletariat, apoderant-se de l'Estat, va imposar a la societat una nova dominació de classe.
La revolució estrictament burgesa era impossible; la "dictadura democràtica dels obrers i dels camperols" estava buida de sentit; el poder proletari dels soviets no podia mantenir-se alhora contra la classe dels camperols propietaris, la reacció blanca nacional i internacional i la seva pròpia representació exterioritzada i alienada en partit obrer dels amos absoluts de l'Estat, de l'economia, de l'expressió i aviat fins i tot del pensament.
La teoria de la revolució permanent de Trotsky i Parvus, a la que Lenin es va unir de manera efectiva a l'abril de 1917, va ser l'única que va arribar a verificar-se en els països endarrerits des del punt de vista del desenvolupament social de la burgesia, però només després de la introducció d'aquest factor desconegut que era el poder de classe de la burocràcia. La concentració de la dictadura en les mans de la representació suprema de la ideologia va ser defensada amb la major conseqüència per Lenin en els nombrosos enfrontaments de la direcció bolxevic.
Lenin tenia raó contra els seus adversaris cada cop que sostenia la solució implicada en les eleccions precedents del poder absolut minoritari: la democràcia negada estatalment als camperols havia de negar-se als obrers, el que duia a negar-la als dirigents comunistes dels sindicats, i a tot el partit, i finalment fins al cim del partit jeràrquic. En el X Congrés, en el moment que el soviet de Kronstadt era abatut per les armes i enterrat sota la calúmnia, Lenin pronunciava contra els buròcrates esquerrans organitzats en "Oposició Obrera" aquesta conclusió, la lògica de la qual estendria Stalin fins a una perfecta divisió del món: "Aquí, o bé allà amb un fusell, però no amb l'oposició... N'estem tips de l'oposició”.
104.
En romandre la burocràcia com a única propietària d'un capitalisme d'Estat, va tractar primer de garantir el seu poder a l'interior mitjançant una aliança temporal amb la pagesia, després de Kronstadt i amb la "nova política econòmica", tal com la va defensar a l'exterior utilitzant als obrers regimentats en els partits burocràtics de la III Internacional com a força de suport de la diplomàcia russa, per a sabotejar tot moviment revolucionari i sostenir governs burgesos amb el suport dels quals contava en política internacional (el poder de Kuo-Min-Tang a la Xina de 1925-27, el Front Popular a Espanya i a França, etc.). Però la societat burocràtica havia de prosseguir la seva pròpia culminació mitjançant el terror exercit sobre la pagesia per a realitzar l'acumulació capitalista primitiva més brutal de la història. Aquesta industrialització de l'època estalinista revela la realitat última de la burocràcia: és la continuació del poder de l'economia, el salvament de l'essencial de la societat mercantil mitjançant el manteniment del treball-mercaderia. És la prova de l'economia independent que domina la societat fins al punt de recrear per a les seves pròpies finalitats la dominació de classe que li és necessària: el que equival a dir que la burgesia ha creat un poder autònom que, mentre subsisteixi aquesta autonomia, pot fins i tot arribar a prescindir de la burgesia.
La burocràcia totalitària no és "la darrera classe propietària de la història" en el sentit de Bruno Rizzi, sinó solament una classe dominant de substitució per a l'economia mercantil. La propietat privada del capitalisme decadent és reemplaçada per un subproducte simplificat, menys diversificat, concentrat en propietat col·lectiva de la classe burocràtica. Aquesta forma subdesenvolupada de classe dominant és també l'expressió del subdesenvolupament econòmic; i no té altra perspectiva que superar el retard d'aquest desenvolupament en certes regions del món.
El partit obrer, organitzat segons el model burgès de la separació, ha proporcionat el quadre jeràrquic-estatal a aquesta edició suplementària de la classe dominant. Anton Ciliga, anotava a una presó d'Stalin que "les qüestions tècniques d'organització resultaven ser qüestions socials" (Lenin i la revolució).
105.
La ideologia revolucionària, la coherència del separat de la que el leninisme constitueix el més alt esforç voluntarista, que posseeix la gestió d'una realitat que la rebutja, amb l'estalinisme retrobarà la seva veritat en la incoherència. En aquest moment la ideologia ja no és un arma, sinó una finalitat. La mentida que ja no és contradita es converteix en bogeria. Tant la realitat com la finalitat són dissoltes en la proclamació ideològica totalitària: tot el que ella diu és tot el que és. És un primitivisme local de l'espectacle, el paper del qual és tot i això essencial en el desenvolupament de l'espectacle mundial. La ideologia que aquí es materialitza no ha transformat econòmicament el món, com el capitalisme que ha arribat a l'estadi de l'abundància; només n'ha transformat políticament la percepció.
106.
La classe ideològica-totalitària al poder, és el poder d'un món invertit: com més fort és, més afirma que no existeix, i la seva força li serveix primer de tot per a afirmar la seva inexistència. És modesta només en aquest punt, doncs la seva inexistència oficial ha de coincidir també amb el nec plus ultra del desenvolupament històric, que simultàniament es deuria al seu domini infal·lible. Exposada pertot arreu, la burocràcia ha de ser la classe invisible per a la consciència, de manera que tota la vida social es torna dement. L'organització social de la mentida absoluta dimana d'aquesta contradicció fonamental.
107.
L'estalinisme va ser el regne del terror per a la classe burocràtica mateixa. El terrorisme que funda el poder d'aquesta classe ha de copejar també a aquesta classe, ja que no posseeix cap garantia jurídica, cap existència reconeguda en tant que classe propietària que pogués estendre a cadascun dels seus membres. La seva propietat real està dissimulada, i no ha arribat a ser propietària sinó mitjançant la falsa consciència. La falsa consciència només manté el seu poder absolut pel terror absolut, on tot veritable motiu acaba per perdre's.
Els membres de la classe burocràtica en el poder no tenen dret de possessió sobre la societat més que col·lectivament, en tant que participants en una mentida fonamental: és necessari que representin el paper del proletariat dirigint una societat socialista; que siguin els actors fidels al text d'una infidelitat ideològica. Però la participació efectiva en aquesta mentida ha de veure's reconeguda com una participació verídica. Cap buròcrata pot sostenir individualment el seu dret al poder, doncs provar que és un proletari socialista seria manifestar-se com el contrari d'un buròcrata; i provar que és un buròcrata és impossible perquè la veritat oficial de la burocràcia és que no existeix. Així, cada buròcrata està en dependència absoluta amb una garantia central de la ideologia que reconeix una participació col·lectiva del seu "poder socialista" a tots els buròcrates que no destrueix.
Encara que els buròcrates presos en conjunt decideixen sobre totes les coses, la cohesió de la seva pròpia classe no pot ser garantida més que mitjançant la concentració del seu poder terrorista en una sola persona. En aquesta persona resideix l'única veritat pràctica de la mentida en el poder: la fixació indiscutible de la seva frontera sempre rectificada. Stalin decideix sense apel·lació qui és finalment buròcrata posseïdor; és a dir, qui ha de ser anomenat "proletari en el poder" o bé "traïdor a sou de Mikado i de Wall Street".
Els àtoms burocràtics només troben l'essència comuna del seu dret en la persona d'Stalin. Stalin és el sobirà del món que d'aquesta forma es coneix com a persona absoluta, que per a la seva consciencia no existeix esperit més elevat. "El sobirà del món posseeix la consciència efectiva del que ell és - el poder universal de l'efectivitat - en la violència destructiva que exerceix contra el Sí mateix dels subjectes que li planten cara." És alhora el poder que defineix el terreny de la dominació i "el poder que arrasa aquest terreny".
108.
Quan la ideologia, convertida en absoluta per la possessió del poder absolut, s'ha transformat de coneixement parcel·lari en mentida totalitària, el pensament de la història ha estat anul·lat tan perfectament que la història mateixa, al nivell del coneixement més empíric, ja no pot existir.
La societat burocràtica totalitària viu en un present perpetu, on tot el que ha esdevingut existeix per a ella només com un espai accessible a la seva política.
El projecte, ja formulat per Napoleó, de "dirigir monàrquicament l'energia dels records" ha trobat la seva concreció total en una manipulació permanent del passat no només en les significacions, sinó també en els fets. Però el preu d'aquest alliberament de tota realitat històrica és la pèrdua de la referència racional que és indispensable a la societat històrica del capitalisme. Sabem el que l'aplicació científica de la ideologia convertida en bogeria ha pogut costar a l'economia russa, encara que només sigui amb la impostura de Lyssenko.
Aquesta contradicció de la burocràcia totalitària administrant una societat industrialitzada, atrapada entre la seva necessitat i el seu rebuig del racional, constitueix una de les deficiències principals pel que fa al desenvolupament capitalista normal. Així com la burocràcia no pot resoldre com ell la qüestió de l'agricultura, és finalment inferior a ell en la producció industrial, planificada autoritàriament sobre les bases de l'irrealisme i de la mentida generalitzada.
109.
El moviment obrer revolucionari va ser aniquilat entre les dues guerres per l'acció conjugada de la burocràcia estalinista i del totalitarisme feixista, que havia adoptat la seva forma d'organització com a partit totalitari experimentat a Rússia.
El feixisme ha estat una defensa extremista de l'economia burgesa amenaçada per la crisi i la subversió proletària, l'estat de setge a la societat capitalista, pel qual aquesta societat se salva i s'aplica una primera racionalització d'urgència fent intervenir massivament l'Estat en la seva gestió. Però aquesta racionalització està ella mateixa gravada per la immensa irracionalitat del seu mitjà. Si el feixisme s'alça en defensa dels principals aspectes de la ideologia burgesa convertida en conservadora (la família, la propietat, l'ordre moral, la nació) reunint a la petita burgesia i als desocupats aterrits per la crisi o desil·lusionats per la impotència de la revolució socialista, ell mateix no és fonamentalment ideològic. Es presenta com el que és: una resurrecció violenta del mite, que exigeix la participació d'una comunitat definida per pseudo-valors arcaics: la raça, la sang, el cap. El feixisme és l'arcaisme tècnicament equipat. El seu ersatz descompost del mite, és reprès en el context espectacular dels mitjans de condicionament i il·lusió més moderns.
Així, és un dels factors en la formació de l'espectacle modern, de la mateixa manera que la seva participació en la destrucció de l'antic moviment obrer fa d'ell una de les potències fundadores de la societat present; però com el feixisme resulta ser també la forma més costosa del manteniment de l'ordre capitalista, hagué d'abandonar normalment el primer plànol de l'escena que ocupen les grans representacions dels Estats capitalistes, eliminat per formes més racionals i més fortes d'aquest ordre.
110.
Quan la burocràcia russa va assolir per fi desfer-se de les marques de la propietat burgesa que travaven el seu regne sobre l'economia al desenvolupar-la per al seu propi ús i ser reconeguda a l'exterior entre les grans potències, va voler gaudir tranquil·lament del seu propi món suprimint aquesta part d'arbitrarietat que s'exercia sobre ella mateixa: va denunciar l'estalinisme del seu origen. Però aquesta denúncia segueix sent estalinista, arbitrària, inexplicada i incessantment corregida, doncs la mentida ideològica del seu origen no pot mai revelar-se. Així la burocràcia no pot alliberar-se ni cultural ni políticament perquè la seva existència com a classe depèn del seu monopoli ideològic que, amb tot el seu pes, és el seu únic títol de propietat.
La ideologia ha perdut certament la passió de la seva afirmació positiva, però el que en subsisteix de trivialitat indiferent té encara aquesta funció repressiva de prohibir la menor concurrència, de tenir captiva la totalitat del pensament. La burocràcia està així lligada a una ideologia que ja no és creguda per ningú. El que era terrorista s'ha tornat irrisori, però aquesta mateixa irrisió no pot mantenir-se si no és conservant en segon pla el terrorisme del que hagués volgut desfer-se'n.
Així, al mateix temps que la burocràcia vol demostrar la seva superioritat, en el terreny del capitalisme es reconeix com el parent pobre del capitalisme. De la mateixa manera que la seva història efectiva està en contradicció amb el seu dret i la seva ignorància grollerament mantinguda en contradicció amb les seves pretensions científiques, el seu projecte de rivalitzar amb la burgesia en la producció d'una abundància mercantil, està entorpit pel fet que aquesta abundància duu en ella mateixa la seva ideologia implícita i assorteix normalment una llibertat indefinidament estesa de falses eleccions espectaculars, pseudo-llibertat que segueix sent inconciliable amb la ideologia burocràtica.
111.
En aquest moment del desenvolupament, el títol de propietat ideològica de les burocràcies ja s'esfondra a escala internacional. El poder que s'havia establert nacionalment com a model fonamentalment internacionalista ha d'admetre que no pot pretendre sostenir la seva falsa cohesió més enllà de cada frontera nacional. El desigual desenvolupament econòmic que coneixen les burocràcies, amb interessos concurrents, que han assolit posseir el seu "socialisme" fora d'un sol país, ha conduït a l'enfrontament públic i complet de la mentida russa i la mentida xinesa. A partir d'aquest punt, cada burocràcia en el poder o cada partit totalitari candidat al poder deixat pel període estalinista en algunes classes obreres nacionals ha de seguir la seva pròpia via.
Sumant-se a les manifestacions de negació interior que van començar a afirmar-se davant el món amb la revolta obrera de Berlín-Est que va oposar als buròcrates la seva exigència "d'un govern de metal·lúrgics" i que ja van arribar una vegada fins al poder amb els consells obrers d'Hongria, la descomposició mundial de l'aliança de la mistificació burocràtica és, en darrer terme, el factor més desfavorable per al desenvolupament actual de la societat capitalista.
La burgesia està en el tràngol de perdre l'adversari que la sostenia objectivament unificant il·lusòriament tota negació de l'ordre existent. Aquesta divisió del treball espectacular veu la seva fi quan el rol pseudo-revolucionari es divideix al seu torn. L'element espectacular de la dissolució del moviment obrer serà ell mateix dissolt.
112.
La il·lusió leninista no té avui altra base que les diverses tendències trotskistes, en les que la identificació del projecte proletari amb una organització jeràrquica de la ideologia sobreviu fermament a l'experiència de tots els seus resultats. La distància que separa el trotskisme de la crítica revolucionària de la societat actual li permet també observar una distància respectuosa respecte de posicions que ja sostenien quan es van utilitzar en un combat real.
Trotski va romandre fins el 1927 fonamentalment solidari amb l'alta burocràcia per a intentar apoderar-se'n amb la finalitat de fer-li reprendre una acció realment bolxevic a l'exterior (se sap que en aquest moment, per a que el famós "testament de Lenin" passés desapercebut, va arribar a desautoritzar calumniant al seu partidari Max Eastman que ho havia divulgat). Trotski va ser condemnat per la seva perspectiva fonamental, ja que en el moment que la burocràcia es reconeix en el seu resultat com a classe contrarevolucionària a l'interior, ha d'escollir també ser efectivament contrarevolucionària cap a l'exterior en nom de la revolució com el lloc en el que ella resideix.
La lluita posterior de Trotski per una V Internacional conté la mateixa inconseqüència. Ell es va negar tota la seva vida a reconèixer en la burocràcia el poder d'una classe separada perquè s'havia convertit durant la segona revolució russa en partidari incondicional de la forma bolxevic d'organització.
Quan Lukács va mostrar el 1923 d'aquesta manera la mediació per fi descoberta entre la teoria i la pràctica, que els proletaris deixen de ser "espectadors" dels esdeveniments ocorreguts en la seva organització per a triar-los i viure'ls de manera conscient, descrivia com a mèrits efectius del partit bolxevic tot el que el partit bolxevic no era. Lukács era encara, malgrat el seu profund treball teòric, un ideòleg que parla en nom del poder més vulgarment exterior al moviment proletari que creia i feia creure que es trobava ell mateix, amb la seva personalitat total, en el poder com en el que li és propi.
Quan les conseqüències van mostrar de quina manera aquest poder denega i suprimeix als seus lacais, Lukács, desmentint-se sense parar, va fer veure amb una nitidesa caricatural amb quina s'havia identificat exactament: amb el contrari de si mateix i del que havia sostingut a Història i consciència de classe. Lukács verifica a la perfecció la regla fonamental que jutja a tots els intel·lectuals d'aquest segle: el que ells respecten dóna la mesura exacta a la seva pròpia realitat menyspreable.
Lenin, tot i això, mai havia fomentat aquest tipus d'il·lusions sobre la seva activitat, i admetia que "un partit polític no pot examinar als seus membres per a veure si hi ha contradiccions entre la seva filosofia i el programa del partit". El partit real, el retrat somiat del que havia presentat Lukács fora de temps, no era coherent més que per a una tasca precisa i parcial: prendre el poder en l'Estat.
113.
La il·lusió neo-leninista del trotskisme actual, en ser desmentida a cada moment per la realitat de la societat capitalista moderna, tant burgesa com burocràtica, troba normalment un camp d'aplicació privilegiat als països "subdesenvolupats" formalment independents, on la il·lusió d'una variant qualsevol de socialisme estatal i burocràtic està conscientment manipulada per les classes dirigents locals com a simple ideologia del desenvolupament econòmic. La composició híbrida d'aquestes classes es vincula amb més o menys nitidesa amb una gradació sobre l'espectre burgesia-burocràcia. El seu joc a escala internacional entre aquests dos pols del poder capitalista existent, així com els seus compromisos ideològics - notablement amb l'islamisme -, que expressen la realitat híbrida de la seva base social, arriben a arrabassar a aquest últim subproducte del socialisme ideològic de tota altra serietat que no sigui la policial.
Una burocràcia ha pogut formar-se enquadrant la lluita nacional i la revolta agrària dels camperols: aleshores tendeix, com a Xina, a aplicar el model estalinista d'industrialització a una societat menys desenvolupada que la Rússia de 1917. Una burocràcia capaç d'industrialitzar la nació pot formar-se a partir de la petita burgesia de quadres de l'exèrcit apoderant-se del poder, com mostra l'exemple d'Egipte. En certs punts, com a Algèria a la sortida de la seva guerra d'independència, la burocràcia que es va constituir com a direcció para-estatal, durant la lluita cerca el punt d'equilibri d'un compromís per a fusionar-se amb una feble burgesia nacional. Finalment a les antigues colònies de l'Àfrica Negra que segueixen obertament lligades a la burgesia occidental, americana o europea, una burgesia es constitueix -sovint a partir del poder dels caps tradicionals del tribalisme- mitjançant la possessió de l'Estat: en aquests països on l'imperialisme estranger segueix sent el veritable amo de l'economia, arriba un moment en que els compradors han rebut en compensació per la seva venda de productes indígenes la propietat d'un estat indígena, independent de les masses locals però no de l'imperialisme. En aquest cas es tracta d'una burgesia artificial que no és capaç d'acumular, sinó que simplement dilapida tant la part de plusvàlua del treball local que li correspon, com els subsidis estrangers dels Estats o monopolis que són els seus protectors. L'evidència de la incapacitat d'aquestes classes burgeses per a portar a terme la funció econòmica normal de la burgesia, compon davant cadascuna d'elles una subversió del model burocràtic més o menys adaptat a les particularitats locals, que vol apoderar-se de la seva herència. Però l'èxit mateix d'una burocràcia en el seu projecte fonamental d'industrialització, conté necessàriament la perspectiva del seu fracàs històric: acumulant el capital, acumula el proletariat, i crea el seu propi desmentit en un país on aquest encara no existia.
114.
En aquest desenvolupament complex i terrible que ha arrossegat l'època de les lluites de classes cap a noves condicions, el proletariat dels països industrials ha perdut completament l'afirmació de la seva perspectiva autònoma i, en última anàlisi, les seves il·lusions, però no el seu ésser. No ha estat suprimit. Habita irreductiblement existint en l'alienació intensificada del capitalisme modern: és la immensa majoria de treballadors que han perdut tot el poder sobre l'ocupació de les seves vides i que, els que ho saben, es redefineixen com a proletariat, el negatiu de l'obrer en aquesta societat. Aquest proletariat és reforçat objectivament pel moviment de desaparició de la pagesia així com per l'extensió de la lògica del treball a la fàbrica que s'aplica a gran part dels "serveis" i de les professions intel·lectuals. Aquest proletariat es troba encara subjectivament allunyat de la seva consciència pràctica de classe, no només entre els empleats, sinó també entre els obrers que encara no han descobert més que la impotència i la mistificació de la vella política. Tot i això, quan el proletariat descobreix que la seva pròpia força exterioritzada contribueix a l'enfortiment permanent de la societat capitalista, ja no només sota la forma del seu treball, sinó també sota la forma dels sindicats, els partits o el poder estatal que ell havia construït per a emancipar-se, descobreix també per l'experiència històrica concreta que ell és la classe totalment enemiga de tota exteriorització fixada i de tota especialització del poder. És portador de la revolució que no pot deixar res fora d'ella mateixa, l'exigència de la dominació permanent del present sobre el passat i la crítica total de la separació; i és aquí on ha de trobar la forma adient en l'acció. Cap millora quantitativa de la seva misèria, cap il·lusió d'integració jeràrquica són un remei durador contra la seva insatisfacció, perquè el proletariat no pot reconèixer-se veritablement en una injustícia particular que hagi sofert ni tampoc en la reparació d'una injustícia particular, ni d'un gran nombre d'injustícies, sinó només en l'absoluta injustícia de ser llançat al marge de la vida.
115.
Dels nous signes de negació, incompresos i falsificats per l'organització espectacular, que es multipliquen en els països més avançats econòmicament, ja es pot treure la conclusió que una nova època ha començat: després de la primera temptativa de subversió obrera ara és l'abundància capitalista la que ha fracassat. Quan les lluites anti-sindicals dels obrers occidentals són reprimides en primer lloc pels propis sindicats i quan les revoltes actuals del jovent llancen una primera contestació informe, que implica de manera immediata el rebuig de l'antiga política especialitzada, d'art i de la vida quotidiana, estan aquí presents les dues cares d'una lluita espontània que comença sota l'aspecte criminal. Són els signes precursors del segon assalt proletari contra la societat de classes. Quan els fills perduts d'aquest exèrcit encara immòbil reapareixen sobre aquest terreny, esdevingut un i romanent ell mateix, segueixen a un nou "general Ludd” que, aquesta vegada, els llança a la destrucció de les màquines del consum permès.
116.
"La forma política per fi descoberta sota la qual l'emancipació econòmica del treball podria realitzar-se" ha pres en aquest segle una nítida figura en els Consells obrers revolucionaris, concentrant en ells totes les funcions de decisió i execució, i federant-se per mitjà de delegats responsables davant la base i revocables en tot moment. La seva existència efectiva no ha estat fins ara més que un breu esbós, de seguida combatut i vençut per les diferents forces de defensa de la societat de classes, entre les que sovint cal contar la seva pròpia falsa consciència.
Pannekoek insistia justament sobre el fet que l'elecció d'un poder dels Consells obrers "planteja problemes" més que aportar una solució. Però és precisament en aquest poder on els problemes de la revolució del proletariat poden tindre la seva veritable solució. És el lloc on les condicions objectives de la consciència històrica es reuneixen; on es dóna la realització de la comunicació directa activa, on acaben l'especialització, la jerarquia i la separació, on les condicions existents han estat transformades "en condicions d'unitat". Aquí el subjecte proletari pot emergir de la seva lluita contra la contemplació: la seva consciència equival a l'organització pràctica que ella s'ha donat, perquè aquesta mateixa consciència és inseparable de la intervenció coherent a la història.
117.
En el poder dels Consells, que ha de suplantar internacionalment a qualsevol altre poder, el moviment proletari és el seu propi producte, i aquest producte és el productor mateix. Ell mateix és la seva pròpia finalitat. Només aquí la negació espectacular de la vida és negada al seu torn.
118.
L'aparició dels Consells va ser la més alta realitat del moviment proletari al primer quart de segle, realitat que va passar desapercebuda o disfressada perquè desapareixia amb la resta del moviment que el conjunt de l'experiència històrica d'aleshores desmentia i eliminava. En el nou moment de la crítica proletària, aquest resultat torna com l'únic punt invicte del moviment vençut. La consciència històrica que sap que té en ella mateixa el seu únic mitjà d'existència, pot reconèixer-ho ara, no ja a la perifèria del que reflueix sinó al centre del que augmenta.
119.
Una organització revolucionària existent davant el poder dels Consells - haurà de trobar la seva pròpia forma lluitant – ja sap per totes aquestes raons històriques que no representa a la classe. Ha de reconèixer-se a ella mateixa només com una separació radical del món de la separació.
120.
L'organització revolucionària és l'expressió coherent de la teoria de la praxi entrant en comunicació no-unilateral amb les lluites pràctiques i transformant-se en teoria pràctica. La seva pròpia pràctica és la generalització de la comunicació i la coherència en aquestes lluites. En el moment revolucionari de la dissolució de la separació social, aquesta organització ha de reconèixer la seva pròpia dissolució en tant que organització separada.
121.
L'organització revolucionària no pot ser més que la crítica unitària de la societat, és a dir, una crítica que no pacta amb cap forma de poder separat, a cap lloc del món, i una crítica pronunciada globalment contra tots els aspectes de la vida social alienada. En la lluita de l'organització revolucionària contra la societat de classes, les armes no són altra cosa que l'essència dels propis combatents: l'organització revolucionària no pot reproduir en ella mateixa les condicions d'escissió i de jerarquia de la societat dominant. Ha de lluitar permanentment contra la seva deformació en l'espectacle regnant.
L'únic límit de la participació a la democràcia total de l'organització revolucionària, és el reconeixement i l'auto-apropiació efectiva, per tots els seus membres, de la coherència de la seva crítica, coherència que ha de provar-se en la teoria crítica pròpiament dita i en la relació entre aquesta i l'activitat pràctica.
122.
Mentre la realització cada vegada més instal·lada de l'alienació capitalista a tots els nivells fa, cada vegada més difícil als treballadors reconèixer i esmentar la seva pròpia misèria, els posa en l'alternativa de rebutjar la totalitat de la seva misèria o no res, l'organització revolucionària ha hagut d'aprendre que ja no pot combatre l'alienació sota formes alienades.
123.
La revolució proletària es troba enterament supeditada a aquesta necessitat que, per primera vegada, la teoria com a intel·ligència de la pràctica humana sigui reconeguda i viscuda per les masses. Exigeix que els obrers arribin a ser dialèctics i inscriguin el seu pensament en la pràctica; així demana als homes sense qualificar molt més del que la revolució burgesa exigiria als homes qualificats en qui va delegar la seva posada en pràctica: doncs la consciència ideològica parcial edificada, d'una banda de la classe burgesa, tenia la seva base en aquesta part central de la vida social, l'economia, sobre la que aquesta classe ja tenia el poder. El desenvolupament mateix de la societat de classes fins a l'organització espectacular de la no-vida, duu al projecte revolucionari a ser visiblement el que ja era essencialment.
124.
La teoria revolucionària és ara enemiga de tota ideologia revolucionària i sap que ho és.