# Rondayes de Mallorca (1895)/En Pere de sa butza

Li deyan en Pere de sa butza perque un dia sa mare el va enviá á dú carn y li digué que la dugués sense ossos. Ell li dugué una butza y quant s'en tornava á ca-seua va volê entrá á dins l'Iglesia per veure que feyan, perque va veure qu'hey havia molta gent. Era en temps de
l'ofici y llavó feyen es sermó. Es predicadó predicava de la butla y com anomenava moltes vegades la butla axó y la butla alló, en Pere se va pensá que deya la butza, la butza, y tant se va enfadá de que l'hey hagués afinada, que la va tirá á sa trona y digué á n'es predicadó: —Jes, idó, tanta butza, tanta butza: vatlataquí á sa butza. Quant sa mare va sebre sa passada li digué:
—Ah Pere, Pere, sempre serás Pere. Has de teni mes paciencia, y has de di sempre: Déu mos dó calma. Aquell mateix dia havia d'aná á n'es Port, y sa mare li digué que anás á cercá sa butza y la s'en dugués á rentá á la má y se faria més neta. Quant la rentava va veure un bot qu'estava per sortí á pescá, y no feya gens de vent, y digué á n'es marinés des bot: —Déu vos do calma. Aquells marinés que ja'n tenian massa s'arrambaren á sa vorera y li digueren perque deya alló, y li donaren una bona atupada. Éll los digué: —Ydó, ¿que tench de di? —¿Qu'has de di?, Déu vos do bon vent. Quant s'en tornava a la vila, se va moure un vent molt fort, y en Pere trobá un cabré amb una guarda de cabres que casí no porian caminá perque anavan cuantre vent, y li digué: —Déu vos dó bon vent. Es pastó li dona una altre atupada y en Pere li demaná: —Ydó, ¿que tench de di? —¿Qu'has de di? Déu vos dó forsa. Segui caminant de cap á la vila y quant va essê devés can Centes trobá dos carretés que se barayaven y los digué: —Déu vos dó forsa. Aquells dos el se miraren, y l'amassolaren bé, y ell los demana: —Ydó, ¿que tench de di? —¿Qu'has de di? Déu vos depart. Va fé sa seua via, y quant va essê mes amunt trobá un matrimoni, y totduna que va essê devora s'homo y sa dona los digué: —Déu vos depart. Sa dona se posá á riure, pero s'homo heu va prendre á mal y també li doná una bona tunda. En Pere li digué: —¿Ydó, que tench de di? —¿Qu'has de di? Déu vos dó molts añys de vida, per está plegats. Va dexá es matrimoni y torná fé via de cap á Felanitx. Es cap de poch temps va trobá dos homos qu'estavan encallats fins á sa cintura, á dins una bassa des costat des cami y los digué: —Déu vos dó molts añys de vida, per está plegats. Un d'aquells dos homos sorti de sa bassa axí com va podê, podê, у li doná una bona pellissa, y ell li demaná: —¿Ydó, que tench de di? —¿Qu'has de di? Qu'axi com n'ha sortit un, que surta s'altre. Quant va essê demunt Es collêt va trobá un tort y totduna li digué: —Qu'axi com n'ha sortit un, que surta s'altre. Aquell tort si que li doná s'atupada ben forta, y en Pere li demaná: —¿Ydó?, ¿que tench de dí? —¿Qu'has de dí? Déu vos do bona vista. No va trobá ningú més, y quant va arribá á caseua digué á sa mare: —Déu vos dó bona vista. —Amén, respongué sa mare; ¿que dús sa butza ben neta?
—Si, digué ell, pero s'esquena ben bruta de tochs. —Ja'n deus havê feta qualquna? —¡Á mi les m'han fetes! Y contá á sa mare tot lo que li havia passat, y llavó s'en va havê d'aná á jeure, perque ja no s'agontava de tochs, y va pensa que tanmateix lo que li havia dit sa mare que digués era lo milló: Deu mos dó calma. Deu mos dó calma.