OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Idil·lis i elegies/Llegiu, amics, és d'ella! Oh, plors, oh, sofriment

XVII
Llegiu, amics, és d'ella! Oh, plors, oh, sofriment! M'ultratja i em refusa i em crida novament. Mes, no! De bell antuvi devia estar disposta. Ara no vull anar-hi. Ja vinc. La nit s'acosta. S'excusa i ploriqueja i al capdavall m'avia. Surto, i entre els amics retrobo l'alegria, i quan ja no hi pensava, sobtadament, lleugera, una lletra m'arriba per dir-me que m'espera.
«Escolta, jove amic del meu temps primicer! Jo et conec, i, malgrat ton silenci, jo sé quina és eixa beutat que el teu cor fa llanguir i et tortura, i el nom de la qual no vols dir. És cert que el jorn més bell no iguala son visatge, però, si tu no vols sofrir son esclavatge, pensa que el teu amor l'excita a ser infidel; mira de fer algun cop la contra al seu anhel. Quan un excés d'orgull embriaga les belles, cal saber-los mostrar que un pot passar-se d'elles. Oh, amic! No siguis feble; ségueix-me; vine amb mi; respirem la frescor d'aquesta nit, car si en aquests jorns d'estiu el dia és sufocant, la nit, més fresca, invita a passar-la vetllant. Anem. I que Camil·la dormi, si vol dormir.»
Passem davant sa casa. Que en puniment, així demà, quan se desperti, li facin avinent que he passat sens mirar sa porta solament. Ja pot cridar aleshores, el gest desencaixat, que els homes són perjurs i els déus mai no han estat! Ja hi som. Vet-els aquí sos jardins solitaris que han escoltat els nostres amorosos desvaris; i allà, damunt ma testa, son llit voluptuós que hem esbullat cent voltes, jugant, nosaltres dos. Guaita el vidre i el lli, barrera delicada mostrant aquella llum tremolosa i minvada que dura fins a l'alba, no tan roja com ella,
per vetllar, vora el llit, el repòs de la bella. És allà que m'espera. Oh, si l'haguessis vista, quan, flonjament estesa, bo i recloent la vista, la testa deixa caure i el seu rostre és el rostre d'un àngel, de tan pur i fresc i dolç que es mostra! Cruel és ma venjança pel que ella feia amb mi... I tot per un caprici, per res! Fugim d'aquí! Fugim, fugim de pressa!, car no seran segurs mos plans fins que no vegi sa porta ni sos murs.
# Idil·lis i elegies/Oh, bell astre de Venus! Ja que Diana encara

XIII
Oh, bell astre de Venus! Ja que Diana encara no vol mostrar l'esclat dolcíssim de sa cara, amb ta claror divina guia mon pas secret fins al til·ler balsàmic, al peu del pujolet. No creguis pas que intenti nocturnes avoleses ni que mes trampes tingui al vianant esteses. Amo, i vaig a cercar conhort a ma frisança; vaig a cercar una nimfa bella sens comparança, bella com tu, oh Venus, més bella dins la nit que totes les estrelles que emplenen l'infinit.
# Idil·lis i elegies/Ningú més benaurat que el mortal que, tranquil

XXII
Ningú més benaurat que el mortal que, tranquil, benvolgut dels amics i a l'Amor sempre hostil, entre banquets i jocs i altres divertiments deixa passar la vida sens capficar-s'hi gens. Mes, ai d'aquell qui, el cor impregnat de tristesa, ha de fingir-se alegre i riure sens destresa! No ho sé, però tothora la veig i l'oic parlar; tothora al meu davant el seu fantasma està i al seu dolç nom encara l'oïda tinc alerta. És potser el foc del vi que el meu amor desperta? Sota els bosquets de Xipre, a Venus consagrats, Bacus madura el fruit d'aquests pàmpols daurats. Temo que per trair mon odi i ma venjança tots aquests déus malignes han fet una aliança. Perquè —bé me'n recordo!— quan, altre temps, a prop d'aquesta ingrata, en nostres secrets festins, de cop dels llavis seus la copa mig plena arrabassava i als meus, trèmuls de joia, frenètic, la portava el nèctar, de l'Amor insidiós agent, lluny d'apagar mon foc, el feia més ardent. Llavors, en un transport febril, la meva mà sa testa esbojarrada volia acaronar. Ella reia, i, malgrat dels seus braços gelosos, jo abastava amb els llavis sos besos saborosos, i, útil estratagema, maldava tot seguit per obtenir les flors que duia sobre el pit, fins que els meus dits intrèpids, convulsos de malícia, les hi prenien totes... Oh, moments de delícia! Aleshores l'amava. I l'amaria encara si la set de domini que no la desempara hagués afalagat mon orgull, que ultratjà; si una fos sols l'ofensa que tingués a venjar; si cent ofenses noves no hagués rebut després i si no l'avorrís.. Oh, quin dolor no és quan ja a l'amor tenim el cor acostumat
l'haver-nos d'allunyar d'allò que hem estimat! Per què, oh, déus, per què la vàreu fer tan bella! Oh, amics, no me'n parleu, no me'n parleu més, d'ella. ¿Què hi fa que un altre adori els seus encants divins; què hi fa que un altre imperi en tots els seus festins i que tots dos, amb mofa, diguin mon nom, tal volta? ¿Què hi fa que un altre esbulli sa cabellera solta i obtingui tots sos besos i tot son cor? ¿Què hi fa que del seu pit s'endugui les flors una altra mà? Un altre! Oh, jo no puc sofrir tal pensament! Rieu, amics, mofeu-vos del meu enfolliment. Vosaltres no estimeu; jo, sí; jo no puc viure lluny d'ella; i vaig de nou a captar-li un somriure. I quan veurà mes llàgrimes i sentirà mon plant en els seus ulls mirífics, plens de gràcia i d'encant, la complaença o l'odi, àrbitres de ma sort, o em tornaran la calma o em dictaran la mort.
# Idil·lis i elegies/Oh, jove adolescent! Si et guaito, s'enrogeix

XXIX
Oh, jove adolescent! Si et guaito, s'enrogeix la teva faç i en canvi la meva pal·lideix davant del teu front pur i ta núbil bellesa... Vine! Hi han altres jocs que els jocs de la infantesa! Vine, i sabràs com resta gravat en el meu cor ton graciós visatge, fidel ton dolç record. La voluntat es posa damunt ton front ardent; ton esguard és l'esguard d'una verge prudent. El teu pit, que s'amaga de dies rera el lli, sembla ignorar la febre de l'amorós delir. Vine; coneixeràs l'amor. No el vols aprendre? Posa en les meves mans la teva ànima tendra i mes lliçons, menys tímides que tu, oh infant prudent, et faran sospirar com jo, lànguidament, fins que, ja assossegat, ta faç tota infantina degui als meus sols besars son encesor divina. Oh, si tu un jorn vinguessis, infant, de bon matí i, blanament, la testa posessis en mon si! Entant que tu dormissis, com et contemplaria! Per por de despertar-te, ni menys respiraria. Prenent mon vel més lleu i fent-lo voleiar per sobre del teu rostre, faria dispersar els insectes alats que amb llurs ales brunzents remoregen i es posen sobre els llavis dorments.
# Joan del Riu

1. Joan del Riu n’és arribat amb un pot de confitura; Joan del Riu n’és arribat amb un pot de raïmat. N’ha portat un violon per fer ballar les minyones, n’ha portat un violon per fer ballar tot el món.
2. Joan del Riu n’és arribat amb una carga de monines; Joan de Riu n’és arribat amb una carga d’escarbats. N’ha portat...
3. Joan del Riu n’és arribat amb una bóta de vi ranci, Joan del Riu n’és arribat amb una bóta de moscat. N’ha portat...
# Joan Gabriel Borkman

Biblioteca Popular de «L'Avenç»
Ningú podrà reimprimir ni representar aquesta obra sense permís del traductor.
JOAN GABRIEL BORKMAN.
GUNILDA BORKMAN, sa muller.
EDUART, llur fill.
ELLA RENTHEIM, germana bessona de la senyora Borkman.
FANNY WILTON.
GUILLEM FOLDAL.
FRIDA, sa filla.
MALENA, cambrera.
L'acció passa, al caient d'una tarda d'hivern, en la casa pairal dels Rentheim, als afòres de la capital.
Aquesta obra va representar-se per primera vegada en llengua catalana en el Teatre de les Arts, per la companyia del Teatre Intim, la nit del 30 de Novembre de 1903, baix el següent repartiment: JOAN GABRIEL BORKMAN, Sr. Gimenez; GUNILDA BORKMAN, Srta. Ferrer; EDUART BORKMAN, Sr. Cunill; ELLA RENTHEIM, senyora Panadès; FANNY WILSON, Srta. Vallespir; GUILLEM FOLDAL, St. Puiggarí; FRIDA, Srta. Cazorla; MALENA, Srta. Roca. Director artistic: D. Adrià Gual.
DEL MATEIX TRADUCTOR
Molière : L'Avar. Comedia en cinc actes
# Joan Gabriel Borkman - Acte Tercer

Mateixa decoració de l'acte primer, o sigui les habitacions de la senyora Borkman. El quinqué continúa encès damunt de la taula, al costar del canapè. La senyora Borkman amb un fixú negre al cap, tota agitada, entra per la porta del vestibol, s'acosta a la finestra i fa córrer una cortineta. Després atravessa la sala i sen va a seure al costat de l'estufa. Un moment després s'aixeca bruscament i toca l timbre. Queda esperant, dreta, al costat del canapè. Veient que no ve ningú, torna a trucar més fort. Al cap d'una estona entra la Malena, la cambrera, per la porta del vestibol. Ve malhumorada. Se veu que s'ha despertat sobresaltada i que s'ha vestit depressa.
Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/78 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/79 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/80 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/81 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/82 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/83 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/84 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/85 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/86 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/87 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/88 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/89 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/90 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/91 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/92 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/93 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/94 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/95 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/96 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/97 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/98 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/99 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/100 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/101 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/102 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/103 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/104 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/105 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/106 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/107 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/108 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/109 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/110 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/111 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/112 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/113 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/114
# Joan Gabriel Borkman - Acte Primer

Planta baixa de la casa. Mobles antics, deslluits. Una porta am vidrieres fa comunicar el saló amb una peça vidriada del fons que dóna, per una finestra, an el jardí, que s distingeix en el crepuscol. Cauen petits borrallons de neu. A la dreta, la porta del vestibol. Més aprop, una vella estufa de ferro, ont espurneja un bon foc. En el segon terme, a l'esquerra, una porteta. Més endavant, en el mateix costat, una finestra am pesantes cortines, tirades. Entre la porta i la finestra, un sofà i una tauleta coberta am tapit. Damunt de la taula, un quinqué encès, amb el seu pampol corresponent. Al costat de l'estufa, una poltrona amb espatller alt. La senyora Borkman està asseguda en el canapè, fent ganxet. Es una senyora d'edat, seria, d' aspecte noble, però fred, de cabellera espessa i grisa, de mans transparentes i fines. Porta un vestit fosc, de bona seda, un xic passat de moda, i un fixú damunt de les espatlles. Després d'un moment de silenci i d'immobilitat, se senten els cascabells d'un trineu que passa. La senyora Borkman para l'orella i els seus ulls brillen d'alegria.
Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/14 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/15 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/16 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/17 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/18 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/19 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/20 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/21 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/22 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/23 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/24 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/25 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/26 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/27 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/28 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/29 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/30 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/31 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/32 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/33 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/34 Pàgina:Joan Gabriel Borkman (1904).djvu/35
# Jochs Florals de Barcelona en 1859

| ← ← Discurs de altre dels mantenedors | Jochs Florals de Barcelona en 1859 Jochs Florals de Barcelona en 1859 Pòrtic | Jochs Florals de Barcelona en 1860 → Llista dels mantenedors y adjunts del any 1859 → |
JOCHS FLORALS DE BARCELONA
EN 1859.
_________________ aquesta edició es propietat de d. salvador manero. _________________
________________________________________________________ Barcelona. Imp. de El Porvenir, de Bonaventura Bassas, Tallers, n. 51 y 53. - 1859.
| | pág. |
| Llista dels mantenedors y adjunts del any 1859 | 5 |
| Acta de la festa | 11 |
| Discurs del M. I. S. Alcalde corregidor | 16 |
| Discurs del president del Consistori (Don Manuel Milá) | 21 |
| Memoria del secretari. (Don Antoni de Bofarull) | 27 |
| Premi de la flor natural.—Clemencia Isaura. (Doña Isabel de Villamartin) | 59 |
| Primer accéssit.—Anyoransa. (Doña Victoria Peña) | 79 |
| Segon accésit.—Llágrimas de sanch. (Don Albert de Quintana) | 85 |
| Premi de la englantina.—Són élls! (Don Dámaso Calvet) | 93 |
| Primer accéssit.—¿Quí vens al amor, que etxisa? (Don Salvador Estrada) | 101 |
| Segon accéssit.—Lo sagrament de En Pere III. (Don Adolfo Blanch) | 119 |
| Premi de la viola.—Amor á Dèu. (Don Adolfo Blanch) | 137 |
| Primer accéssit.—A mon Dèu. (Don Mariano Fonts) | 141 |
| Segon accéssit.—La fé. (Don Manuel de Lasarte) | 151 |
| Premi del llessamí.—Lo vot del trovador. (Don Antoni Camps) | 157 |
| Premi del pensament.—Lo que diu la oreneta. (Don Guillem Forteza) | 165 |
| Premi de la ploma.—Soneto. (Don Salvador Estrada) | 173 |
| Discurs de altre dels mantenedors. (Don Víctor Balaguer) | 175 |
# Joan Sardà

* Joan Sardà, per Joan Maragall i Gorina (1900) Inclou el poema Ardua sentenza (1880) i la crònica Recuerdos amargos (1888).
* Joan Sardà, part de les Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa II (1912)
# Lo pi de Formentor

LO PI DE FORMENTOR
Mon cor estima un arbre! Mes vell que l'olivera,
Mes poderós que'l roure, mes vert que'l taronjer,
Conserva de ses fulles l'eterna primavera
Y lluyta ab les ventades qu' atupan la ribera,
Que cruxen lo terrer.   No guayta per ses fulles la flor enamorada,
No va la fontanella ses ombres á besar,
Mes Deu ungí d'aroma sa testa consagrada
Y li doná per terra l'esquerpa serralada,
Per font l'inmensa mar.
Quant lluny, demunt les ones, renaix la llum divina,
No canta per ses branques l'aucell qu' encativam;
Lo crit sublim ascolta de l'águila marina,
Ó del voltor que puja sent l'ala gegantina
Remoure son fullam.   Del llim d'aquesta terra sa vida no sustent;
Revincla per les roques sa poderosa rel.
Té plujes, y rosades, y vents y llum ardenta;
Y, com un vell profeta, reb vida y s'alimenta
De les amors del cel.
¡Arbre sublim! Del geni n'es ell la viva imatge:
Domina les montanyes y aguayta l'infinit;
Per ell la terra es dura, mes besa son ramatge
Lo cel que l'enamora, y té'l llamp y l'oratge
Per gloria y per delit.
¡Oh! sí; que quant alloure bramulan les ventades
Y sembla entre l'escuma que tombi lo penyal,
Llavors ell riu y canta mes fort que les onades
Y triunfador espolsa demunt les nubolades
Sa cabellera real.
Arbre, mon cor t'enveja. Sobre la terra impura,
Com una prenda santa duré jo 'l teu recort.
Lluytar constant y véncer, reinar sobre l'altura
Y alimentarse y viure de cel y de llum pura...
¡Oh vida... noble sort!
¡Amunt, ánima forta! Traspassa la boyrada
Y arrela dins l'altura, com l'arbre dels penyals.
Veurás caure á tes plantes la mar del mon irada,
Y tes cansons valentes 'nirán per la ventada,
Com l'au dels temporals.
1875.
# Lo rondallayre

DEL PRESENT LLIBRE.
| Prólech | Pág. 5 |
| 1. Joan de l' os | 11 |
| 2. Lo claveller | 17 |
| 3. Barba d' or | 21 |
| 4. La creació | 23 |
| 5. Lo castell d' irás y no 'n tornarás | 25 |
| 6. La flor del penical | 33 |
| 7. Lo capdell d' or | 36 |
| 8. Los tres germans | 39 |
| 9. Lo castell del sol | 41 |
| 10. Lo camí del Cel | 46 |
| 11. Los tres cabells del dimoni | 50 |
| 12. Los fustots | 55 |
| 13. La rateta | 58 |
| 14. Lo castell de irás y no hi veurás | 60 |
| 15. Lo traginer | 68 |
| 16. Lo fill del pescador | 72 |
| 17. Lo beneyt | 79 |
| 18. Las tres taronjas del amor | 82 |
| 19. Blancaflor | 85 |
| 20. La ventafochs | 91 |
| 21. La perera | 94 |
| 22. La fillastra | 97 |
| 23. La bruixa del Ferrer | 101 |
| 24. Lo trist | 103 |
| 25. Lo taronjer | 107 |
| 26. La gavia d' or | 111 |
______
LO RONDALLAYRE.
QUENTOS POPULARS CATALANS
COLECCIONATS PER
FRANCISCO MASPONS Y LABRÓS,
Sócio honorari de la Academia de Bonas lletras
de Barcelona.
BARCELONA.
LLIBRERÍA DE ÁLVAR VERDAGUER, rambla davant del liceo, nº 5.
1871.
DEL PRESENT LLIBRE.
| Prólech | Pág. 5 |
| 1. Joan de l' os | 11 |
| 2. Lo claveller | 17 |
| 3. Barba d' or | 21 |
| 4. La creació | 23 |
| 5. Lo castell d' irás y no 'n tornarás | 25 |
| 6. La flor del penical | 33 |
| 7. Lo capdell d' or | 36 |
| 8. Los tres germans | 39 |
| 9. Lo castell del sol | 41 |
| 10. Lo camí del Cel | 46 |
| 11. Los tres cabells del dimoni | 50 |
| 12. Los fustots | 55 |
| 13. La rateta | 58 |
| 14. Lo castell de irás y no hi veurás | 60 |
| 15. Lo traginer | 68 |
| 16. Lo fill del pescador | 72 |
| 17. Lo beneyt | 79 |
| 18. Las tres taronjas del amor | 82 |
| 19. Blancaflor | 85 |
| 20. La ventafochs | 91 |
| 21. La perera | 94 |
| 22. La fillastra | 97 |
| 23. La bruixa del Ferrer | 101 |
| 24. Lo trist | 103 |
| 25. Lo taronjer | 107 |
| 26. La gavia d' or | 111 |
______
# Lo petit baylet

LO PETIT BAYLET.
Lo petit baylet—dematí 's llevá agafa la arada—y á llaurar se 'n va. i!i!i! La mestressa es jove—n' hi du l' esmorsar, un tupí de sopas—y un crustó de pa y una arangadeta—per poderl' passar, y una carbasseta—pera xarricar. —Feste ensá baylet—feste ensá á esmorsar. —No pot ser mestressa—que tinch de llaurar: aquest camp que llauro—tinch de conrear. Al mig d' aquell camp—una herbeta hi ha que se 'n diu falsia—que may granará. Al mig de la herbeta—una font hi ha que tots los que hi beuhen—s' han de agenollar, de genoll en terra,—sombrero á la ma. Mentres ell bevia—l' amo hi arribá. —Baylet si te 'n sembla—qu' aixó es travallar! —Si per cert, nostramo,—moll que 'm fa suar. —Baylet, passa á casa—que 't vull despatxar. Tres doblas que 't dech—no te las vull dar, l' una me la quedo—pèl poch travallar; l' altre me la quedo—pèl molt festejár; l' altra per las banyas—que m' has fet portar.
—A tu y á la dona—'us vull despatxar. —Tres doblas de quatre—me n' hauréu de dar. —Vetanaquí dugas—pèl bon travallar; vet á n' aquí un' altra—per lo festejár y pera las banyas—que me 'n fas portar. Portals y finestras—tindré d' aixamplar perque son estretas-y no hi puch passar.
# Montanyes regalades

Montanyes regalades són les del Canigó, que tot l'istiu floreixen, primavera i tardô. Mon pare m'ha promesa amb un pobre pastor. Jo que no l'aimo gaire, jo que no l'aimo, no, jo que no l'aimo gaire la vida del pastô. Deu-me l'amor, minyona, deu-me lo vostre amor. Ells se'n van a montanya: jo visc al Rosselló; ell cutxa sus la palla: ja cutxi sus cotó; ell menja pa moreno: jo'n mengi del flecó; ell menja carn de cabra: jo'n mengi de moltó; ell ne beu aigua clara: jo'n bec del vi millô.
# Victor Hugo en català/Son nom

Lo dols perfum de casta satalia, lo roig explendorós d' una aureola, del jorn l' últim rumor; la trista queixa del amich benévol que nostras penas plany y 'ns aconsola, lo misteriós adéu del temps que vola, lo suáu bregit d' n tendre bes d' amor;
La banda hermosa ab set colors pintada en lo núvol cendrós, per la tormenta com un troféu llegada al sol radiant; l' accent inesperat de veu amiga qu' en nostra ment encara está patenta.
lo vot secret qu' á la donzella alenta, lo somni grat d' infant.
Lo cant armoniós d' un llunyá coro, lo gréu sospir qu' á l' amorosa aurora envia 'l trist Memnon; lo murmuri d' un só que, com la perla de rosada, tremola y s' evapora… tot dols invent de pensa creadora es menos dols, oh lira, que ton nom!
Pronumciémlo apleret, com la plegaria qu' al Senyor enviám, mes tots á l' hora fem qu' á coro ressone en nostre cant: qu' éll sia la fantástica y secreta llum que lo temple silenciós decora lo mot qu' en el sagrari, ab veu canora murmura l' eco errant.
¡Oh mos volguts amichs! Ans que ma musa per las cegas passions extraviada, en mots de foch ardent, mescle ab los noms qu' un fátuo orgull proclama
lo séu, més cast que maternal besada, per lo amor en mon ánima inspirada guardat com un tresor omnipotent;
Caldrá que sia 'l cant de mos fiels himnes com un cántich sagrat, que lo home escolta ab religiós respecte agenollat; y qu' á llurs veus l' atmósfera sufresca tal commoció com quan un ángel solta sas alas de diamant y giravolta per sobre 'l nostre cap.
# Victor Hugo en català/¡Passáu!

Pusqu' he posat mos llavis en ta copa, pusqu' en tas mans mon front he reclinat; pus que, juntant ma boca á la tua boca, lo dols perfum de t' ánima he gustat;
Pus que 'm fou dat, de ton accent qu'encisa paraulas escoltar qu' omplan mon cor; pus que ton plany he vist y ta sonrisa, mentres tos ulls vessavan pur amor;
Pusque brillar he vist damunt ma testa de ton astre amagat un hermós raig;
pusque 'l camí que prosseguir me resta m'has adornat ah cosas do ton maig;
Puch ja dir á mos anys que van depressa: —«¡Passáu! ¡passáu! ¡No puch més envellir! Enduyeu's vostres flores, que la que 's dressa en m' ánima, no pot ningú cullir!
«Es en va qu' ab vostra ala, 'l got qu' engendra mon pler, vulgáu vessar, pus qu' en mon pit hi ha mes foch qu' en vosaltres freda cendra, mes amor qu' en vosaltres mesquí olvit!»
# Victor Hugo en català/¡Escóltam, oh Magdalena!

¡Escóltam, oh Magdalena! la vall ahir de glas plena per tot ja está verdejant. Vina al bosch qu' ara abandona ma gent al ohir que sona lo corn de cassa distant.
¡Vina! Sembla, Magdalena, que Primavera, ab s' alena dant á las flors sos colors,
eixa nit pera agradarte lo camí volgué alfombrarte vessanthi totas las flors!
Si jo fos, oh Magdalena, lo confés á qui ta pena contas en l' alt tribunal, quant ta perfumada boca sa orella casi be toca, tot fent ton vot virginal!…
Si jo fos, oh Magdalena, l' ull de nocturna falena llavors que la son te vens, y qu' en ta cambra tranquila volent penetrar, refila per los vidres transparents!…
¡Quan ton seno, oh Magdalena, surt del cosset de ballena lliure del gipó esquifit; quan de por de veure't núa tapas (oh ignocencia tua!) lo mirall ab ton vestit!…
Si volguesses, Magdalena, ta casa estaria plena de patjes y de criats, y 'ls murs del altar macissos cubririan richs tapissos de llunyas terras portats…
Si volguesses, Magdalena, en lloch del ram de verbena qu' adorna ton caputxó, durias en la corona que ta noblesa pregona blanca perla per floró.
Si tú vols, oh Magdalena, del castell te faré estrena: jo só lo compte Roger. Deix ta cabanya, pastora, que, per estar á tot hora prop téu, pastor me full fer!
# Victor Hugo en català/Quan jo dorme

¡Oh! Quan jo dorme vina prop mon llit, com al Petrarca Laura visitá: rodeja'm amb l' alena de ton pit!… y veurás com ma boca, tot seguit, s'entre obrirá!
En mon front pesarós, hon pot ser creix un somni horrible que penar me fa,
que 's deture un moment ton esguart deix!… y veurás com mon somni al temps mateix resplandirá!
En mos llavis, després, hon s'entreveu la flama qu' en mon cor Déu depurá, deix un pató, 'l vol plega al costat meu!… y veurás com mon ánima ben breu s' aixerirá!
# Victor Hugo en català/Transport

¡Jo estava meditant!—D' ombra serena cuberta, la vesprada 's despedia; l' extensa vall se veya de llums plena; la mar, besant la platja s' adormia: jo, contemplant del cel l'hermosa escena, d' alabansa un inmens cantar ohía qu' espargian de veus gran munió del un al altre extrem de la Creació.
Tot quant Déu féu petit, en son desvari, á tot quant Déu fáu gran, plácit sonreya: al átomo 'l col-lós extraordinari, á l' antorxa l' estel qu' al lluny se veya. Natura del amor era 'l santuari dins del qual cada sér al altre deya: —¡Que n' ets d' hermós!—al mar lo papalló; la montaña á la flor:—¡Fesme un pató!