# Poesies en mallorquí popular/Lo Castell de Bellver

I
del noble monument, qu'el cor, dolrós, admira ençês per la guspira del foch de Patria ardent!
¡Salut; parets atlètiques, alçades per guardar les glories mes prehuades d'histories ja oblidades d'un regne que finá!
¡Salut; murals escárperes del edifici rich que dret encara'ns resta, bregant ab la tempesta qu'enruna tot lo antich!
De tradicions històriques cent écos conservau, que'ns contan ab misteri recorts de captiveri, contrasts de guerra y pau.
Y ens mostran la gran fábrica, que'l Temps ha enderrocat; la vía que secreta fent cava fosca у dreta menava a la ciutat.
Me dihuen qu'aquí alsávanse los pavellons del host qu'un jorn, en santa guerra, sotsmesa hagué la terra abans qu'el sol vés post.
Que sola els pins y ombrívoles alsines d'eix turó, dels prous germans Moncades,
les morts foren plorades p'el Rey Conqueridor.
Pel Rey que de la arábiga caterva rescatá les Illes de les fones; y ab elles dins les ones reyalme nou fundá.
Benhajan los fets célebres de son infant segon en Jaume, hereter digne d'aquell guerrer insigne qu'omplí ab sa gloria el mon.
L'inspiració científica benhaja d'en Salvá qu'ab la grossera pedra qu'al téu contorn hi medra tan bell t'imaginá.
Y d'eixes penyes rústegues tallá maçisos murs per sostenir lo noble dosser d'un valent poble dotat de lliures furs.
Sa gran idea artística palau t'anava fent que fos arxiu de glories, lleys, pactes y victories d'un regne en naixement.
Al temps qu'ab torres sòlides t'alçava castell fort, hont baix de ta senyera pogués la host d'en Pere trobarhi un jorn la mort.
D'en Pere ¡d'esma pèrfida! ¡Lo cobdiciós germá! ¡Rey es, y furta encara la herencia que son pare al fill segon leixá!
¡Lo Rey de entranyes d'águila en Pere d'Aragó! ¡que á sos nebots los tendres infants, prop de Portvendres catius tancá en presó!
Que's guard de la justíssima lley del Omnipotent, que diu que el qui no conra
de pare y mare l'honra, no viurá llargament.
¡Gentil castell! Tes bòvedes s'alsavan ab orgull, vejent ton bon monarca amich d'un nou Petrarca, lo sábi en Ramon Llull.
Mes ¡ay! que de mort súbita finant en Pere el tèrs; son fill Alfons jurava Mallorca fer esclava, y abatrer son comers.
Les morts dins flama trágica d'en Bassa y d'en Cabrit; lo dol portá á tes obres, la mort à tos manobres, y al Rey l'enutx al pit.
¡Ay! si de penes hórrides p'en Pere, lo perdó ses lágremes logravan; venjança á Deu clamavan los martres d'Alaró.
¡Venjança! Y conseguírenla: morí també n'Alfons, cremat de pestilencia. ¡Rectissima sentencia del Árbitre dels mons!
II
Castell de torres gòtiques colrades per lo sol, vestides d'arjalagues, que dins pinars amagues los setgles de ton dol.
Un jorn foren alfábegues, clavells y lirs d'olors les herbes que't vestiren, y de tos murs guarniren los alts empitadors.
Quant a les mans llejitimes de ton senyor august, de grat ó de lleguda, Mallorca fonch retuda p'el Rey que's dix lo Just.
Al teu entorn fatídiques les ombres veitx volar d'en Jaume lo magnífich, d'en Sanxo el Rey pacífich, del clerge son germá.
Demunt tos sòtils, mòurerse la petja encara sent del gran Ferrant, qu'un dia dins Grecia y Almería prová son ardiment.
Y ohir me sembla mística la veu del bon infant qu'el regne renunciava, quant l'hábit demanava d'un pobre frare Sant.
Benhajan les lleys pròvides del Rey Jaume segon, que les daurades Illes rebbli de llochs у villes qu'avuy llur gloria son.
Que tes bastides tétriques broydava ab miradors, pilars plens d'esculptures,
fullatges y motllures, y vidres de colors.
Que les moresques cúpules vehé caure á colps de béch; y alçarse transformades les torres cisellades de lo palau del Xech.
Y obrar la gran bassílica, escut d'aqueix palau, hont sota cent arcades ses carns acartronades reposan ara en pau.
¡Quin temps aquell d'albrícies pels mallorquins lleals, qu'en Miramar hagueran col-legi ahont aprengueran les llengues orientals!
Y en éll la nova máquina que'n deyan d'imprentar, donava als futurs setgles les ciencies y les retgles del art del navegar.
Llavors les naus llurs ánchores calavan sense por dins ta tranquil badía, quant del llevant venía l'argent en òrri ab l'or.
Mirant tes roijes flámules entre el verdor dels pins que dalt tes torres, l'ayre besava tip del flayre plasent del romarins.
Y dins ta clastra elíptica cent comtes y barons, cent dames festejavan joglars qu'allà hi cantavan esparçes y cançons.
D'amor hermoses cántigues, les gestes de los prous, les lluytes, les victories, los fets, los llors, les glories de tos monarques nous.
Y al vespre de les cítares les musiques suaus, les veus d'arpes eóliques
baxavan melancóliques á delitar les naus.
Mes; ay ¡que poch durárenhi les festes y cantars! No va mancá'un nou Pere que plé d'enveja fera tos richs blasons minvás.
Y un jorn ses hosts faréstegues, eixint de llurs vaixells, á foch y sanch passaren los pobles, fins qu'oscaren los talls de llurs coltells.
Mesnades que, fameliques de haver ton rich boti, volgueran sedejarte; cuant tú per defensarte guardavas en Mari.
Llurs forçes eran brévoles per batrer los penons de dol que't coronavan; per çò te contrastavan ab pérfides traycions.
¡Ay! al trobarse víctima lo noble en Nicolau de la més vil venuda, la lluyta vehi perduda y al vall llançá ta clau.
Y entraren les carnívores arpelles, ton sagrat dosser, despadassaren, y bárbares xellaren ton noble ratpenat.
III
¡Fossar de lloses fúnebres! ¡Desventurat castell! ¡Sojorn de l'anyorança, cuant n'eras de folgança un temps lo sóli bell!
Del jorn que mór la frévola y enterbolida llum, me mostra desjuntades tes pedres esquerdades qu'ha enmascarat lo fum.
Y arriba la nit térbola de boyres sense estels, que los relleus esborra de ta soberga torre, y't vest de negres vels.
Com vengué terrorífica la nit que may tendrá per terme llum riallera que torne á ta senyera lo sceptre de la mar.
Ja may será benévola la sort per lo gran Rey qu'ab força revindica eixa corona rica que li pertany de lley.
Pus, reveurá tes cámeres en Jaume el desditxat, que desde sa infantesa sa vida ha vist sotsmesa als signes del mal fat.
Un altre Pere déspota que's diu del punyalet, li encativa la esposa;
y en armament li gosa si no li gosa en dret.
Y encara que les cróniques en Jaume pintan bell y ardit guerrer que's llança impávit d'esperança dins lluyta y desgavell,
Seránli sempre estériles ses forses у ardiment per batre les partides y esquadres engrehides de son cunyat potent.
Mes, ple de fé y gran ánima, lo tot p'el tot jugant, en Jaume ton monarca dins l'Illa desembarca ses forçes capdellant.
Já d'Aragó frenétigues les hosts corren p'el plá. Ta torre d'homenatje conmou llur crit salvatje, llur cant de guerretjar.
Be ho saps, dins la planicia dels camps de Llumajó, la lluyta que hi mogueren y les viltats que hi feren les hosts del d'Aragó.
¡Com no caygueran rónegues cruxides d'espavent tes torres cuant miravan que l'hermós cap tallavan á ton senyor valent!
¡Son gentil cap exánime dalt una pica alsat, servint de vil senyera! ¡sa esposa, presonera; son hereter, nafrat!
¡Y aquella nit de llástimes, desagrahit castell, presó per ells te feres y noble sanch begueres de ton senyor novell!
Per ço hi nihuan les òlibes dalt tos altius pedrers; y dins tes clastres velles
no hi cantan dames belles, no hi bornan cavallers.
Per ço caygueran mústigues les fulles de ton llor; y en tes sales desertes, de portes may obertes, al vespre hi surt la por.
Per ço es tornaren llágremes tes perles y diamants: les joyes qu'ara ostentas son áspres ferramentes qu'enjenrran dòls y plants.
Revòltante fatídiques les nits del desconhort; los jorns de goitx te mancan; y encarcerats hi tancan dins tos sojorns de mort.
No tens dossér de púrpura, sols tens fosques presons per los guerrers mes nobles; y argolles son tos mobles, cadenes y grillons.
Tos murs son tristes lápides, carners de marbres frets; ni altre corona portas que la de pedres mortes de tos corcats merlets.