OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lo cant de Ramon

Plant de Nostra Dona Sancta María
Horas de nostra dona Sancta María
A vos, Deus glorios!
Lo peccat de n' Adam
A la verge Sancta María
Rey glorios!
Els cent noms de Deu
L'Art de la Alquimia
El desconort
Lo cant de Ramon
Lo dictat de Ramon
Aplicació de l'Art general
Medicina de peccat
El consili
Son creat é esser m' es dat A servir Deu que fós honrat, E son cahút en mant peccat; En ira de Deu fuí pausat, Jesus me vench crucificat, Volch que Deu fós per mi amat.
Matí ané querre perdó A Deu, é prís confessió Ab dolor é contricció; De caritat, oració, Esperança, devoció, Deus me feu conservació.
Lo monastir de Miramar Fiu á frares menors donar, Per sarrahins á preycar; Entre la vinya'l fenollar, Amor me pres fe'm Deus amar, Entre suspirs é plòrs estar.
Deus Pare, Fill, Deus espirat, De qui es Sancta Trinitat, Tracte com fóssen demostrat, Deus Fill del cèl es devellat, De una Verge es estat nat, Deu é hòme, Christ appellat.
Lo mon era en dampnació, Morí per dar salvació Jesus, per qui'l mon creat fó; Jesus pujá al cèl sobre el trò, Venrá á jutjar lo mal é 'l bò; No valrán plors querre perdó.
Novell saber hay atrobat, Pot n' hòm coneixer veritat, E destruir la falsetat; Sarrahins serán batejat, Tartres, jueus é mant errat, Per lo saber que Deus m' ha dat.
Pres hay la crotz, tramet amors A la Dòna de peccadors Que d' élla m' apòrt gran soccors; Mon còr está casa d'amors, E mos uyls fontanyes de plors; Entre gaug estaig é dolors.
Son hòm veyll, paubre, menyspreat; No hay ajuda d' home nat, E hay tròp gran fayt emperat; Gran res hay del mon cercat, Mant bòn eximpli hay donat, Pauch son conegut é amat.
Vull morir en pelech d' amor; Per esser gran no 'n hay pahor De mal príncep ne mal pastor; Tots jorns consir la deshonor Que fan á Deu li gran senyor, Qui meten lo mon en error.
Prech Deus trameta misagés, Devots, scients é vertadés, A conexer que Deu home es, La Verge hon Deus hòm se fés E tots los sancts d' ella sotsmes, Prech que en infern no sia mes.
Laus, honor al major Senyor, Al qual tramet la mia amor, Que d'él reeba resplandor; No son digne de fer honor A Deu, tan fòrt son peccador; E son de libres trovador.
Hon que vage cuyt gran bé far, E á la fi res no' y puch fár, Perque n' hay ira é pesar; Ab contricció é plorar Vull tant á Deu mercé clamar, Que mos llibres vulla exalçar.
Sanctetat, vida, sanitat, Gaug me dó Deus é libertat, E guardme de mal é peccat; A Deu me son tot comenat; Mal sperit ne hòm irát No hagen en mí potestad.
Man Deus als cels é' ls elements Plantas é totas res vivents, Que no fassen mal ni turments; Do' m Deus companyós conexents, Devots, leyals, humils, tements, A procurar sos honraments.
# Lo cantador

   * Lo cantador (3a edició)
   * Lo cantador (4a edició)
# Lo castellá de Vall-llóbrega

Lo castellá de Vall-llóbrega —torna al castell; Al ser á mitja pujada —la brida estreb; Ha ovirat una pastora, —tè quinz' anys fets. —Lo sol á la posta baixa, —nina, ¿hónt anem? Detúrat, que aixís lo dia—durará mes.— Y de travers en la senda —posa 'l corçer. —Deixáume lloch perque passi, —no 'm deturéu, Que tinch á baix que me esperan —dos germanets.— —Si trobo rosas floridas —del Ironch las prench, ¿Y vols que á una nina hermosa —no diga res?— —Mireu que jo só una filla —de pobre gent, Y ne tinch l' amor donada —ja fa molt temps.— —Demá tornarás á casa, —vuy no pot ser. Avuy dormirás, pastora, —dins del castell.— —Abans que al castell anarhi, —primer l' infern.—
La nina ne crida y plora; —ell está cech. Damunt del cavall la puja —tot mig rient. Ja son á dalt de la cima, —dins del castell. La fica dins de la cambra —del domás vert. La pobre noya tremola —del cap als peus. Per l'ánima de la vostra —dona fahel
Que fa set anys que al morirse —se 'n pujá al cel. Lleváume primer la vida —que 'l que voléu.— —No cridis, hermosa meva, —que ningú 't sent. Me n vaig á llevar la espasa, —cinto y capell; Desprès parlarém de cosas —dolsas com mel.— Las portas ajusta y tanca, —trause 'l esberch, Ne penja d' un clau la espasa, —los guants se treu. —Ja n' ets estesa en lo flonjo —llit? ¿Eh? ¿No 'u véus Com l' amor ab sa alenada —tot ho ablaneix, Y lo que primer s' esquiva —se vol desprès? Vina á mos brassos, gira —ton cap tan bell, Que mos llavis te demanan —tant sols un bes. Anem, donchs, gira la cara, —lo cos tambè. Si la vergonya te 'n priva, —jo 't girarè. Quan la dona está tombada, —ell s' alsa dret. Vol parlá', un nus tè á la gola, —y al cor lo gel. La dona del llit jaguda: —era 'l cos fret De la qué sigut havia —sa esposa fel.
# Lo catalanisme

CATALANISME
MOTIUS QUE 'L LLEGITIMAN   FONAMENTS CIENTIFICHS Y SOLUCIONS PRACTICAS
per
VALENTI ALMIRALL
President dels Jochs Florals d' enguany
BARCELONA
| LLIBRERIA DE VERDAGUER Rambla del Mitj nº 5 | LLIBRERIA DE LOPEZ    Rambla del Mitj nº 20 |
______
Pròleg
Part Primera
Part Segona
Part Tercera
Sumari
# Lo cap de cassa

La reyna s' està sentada, —lo patge a sos peus s'está.
Una cortina hi há estesa. —Lo rey escolta detrás.
—Si m' estimes, no m' estimas, —no vull que m' ho digas may,
Ab tal qu' aprop meu te veja, —lo meu cor sempre riurà.—
—Mes si vostre espòs sospita. —«¿De qué tè de sospitar?—
—De los vostres ulls, senyora, —que 'm segueixen allí hont vaig; Y de vostre cor que al veurem' —se posa tot alterat.— Uns creuhen en morts que tornan, Mes d' altres no hi creuhen pas.   Un pintor de nomenada —molt lluny s' ha anat á cercar.
Quan ell al palau arriba —lo rey ja l' está esperant.
En una cambra soleta —l'ha tancat ab pany y clau.
Uns diuhen que pinta en tela, —altres diuhen qu' en crestall,
Un que tè la vista fina —diu que pinta 'l fons d' un plat.
Del mati fins á la tarda, —y de l' aubada al llustrant
Tot solet pinta que pinta, —y pinta que pintaràs. Uns creuhen en morts que tornan, Mes d' altres no hi creuhen pas.
Toca 'l corn fora la porta: —lo rey de cassa ha tornat.
Los llebrers cridan y saltan; —de segur no van cansats.
La reyna al peu de la escala. —Lo rey á dalt de cavall.
Lo patge l' estreb aguanta. —Lo rey tremolench esta.
—Ja bo veyéu, senyora mia, —poca cassa s' ha trobat.
No es al bosch hont cassa 's troba, —mes cassa hi há eu lo palau...
¿No us sembla, senyora mia, —que 'l patge molt bome 's fa?—
Uns creuhen en morts que tornan, Mes d' altres no hi creuhen pas.
Los guisats son á la taula, —y los reys estan sopant.
Quan se ve cansat no 's menja, —perçó 'l rey poch ha menjat.
La reyna no tè pas gana. —«Senyora, menjéu d' est plat,
N' es de carn molt tendra y fina, —n' es de un cap que jo he cassat.
N' es d' una carn que 'us agrada. —¡Y feu un esfors!... ¡Menjáu!— La reyna no te pas gana —quant no tè 'l patge al davant;
Tant si li tè com si no, —un boci n' ha de tastar.
Uns creuhen en morts que tornan, Mes d' altres no hi creuhen pas.
—Lo tall que menjéu, senyora, —n' es de carn d' enamorat.
N' es d' un que d' amor vivia —sens en la mort pensar may.
Si per cas lo coneixiau, —lo coneixeréu encar,
Sa cara està retratada —en lo fons mateix del plat.
Y ¡quinas galtas mes frescas! —Y ¡quins cabells mes daurats!
Casi, casi sembla 'l patge —que vos estimavau tant;
Com no 'l veig darrera vostre, —casi casi qu' ho serà.—
Uns creuhen en morts que tornan, Mes d' altres no hi creuhen pas.
La reyna se 'n va á sa cambra —sens deixar de mà lo plat,
Y dins d' una capsa 'l posa— que n' era d' or y d' esmalt.
Corrent baixa á la capella, —ne resa al peu del altar.
Quan la oració ne finia —lo patge ja tè al davant
Ros y bell con abans era, —ab sas dos galtas de maig,
Sols que n' hi té un clot en una —que molta gràcia li 'n fa,
Y n' es lo mos que la reyna —quan sopava s' ha menjat.
Uns creuhen en morts que tornan, Mes d' altres no hi creuhen pas.
# Cansons de la terra - Volum IV

| BARCELONA D' ALVAR VERDAGUER RAMBLA DAVANT DEL LICEO, N. 7 | PARIS    MAISONNEUVE & C.    Q. VOLTAIRE 5 |
Causas esclusivament catalanistas motivaren l' envío á la Exposició Universal de Viena de las Cansons de la terra, y nos ha donat un plaher vertader (no volem amagarho), lo veure premiat en aquell universal certámen la nostra obra; y 'ns ne havem alegrat, no perque sia un travall fet per nosaltres, sino per ser catalá 'l llivre que ha merescut tan exemplar distinciò.
* ↑ Referéixse lo col-lector per la part literaria als senyors: Antoni Careta, Francesch Ubach, Francisco Maspons, María de Bell-lloch, Joan Sitjar, Ramon Picó, Francesch Masferrer, Pere de Rosselló, Joseph Roca y Roca y alguns altres. Y als senyors: Joan Carreras, Joseph Saltó, Joan Tolosa, A. Verdaguer, I. Ferrando, J. Pirozzini, C. Candi, Francisco Vidal, etc., per la part qu' han pres en la copia y armonisaciò de las melodías.
* ↑ Firma l' article Mr. Alfred Morel-Fatio.
# Cansons de la terra - Volum III/Los tres tambors

LOS TRES TAMBORS.
Si - - - n'e-ran tres tam-bors
ve - - ni-an de la guerr-ra
lo mes pe-tit de tots
por - ta un ram de ro - se-tas
lo mes pe-tit de tots
por - ta un ram de ro - se tas
ram ra-ta-pampam pam pam pam ram ram ram ram pam pam pam ram ra - ta - pam pam pam ram pam pam pam
Si n' eran tres tambors — venian de la guerra, lo mes petit de tots — porta un ram de rosetas;         Ram , rataplam,         plam , plam. la filla del rey n' es — al balcó que 's passeja. — Vina , vina tambor — porta aquestas rosetas. — No 'us donaré jo 'l ram — si no 'm deu l' amoreta. — L' havéu de demanar — al peyra y á la meyra, si vos la volen dar — per mi res no 's pot perdre. — Tambor se 'n va á trobar — al rey y á ne la reyna. — Dèu lo guart, rey francés , — si'm donéu la filleta? — Ixme d' aquí , tambor , — avans no 't fassi perdre. — No 'm fareu perdre vos — ni cap d' aquesta terra, qu' allí en lo meu pais — ne tinch gent que 'm defensa. — Digas, digas tambor , — digas ¿qui es lo tèu peyra? — Lo meu peyra be n' es — la rey de l'Anglaterra. — Vina, vina 'l tambor — que 't daré ma filleta. — Ni 'n sento grat de vos, — tampoch ne sento d' ella, qu' allí en lo meu pais — n' hi ha que son mes bellas.
VARIANT.
Vers 15.
— Vina , tambor gentil, — que 't donaré ma filla. — No 'n sento grat de vos — ni de la vostra filla, qu' allí en lo meu pais — n' hi ha de mes bonicas.
VERSIÓ ITALIANA.
Sun trei tamburn ch'i veno da ra uera E ir pi bel l'heiva in mass de rose;
Fija du re che l'era a la finestra:   — O ti tamburn, dùneme an pò iste rose. — — Fija du re, dunèm lu vostir core. —   — O dis, tamburn, andèle a dì a me pare. —   — Monsì lu re, dunèm ra vostra fija. —   — Dìme, tamburn, che mistè tu fai? — -Ir me mistè l'e cull dir miradure. —   — Dìme, tamburn, fàme ina stansieta,   Famela sensa mun, sensa causin-nha,   Famela sensa mun, sensa rubetta. — —Monsì lu re, dijme an pò ina cosa,   Che mistè fa ra vostra bela fija? —   — Ra me fija ra fa le marsinette. —   — Mna fassa sensa fì, augia e rubetta. — —Va via, tamburn, si d'no ti farò pende. —   — Sinqsent canun ajò pir mi difendmi. —   — Dìme, tamburn, dìme chi l'è to pare? —   — Me pare l'è u re de Ninghilterra. — -0 dìme, tamburn, vostu pijè me fija? —   — Mi nun vôi pì ra vostra bela fija,   Ar me paìs u n'è dir pì zulìe. —   —O dis, tamburn, al'intim ra uera. — —Me pare l'ha zà fà uera a dì suvran:   Tan plan rataplan, tan plan rataplan. —
(Canti Monferrini. — Ferraro.)
# Cansons de la terra - Volum III/Mariagna

MARIA AGNA.
Un dia de Primavera—matinet me'n vaig llevar, ne vaig pendre l' escopeta—y me 'n vaig aná á cassar. Adeu, adios Mariagna ton amor m' ha de matar. Vaig trobar la Mariagna—que tot me 'n vaig alegrar. —¿Hont anéu gentil donzella?—¿Sola 'us ne deixan anar? —Encara que vagi sola—á mi ningú 'm robará. —Si voléu ma companyia—jo 'us aniré á acompanyar.— S' aturém al peu d'un marge—y'ns posém á enrahonar: parlant de las nostras cosas—lo sol nos hi va atrapar; quan veig que'l sol la tocava—jo tot me'n vaig trastornar, dich si vol lo meu sombrero—que 'l sol no la tocará. —Encara que 'l sol me toqui,—en mí no 's coneixerá. —Si vos volguesseu ser meva—jo 'us iria á demanar. —Pera vos so massa pobre,-d'altras mes ricas n'hi ha.— La mare se 'ls escoltava—per un finestral que hi ha. —Calla, calla Mariagna—que 'l teu pare 't matará.
Tè aquesta cansó altra tornada y es la següent:
Qui vol lograr bona vista matinet s' ha de llevar!
Com es la filla d' un batlle—tota presumida va, n'hi ha tres que la festejan,—tots tres si volen casar; lo un d' ells es un sargento—y l'altre es un capitá, l' altre cabo de la ronda—y aquest se l' emportará. Un dia venint de ronda—soleta la vaig trobar. —Hont vas per aquí Mariagna?»—«Soleta deixáume anar, vaig á l' horta del meu pare—á regá' un jardí que hi ha. S' agafan mano per mano—y á l' horta varen anar. Sota una pomera verda—se posan á enrahonar. las paraulas qu' ells se'n deyan—eran per enamorar. Sa mare se 'ls escoltava—dessota d' un aranyar. —Mariagna passa á casa—que es hora de retirar. Si lo teu pare ho savia—luego 't vindria á matar.— Com vos erau petiteta—be 'us ne devia agradar. Adeu, adios Mariagna ton amor m' ha de matar.
Sola la Margarida—sola la deixan anar. —Encara que vaja sola—soleta puch ben anar. —Si ho volias, Margarida,—jo 't vindria á acompanyar. —La ditxa fora la meva.»—«Per mi ditxa no hi será. Se 'n donan las duas mans—y al horta se 'n van anar. Ja'n donan un tom pèl horta.-«Válgam Dèu quin sol que fa!- Dessota d' una pomera—se posan á enrahonar. Las parauletas que 's deyan—n' eran per enamorar. —Tú bonich y jo bonica—tots dos nos podrém casar. Son pare se 'ls escoltava—dalt d' un terradet que hi ha. —Vaja, vaja Margarida—qu' es hora de retirar, que las paraulas dels homes—no son gayre d' escoltar, las primeras son dolsetas,—despres venen á amargar.
# Cansons de la terra - Volum III/Serraller

SERRALLER.
Si n' eran dotze fadrins—que tots dotze n' eran lladres; l' un es fill de Balaguer,—Serraller s' anomenava. —Si voléu venir, minyons,—farem vida regalada, no matarém á ningú,—no mes buydarém butxacas. A ne 'l hostal del Bulló—un dia van fer posada: s' hi posaren á jugar—unas sivellas de plata. Lo traydor del hostaler—mala pasada 'ls jugava, enviava un mosso á Vich—dihent: «A casa hi ha lladres.— A casa 'l gobernador—també n' hi duya una carta: «Feu que vingan cent soldats-tots armats ab bonas armas.» A nou horas de la nit—la casa ne fou rotllada. Nou horas tingueren foch—mentres varen tenir balas. —Minyons, minyons som perduts-havem estat de desgracia. A ne mí cobriume ab fems—y vosaltres presentáuvos, que si fujo jo 'us trauré—fins de las presons mes altas.» Ja 'l deixan tapat de fems—y 's presentan tots los altres. —Ells tots plegats onze son—y aquí n' hi ha dotze capas, aquí falta un de la colla—y en Serrallé' es lo qui falta.— Ja 's fa enrera 'l comandant—y s' arrenca de la espasa y per tres cops dins dels fems—fins al pom la hi ha clavada. Se n' aixeca 'n Serraller—que la sanch li regalava y ab un crit que esfaraeix—lo seu trabuch me li encara. Lo trabuch pel fogó treu—y aixó al comandant lo salva. —Perqué'l trabuch ha fallat—per aixó es perque m'agafan; si no hagués estat així—fins á mos companys salvava, que jo'ls ho havia promés—y á mas promesas no hi manco.-
Joan Serrallé—capitá de lladres ton pare n' es bo—ja te 'n avisava que 't deixis d' aixó—te 'n tornis á casa. Tots los teus germans—tots estudiavan, las tevas germanas—ja 'n foren casadas si no fos per tu—tenirne la fama de matá' y robá'—y entra' per las casas, dúrten los diners,—també las alhajas. Las alhajas d' or—ell las passa á França y allí diu que hi té—botiga parada. Lo qui se n' hi cuida—es la seva aymada, y 'l que roba á dos—á quatre li pagan, etc.
A l' hostal del Bulló—gran fortuna n' es estada, lo traidor del hostalé—gran cassa n' ha donada. N' ha enviat un home á Vich—dihent que á casa te lladres. Ne vingueren cent soldats,—vint y cinch homes ab armas. Nou horas ne durá 'l foch—mentres varen tenir balas. —Ay, minyons que tots som morts,-nostra vida es acabada. —No'us espantéu, no, diu ell,—que si jo puch escaparme, no'us espantéu no, minyons,-de per tot us vindré á traure.- Ja 'l traidor del Serrallé—á ne 'ls fems se 'n amagava... Del Carme fins al Remey—la tropa 'n va afilarada, etc.
Eixa cansó de lladres es de cap á las rederias del segle passat. Aquest Serraller, (que aixís se 'l nomenava de motiu, y se li deya aquest nom perqué havia estat manyá ó serraller) era contemporá de Pau Gibert; fou pres en lo hostal del Bulló en la carretera de Vich. Per agafarlo, á mes á mes de la tropa, se alsá un gros somatent. Dut á Barcelona fou penjat en lo Carner (terras que avuy encara conservan aquest nom en lo vehí poblet d' Hostafranchs, y que servian per lloch d' execució) envers l' any 80 del segle passat. La tonada d' aqueixa cansó sobre esser molt original y tenir un carácter que la diferencia de totas las altras, es molt bonica y melancónica, ab tot y que 'l seu temps es bastant animat.
# Cansons de la terra - Volum III/Taula

| | Pág. |
| Los dotze nombres | 3 |
| La passió | 11 |
| Lo compte Florís | 27 |
| Las joyas de boda | 41 |
| Mariagna | 47 |
| San Ramon de Penyafort | 53 |
| L'escrivana | 61 |
| La filla del rey | 71 |
| L'adúltera | 77 |
| Serraller | 83 |
| Las noyas de Cerdanya | 89 |
| Los dallayres | 95 |
| S. Isidro | 101 |
| Los tres tambors | 107 |
| Cástich de Deu | 113 |
| Pau Gibert | 123 |
| La ploma de perdiu | 131 |
| La rosa | 137 |
| Lo bailet | 143 |
| Val mes! | 149 |
| La bona viuda | 157 |
| D. Joan y D. Ramon | 167 |
| Serrallonga | 175 |
| L'hereu de la forca | 187 |
| Lo Canigó | 193 |
| La Sileta | 203 |
| L'ànima condempnada | 209 |
| La filla perduda | 217 |
| Enuig de S. Joseph | 223 |
| Alegria de S. Joseph | 231 |
| Lo frare namorat | 239 |
| La filla del pagés | 245 |
| La prometensa | 251 |
| La mare y la filla | 257 |
| La cansó dels carlins | 263 |
# Cansons de la terra - Volum IV/Apéndice

Donem com á curiositat lo cant religiòs ab que avans en las esglesias de vila celebravan y avuy á montanya se celebra lo dia de Nadal.
«De la manera de cantar al jorn del judici á les matines de Nadal.
Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Un rey vindrá perpetual vestit de nostra carn mortal: del cel vindrá tot certament per fer de tots lo jutjament. Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Ans quel judici no será un gran senyal se mostrará. Lo sol perdrá sa resplandor la terra tremirá de por. Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Après se badará molt fort, amostrantse de greu conort, amostrarse ha ab crits y trons las infernals confussions. Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Del cel gran foch devallará, com á çofre molt pudirá;
la terra cremará ab furor, la gent haurá molt gran temor. Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Après será un fort senyal d' un terratremol general: las pedras per mig se rompran, las montanyas se fondrán. Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Llavors haurán de res talent d' or, de riquesas, ni d' argent: l' hom no haurá de res desig sino solament de morir. Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. De morir serán llurs talents, llavors los esclafirán las dents: no hi haurá hom qui no plor, tot lo mon será en tristor. Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Los puigs é plans serán iguals aquí serán los bons y 'ls mals: los reys, duchs, comptes y barons, qui de llurs fets retrán rahons. Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Après vindrá terriblement lo fill de Deu omnipotent, quils morts y los vius jutjará,
qui haurá be fet, allí parrá, Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Los infants qui nats na serán dins en las mares cridarán, y dirán tots plorosament: «Ajúdans Deu omnipotent.» Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Mare de Deu pregau per nos, pus sou mare dels pecadors: que bona sentencia hajam, y paradís possejam. Al jorn. Al jorn del judici parrá qui haurá fet servici. Vosaltres tots qui escoltau, devotament á Deu pregau, de cor ab gran devoció que 'us aporte salvació. Al jorn.
«Cansò antiga d' autor desconegut encontrada y existent encara en lo arxiu municipal de Barcelona, en lo revers d' una minuta de cert nombrament de jutges inquisidors de la taula de la Batlia de la vila de Tárrega feta per los Consellers de dita Ciutat com á senyora d' aquella vila y de sos termens, als 18 de Juny de 1428.
«Anau vosen la mia amor Anau vosen Que la gent se va despertant
E lo gal qui diu en cantant Anau vosen Com men ire sense lo cor Qui de vos nos vol depertir Son poder fa de romanir Lexant lo seu cos quis mor Anau vosen mon bel senyor Anau vosen E no dubteu daci avant Que vostre son si beus dich tant Anau vosen.»
# A la vanitat de una dama que desdenyá lo casarse ab un cavaller, persuadintse no ser tan bo com ella, esent tots de una mateixa prosapia

SONETO IX.
A la vanitat de una dama que desdenyá lo casarse ab un cavaller, persuadintse no ser tan bo com ella, esent tots de una mateixa prosapia.
 De l' arca hont se embarcá naturalesa, Saltá Jafét, las ayguas sosegadas; Y en lo punt se li foren entregadas De Europa las Regions y terra estesa.  Y com foc la muller de gran empresa, Ab sa ventricultura, en breus anyadas Tingué de humanas plantas adornadas Las terras despulladas de bellesa.  Tubal fonch lo primer que en nostra Espanya Trasplantá la muller, y florí en ella, Y es lo tronch de la rama vostra y mia.  Sent axí, la molt dama, que se estranya? Podrá fer una arrel tal maravella, Brotar cardots y rams de satalía.
# A la mort de Nise

¡O! duras fletxas de mon fat rompudas, Rompudas per ferir mes dolorosas, Que llevántme las plomas honorosas Deixan al cor las puntas mes agudas.  Flamas mes eclipsadas que vensudas, Auroras algun dia lluminosas, Ombras ja de ma vista tenebrosas, Tenebrosas, mortals, pero volgudas.  Principi trist de penas inhumanas, Ferme feliz del ánima afligida, Que per alivio son dolor adora;  Fletxas seréu y flamas soberanas Si lleváu á mon cor la trista vida Per donar á mos ulls la eterna aurora.
# A la plug'e al ven iran

| Espingadura d'en Cerverí A la plug'e al ven iran cels que muyllers an, cels que muyllers an. I Li amic iran espingan, a la plug'e al ven iran, e cil que no espingaran a la plug'e al ven iran, las domnas seran a lor dan, e.ls escarniran e.ls escarniran. A la plug'e al ven iran cels que muyllers an, cels que muyllers an. II L'enfans vey ab joy ez ab xan, a la plug'e al ven iran, al jardi el prat verdeyan, a la plug'e al ven iran, e las flors e.ls auzels chantan, e.ls auzels chantan e.ls auzels chantan. A la plug'e al ven iran cels que muyllers an, cels que muyllers an. III De mon joy me play ço que.y fan, c'un armari an on los maritz van. IV Sobrepretz e Cardona blan e.N Peyre l'enfan, e.N Peyrel'enfan. | Espingadura d'en Cerverí A la pluja i al vent aniran els qui muller tenen, els qui muller tenen. I Els enamorats aniran espingant, a la pluja i al vent aniran, i aquells qui no espingaran a la pluja i al vent aniran, les dames trobaran enutjades, i els escarniran i els escarniran. A la pluja i al vent aniran aquells qui mullers tenen, aquells qui mullers tenen. II Els nois veig amb alegria i cantant, ala pluja i al vent aniran, al jardí i al prat verdejant, a la pluja i al vent aniran, i les flors i els ocells cantant, i els ocells cantant i els ocells cantant. A la pluja i al vent aniran aquells qui mullers tenen, aquells qui mullers tenen. III Per a la meva satisfacció em plau el que fan, perquè un armari tenen on els marits van. IV Sobrepretz i Cardona serveixo i a en Pere l'infant, i a en Pere l'infant. |
# A la vall d'Estola

A la vall d'Estola, prop de Sant Feliu, allà on vivía
l'hivern i l'istiu,
tardô i primavera,
tot lo mes d'abril,
n'hi ha una pastora,
guarda el bestiar;
no le'n guarda sola,
que hi té el rebadà,
per més companyía
tres estudiants;
tots tres le'n voltegen, le'n van voltejant.
— ¿Vols tu venir, Pepa,
vols tu venî amb mi,
avui a la tarda
o demà al matí?
— Ne vaig mal vestida
per 'nar de camí.
— No t'espantis, nina,
jo et faré un vestit;
ni a França ni a Espanya,
ni tampoc Madrid,
no n'hi haurà un altre
que en sigui més ric.
— Vaig amb la mestressa
a dar-li'n raó,
que si no ho volía
no vindría jo. —
Passà Collcerola.
a posta de sol,
on més resplandia
la lluna que el sol,
i on més clà hi cantava
gentil rossinyol