OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 40 cançons populars catalanes/La ploma de perdiu

Si n'hi havien tres ninetes,
lumberbigudí bigudon dondeta,
lumberbigudí bigudeta don,
que totes tres brodaven seda,
lumberbigudí, lumberbigudon,
lumberbigudí bigudeta don.
L'una groga i l'altra verda,
i l'altra n'era vermelleta.
Lo fill del Rei s'hi paseja.
Ja·ls en demana un bri de seda.
— Què·n voleu fer del bri de seda?
— El vui per una llaçadeta
— Per què·n voleu la llaçadeta?
— Pera agafà una perdiueta.
— Per què·n voleu la perdiueta?
— Pera arrancar-li una plometa.
— Què·n voleu fer de la plometa?
— Hi vui escriure una carteta.
— Què·n voleu fer de la carteta? — Vui enviar-la a l'amoreta.
— Què·n voleu fer de l'amoreta?
— Vui fer-li una abraçadeta.
# 40 cançons populars catalanes/La Dama d'Aragó

A Aragó n'hi ha una dama que es bonica com un sol; té la cabellera rossa: li arriba fins als talons Ai, amorosa Agna Maria, robadora del meu cor.   Ai de l'amor! Sa mare la pentinava amb una pinteta d'or; sa tia los hi esclaria los cabells de dos en dos. Cada cabell, una perla, cada perla, un anell d'or; cada anell d'or, una cinta que li volta tot el cos. Sa germana'ls hi entrenava amb una cinteta d'or; sa padrina los hi untava amb aigua de nou olors; sa germana més petita li baixava'l lligador; el lligadô que li baixa es un floc de nou colors; sa cunyada'ls hi lligava amb un floc de nou colors; son germà se la mirava amb un ull tot amorós. — No fossim germans, Maria, nos casariem tots dos: ara, com que som germans, jo t'he buscat aimador. A la fira se l'emporta,
a la fira de Lyó. De tants anells que n'hi compra li cauen del mocador. Els criats van al darrera plegant-los de dos en dos. — Senyora Maria, tinga, tinga, tinga'ls anells d'or.— Mentres estan a la fira toquen a missa major. — Germà meu, anem a missa, anem a missa major. A l'entrar ella a l'iglesia les piques se tornen flors; per pendre l'aigua beneita tenia un canonet d'or. Quan es al mig de l'iglesia los altars llueixen tots. Les dames, quan la van veure, totes li varen fer lloc. Les dames seuen en terra, i ella en cadireta d'or. Capellà que diu la missa n'ha perduda la lliçó; escolà que l'ajudava no li'n sab donar raó. — De qui es aquella dama que llença tant resplendor? — N'es filla del rei de França, germana del d'Aragó; i si acàs no ho voleu creure, mireu-li lo sabató: veureu les tres flors de lliri i les armes d'Aragó.
# 40 cançons populars catalanes/La Pastoreta

Què li donarem a la pastoreta? Què li donarem per anâ a ballâ? Jo li donaria una caputxeta i a la montanyeta la faria anâ. A la montanyeta no hi neva ni hi plou, i a la terra plana tot el vent ho mou. Sota l'ombreta, l'ombreta, l'ombrí, flors i violes i romaní.
# Segona serie de cançons populars catalanes/Cant d'amor

Ne só nat sense fortuna, ben só estat desgraciat, festejant una donzella hermosa i bella, del poc temps que m'ha donat festejant una donzella hermosa i bella, del poc temps que m'ha donat.
De nit sempre la somnio, promptament ne só despert trec el cap a la finestra i cada vespre sempre'm sembla que la veig trec el cap a la finestra, i cada vespre sempre m sembla que la veig.
# Segona serie de cançons populars catalanes/Desengany

Carrê amunt i carrê avall, carrê de l'Argenteria, la vareig veure al balcó que la fresca n'hi prenia. —No pugeu, no, Joanet, que'l pare'ns hi trobaria.
Veniu demà al dematí, tres hores abans de dia, que'l pare serà a mercat, la meva mare a matines.— Al sentdemà al dematí en Joanet ja venia: ella'l va baixar a obrir despulladeta en camisa. Era tant el seu amor, l'amor que ella li tenia, que enraonant enraonant, la nina's quedà adormida. Quan la nina's despertà tres hores eren de dia. —'Neu's-en, 'neu's-en, Joanet, que'l pare'ns hi trobaria.— Quan tot just era al carrê veu son pare que venia. —D'aont veniu, Joanet, a aqueixes hores de dia? —Del convent de la Mercè de tocar-ne les matines. —Ai, Déu meu, com pot ser això, si jo no les hi sentides? Si vos penseu, Joanet, casau's-e amb la meva filla? —Vostra filla no la vui, no la vui ni la voldria. No me la vareu donar quan jo us-e la pretenia: ara ja estic satisfet, ja hi lograt lo que volia.
# Segona serie de cançons populars catalanes/En Serrallonga

Joan Sala i Viladrau era'l nom que jo tenia, per sobrenom Serrallonga, casat era amb la pubilla. Teniem tres heretats, els dos descansats viviem, de continu tres criats fins a taula nos servien. Un dilluns al dematí Déu vol la fortuna mia: tinguerem quatre pendencies amb un fadrí de la vila. De raons ve més raons: jo li vaig llevar la vida; fadrí es fill de bona part, de gent principal i rica. Manaren que'm perseguís el rei de nit i de dia. Veient-me avorrit del món, perseguit de la justicia, aní amb en Roca a dinar si me'n vol en sa quadrilla. Divuit anys vaig anar amb ell perseguint la mala vida. Jo li mirava'ls profits i ell ane mi no me'ls mira: jo me'n vaig determinar de fer-me'n cap de quadrilla. Jo me'n posí a llogar moços, cinquanta tots en un dia; ja forem cinquanta i dos, jo i un company que tenia.
En el regne de Valencia m'encontrava sol un dia, trobant-me sense diners jo i la camarada mia. Anàrem a un hostal: de diners prou n'hi havia: d allí'ns en varem portar prop de cinccentes lliures. Acabats són els diners, jo a l'hostal ja hi tornaria; jo me'n vaig determinar de tornar-hi sol un dia. De tant lluny com veig l'hostesa —Teniu gent de mala vida? —Bé n'hi ha haguda per mi, m'han robat tot quant tenia. —Me'n dirà, senyora hostesa, el lladre quin nom tenia? —El traidor den Serrallonga, llamp que li llevés la vida.— Jo penso de baix en baix: —Lo que'm desitges te vingui.— A la taula hi han dos moços que'm miren com jo me'ls miro. Que ells ne porten floviols, pel cert jo també'n tenia, que si ells guessin sonat, jo també sonat hauria.
# Segona serie de cançons populars catalanes/Caterina

Caterina se 'n pentina, prim, tant amorosa, amb una pinta d' argent, prim tant amorosament.
Cada cabell que lin queia maleía 'ls seus parents; maleía pare i mare, son marit primerament. Son marit se l'escoltava i de molt secretament. — Calla, calla, Caterina, no parlis tant malament. Si aquest viure no t'agrada, jo 't faré mudar d'intent. Quan ereu a casa vostra n'anaveu molt pobrament. Abans, quan 'naveu a missa, hi anaveu tot corrent, i ara hi aneu amb cotxe; per vós s'aixequen la gent; i-us feien menjar pa d'ordi, i ara 'l mengeu de forment. De pedaços a la roba n'hi portaveu més de cent, i ara n'aneu de seda, de seda i de fil argent. I us feien guardar les cabres tant amb pluja com amb vent, i aqui aneu acompanyada de criades més de cent. Si aquest viure no us agrada, casa vostra us tornarem.
# Segona serie de cançons populars catalanes/El petit bailet

El petit bailet dematí se'n va: 'gafa la relleta i a llaurar se'n va.
Lairum lairum laireta, lairum lairum lairà.
La petita jova li duu l'esmorsar: un tupí de sopes, un crostó de pa i una carbaceta pera xerricâ. Al mig de la vila una font hi ha, que qui vulga beure s'ha d'agenollâ, de genolls en terra, barret a la mà. Jugarem a córrer qui més correrà: tu per la costeta, jo pel camí pla.
# Segona serie de cançons populars catalanes/El rei Herodes

Estant a la cambra amb son fill aimat remor va sentir-ne per tot el veinat.
Era-l rei Herodes amb la seva gent, que feia matar tots els ignocents.
— Anem's-en, Josep; anem's-en, espòs; anem's-en a Egipte sens tenir repòs.
Deixem nostres cases, viandes també, perquè 'l rei Herodes diuen que ja ve.—
Amb la somereta se'n van a cavall, seguint les petjades per un camí ral.
Els angels davallen, també'ls aucellets, perquè'l bon Jesús no fos descobert.
Pel camí anaven molt atribulats;
un home trobaren que sembrava blat.
Vós, Verge Maria, li vareu manar que molt aviat l'anés a segar.
— Com el segaria, jove, lo bon blat? Com el segaria, si encara no es nat?
— Preneu la falseta, que ho serà aviat.— No va trigâ una hora que ja era espigat.
Primera garbera vos vareu 'magar. No va trigar una hora que varen passar.
Era'l rei Herodes amb tota la gent, que feia matar tots els ignocents.
Molta gent amb armes l'anaven cercant. A l'home digueren que estava segant:
— Vós, home, el bon home, lo bon segador, heu vist una dòna amb el Redemptor?
Ell ne responia: — Una n'ha passat mentres jo n'estava segant aquest blat.—
Se'n gira an els altres; diu: — No seran ells. Tornem's-en a casa amb tota la gent.
El camí que hem fet no'ns ha aprofitat: ens hem cansat molt i res hem trobat.
# Segona serie de cançons populars catalanes/Els tres dallaires

N'hi havien tres dallaires que'n dallen del bon blat. Els dos dalla que dalla, petita bonica. l'altre no pot dallar, petita com va.
Lom la que de l'aire l'aire, lom la que de l'aire va, lom la que de l'aire l'aire, lom la que de l'aire va
N'hi ha una minyoneta que'ls ne porta 'l dinar —Que teniu el dallaire, petita bonica, que no podeu dallar? petita com va.
—Mon mal es d'amoretes, es mal de festejar: una polleta rossa, petita bonica, que'm fa morî i penar, petita com va.
Jo li diré al seu pare si me la vol donar. Si ell no me la dóna, petita bonica, jo la faré robar, petita com va.
pels miquelets d'Andorra o pels de Perpinyà.— Ja'n truquen a la porta, petita bonica, —Hola, hola, qui hi ha? petita com va.
—Baixeu, baixeu, rosseta, que us ne volen casar. —Ja baixo desseguida, petita bonica, que ho tinc tot arreglat, petita com va.
Les vintinou camises acabo de plegar.— Al baixant de l'escala, petita bonica,
n'encontra son germà, petita com va.
—Ont vas, falsa traidora, que me l'has de pagar? —Calla, mon germà, calla, petita bonica. Calla, no'n vols callar? petita com va.
—Ja sabs que amb gent de guerra no hi ha res a guanyar. —Si les forques són noves, petita bonica, te les faré estrenar,— petita com va.
Obren tantost la porta i pres ja l'han posat: abans de morî'l dia petita bonica, varen penjâ'l germà, petita com va.
Lom la que de l'aire l'aire, lom la que de l'aire va, lom la que de l'aire l'aire, lom la que de l'aire va.
# Segona serie de cançons populars catalanes/El Caçador

Un matí, a trenc d'aubada, jo me'n vaig anâ a caçâ. Saltant barrancs i montanyes una nina vaig trobâ. Entaulant conversa amb ella jo l'amor li demaní; la resposta que ella'm feia: —Caçadô, us burleu de mi. Demaneu-me al pare i mare, que, si ells hi venen bé, jo us prometo de paraula que, per mi no's perdrà re.— Pensant no més en sos pares, jo no podia dormir, per saber què'm respondrien, si me'n dirien que sí. A son pare i a sa mare jo 'ls la vaig 'nâ a demanar. La resposta que me'n feien que s'hi volien pensar. Resposta no n'han tornada: no m'han dit ni sí, ni no; entre mi mateix pensava: volen un partit millor.
# Segona serie de cançons populars catalanes/Fum, fum, fum

A vinticinc de Desembre,    fum, fum, fum, ha nascut un minyonet ros i blanquet, fill de la Verge Maria; n'es nat en una establia,    fum, fum, fum.
Aquí dalt de la montanya,    fum, fum, fum, si n'hi han dos pastorets abrigadets amb la pell i la samarra; mengen ous i botifarra,    fum, fum, fum.
Qui'n dirà més gran mentida?    fum, fum, fum, Ja'n respon el majoral amb gran cabal: — Jo'n faré dèu mil camades amb un salt totes plegades,    fum, fum, fum.
Ja'n va respondre en Diego:    fum, fum, fum, — Bé t'enganyes per meitat, tu, Escarbat, que tu sempre per fingir-te jo mentida tinc de dir-te,    fum, fum, fum.
Les llangonices d'aquell,    fum, fum, fum, bé sé prou qui les ne trau, i a mi ja'm plau, i el vi dolç de la padrina jo me'l bec per medecina,    fum, fum, fum.
A vinticinc de Desembre,    fum, fum, fum, es el dia de Nadal molt principal; quan eixirem de maitines farem bones restolines,    fum, fum, fum.
Déu nos dó unes santes festes,    fum, fum, fum, amb temps de fret i calor, i molt millor fent-ne de Jesús memoria lo tindrem sempre a la Gloria    fum, fum, fum.
# Segona serie de cançons populars catalanes/La Dida

A caçar n'es el bon rei, el bon rei i la regina. No roman ningú al palau, sinó l'infant i la dida. L'infantó no vol callar ni en breçol ni en cadira, sinó voreta del foc, a la falda de la dida. Un gran foc la dida encén de llenya seca d'alsina. Amb l'ardoreta del foc la dida s'es adormida. Quan ella's va despertar troba l'infant cendra viva. La dida llença un gran crit: —Aidau-me, Verge Maria, que si vós no m'ajudeu, de tothom seré avorrida. Set anells d'or que jo tinc tots set vos els donaria. Verge, si·m torneu l'infant, corona d'or vos faria, i al vostre fill gloriós un altre de plata fina.— Mentre estava ella en això un patge del rei arriba. — Dida, de què sospireu? De què esteu tant afligida? — Me s'ha cremat un llençol dels millors quel rei tenia. — Dida, veus-aqui diners: aneu's-en per les botigues.
— En botigues no n'hi ha pas dels llençols que·l rei tenia. — Si no n'hi ha de plata i or, compreu-lo de seda fina.— Mentre estan dient això, lo rei i la reina arriben. — Dida, aont teniu l'infant, que per veure-l jo venia? — L'infant es en el breçol: nit i dia dormiria. — Dida, aneu-lo a cercar, sinó jo també hi 'niria.— A la voreta del breç sent una veu que li crida: — Dida, veus-aquí l'infant que es al breçol que dormia. — Valeu-me, santissim Déu! Aidau-me, Verge Maria! Les promeses que us he fet totes seran ben complides.
# Poesies (Miquel Costa)

| | Págines. |
| Prolech | V |
| La vall | 1 |
| La font | 4 |
| Diada de Juny | 6 |
| Amor de patria | 9 |
| Cansó | 10 |
| Dos suspirs | 12 |
| La corona de semprevives | 13 |
| La primera llágrima | 15 |
| Primavera | 21 |
| A un claper | 22 |
| Per la corona poètica de la Beata Catalina | 26 |
| Demunt l'altura | 32 |
| Juventut | 36 |
| Marina | 40 |
| Nocturn | 42 |
| Lo pi de Formentor | 43 |
| Defalliment | 46 |
| Sequedat | 48 |
| L'harpa | 49 |
| Ran de mar | 52 |
| Tenebres | 53 |
| Per qué | 56 |
| Miramar | 57 |
| Fé y dupte | 65 |
| Á mossen J. Verdaguer | 67 |
| Comparansa | 71 |
| Á D. Marian Aguiló | 72 |
| Reculliment | 74 |
| Tribut d'un mallorquí | 75 |
| De matí | 81 |
| Temporal | 83 |
| Epitafi | 86 |
| Cansó dels pelegrins de Lluch | 87 |
| Á mon amich M. R. | 91 |
| Lluch | 93 |
| Cántich de Bellver | 95 |
| La llegenda del Puig de Pollensa | 99 |
# Poesies (Miquel Costa)/Cántich de Bellver

CÁNTICH
per la dedicació de la capella de bellver
A vos, Reina y Mare, los himnes de gloria,
Á vos qu' á Mallorca volguéreu baxar!
Al lloch del prodigi, per ferne memoria,
Mallorca agrahida vos alsa un altar.
¡Per trono de gracies vullaulo aceptar!
De Bellver á la falda florida
Poch á poch un vellet caminava:
Si'l seu pas fatigós s'aturava,
Ben amunt feya via'l seu cor.
Duya ab má tremolosa'l rosari,
Y cap gra del rosari movia
Que no mes dins un' Ave-Maria Mel brescava de mística flor. (I)
Era Alonso l'humil, que tenia (2)
L' obehir per suprema victoria,
L'humiliarse per tota sa gloria,
Per delicies l'aspror de la fèl.
¡Ah! sos ulls richs de llágrimes duyan
La claror que 'ls dimonis aterra:
Acalats, benehian la terra,
Axecats, alegravan el cel.
¡Admirable vellet! Com esqueya,
Ab sos anys y se gran penitencia,
La frescor d' una nova innocencia
Que nodria aquell cos dolorós.
Per son front penitent se posavan Cántichs d' ángel, visions falagueres,
Com revoltan gentils caderneres
La floreta del cart espinós. (3)
Humildat, ¿qui dirá tes grandeses?
Per tú Deu devallava á Maria,
Per tú Alonso lográ en aquell dia
Que la Reina del cel devallás.
Cel de cels la gran Verge traspassa;
Més qu' estrelles y sols ella brilla,
Y s' atura demunt aquest' Illa:
¡Consagrada, Mallorca, ja estás!
Resplandors, melodies, aromes
Enrevoltan el Sant... (¡no es del-liri!)
Y, ab un vel de blancura de lliri,
Va Maria aquell front á axugar.
Les paraules qu'allá se digueren
En cap llengua del mon se dirian:
Les montanyes de goig s' extremian,
Adoravan les ones del mar.
¡Oh! benhajas, diada de festa
Que revivas la gran recordansa:
Serás dia també d' esperansa
Per lo poble fehel mallorquí.
Fita bella será dins l'historia
L' altar nou que Mallorca devia...
Aquí 'l peu estampava Maria:
¡Font de gracies segura hi ha aquí!
¡Oh, company de Jesús, gloria nostra,
Que de terres llunyanes vengueres
Per fruytar en aquestes riberes
Vida nova d'humil perfecció;
Reb y ampara á Mallorca; ella es teua; La 't donaren Jesús y Maria,
Quant ton cor tot humil se fonia
Dins el cel, en suprema visió. (4)
1884.
(1) Que no més dins un' Ave-Maria, etc.
Es tradició que 'l Benaventurat al qual se fa referencia comensa l' Ave-Maria sortint del col-legi de Montse-Sion y no l'acaba en tot lo cami de Bellver, contemplant la salutacio angèlica. (2) Alonso Rodriguez natural de Segovia, que viudo entrá en la Companyia de Jesús, de la qual fou Coadjutor en aquesta illa de Mallorca.
(3) Les caderneres tenen especial predilecció per la flor del cart, com han notat los pagesos. No dexa de tenir sentit espiritual aquesta preferencia d' uns aucells cantadors y hermosos per la floreta morada d'una planta espinosa. (4) ...En suprema visió.
A les derreries de la seua vida, tengué 'l Beato Alonso una visió en que Maria Santissima 'l presentava á la Trinitat y uns ángels extenian devant ell un mapa de Mallorca, en senyal de qu'ell seria protector d'aquesta terra.
# Poesies (Miquel Costa)/Lluch

LLUCH
per la corona poetica de la mare de deu
Lloch de montanyes y neu
— Excelsitut y puresa —
Significansa du impresa
De vos ¡oh Mare de Deu!
Cor alt y net d'impuresa
Lluch te demana, roméu.
Lloch d'aspriva soledat
Fora del mon par que sia;...
Son niu de pau hi faria
Lo goig del mon desterrat;
¡Lluny d'aquí folla alegria.
Mal del-liri del pecat!
Lloch sanitós d'aire fí, D'aigua corrent, exquisida...
Vents que renovan la vida,
Fonts de gracies hi ha aquí.
Ab l'ánima recullida
Vés per Lluch, bon pelegrí.   Lloch ple d'aroma boscá,
Com de mística unció...
La nostra honrada avió,
Aquí sos cors exhalá.
Lluch es casa d'oració:
¡Venturós qui hi pregará!
De perles fines y d'or
La gran Reina hem coronada;
Corona molt més preuada
Vol ella per son tresor:
Corona d' amor, brufada
Ab les llágrimes del cor.
1884.
# Poesies (Miquel Costa)/Cansó

CANSÓ
¡Sursum!
Mirau aquestes floretes
Que s'obrin á la claror;
¡Quines colors tan finetes!
¡Quin perfum! ¡quina frescor!
Tenen mirall d'aigues netes
Y bell sol;
Les festejan papallones;
Per estones
Les alegra 'l rossinyol.
Però l'essencia mes pura
Que dins cada flor hi ha
May á dins ella s'atura,
Sempre s'en puja, s'en va.
No li basta l'hermosura De la flor;
De la llum enamorada,
Pren volada,
Vol viure en nubolets d'or.
¡Sentiments que d'aquest cor
Cap enfora vos n'anau,
Perfums de l'ánima en flor,
Volau molt amunt, volau!
1873.
# Poesies (Miquel Costa)/Juventut

JUVENTUT
I
No sé quin desitx sens mida Del fons del cor m'ha brollat; No sé quins somnis m'en duen Tot sol, ribera de mar... No sé que'm diuen les ones Ab son gemech incessant, Que ressona dins ma vida Com no hi ressonava abans. Les ones 'par que demanin Qualque cosa que no 's sab; Y mon cor també demana Com les ones de la mar.
II
¿Hont va la vela tan blanca Perduda en l abisme blau? ¿Hont fugen les oranelles Sobre les ones volant? ¡Ah! demunt aquesta plaja Jo sempre, sempre romanch: Y aquesta terra es tan curta!... Y 'l mon tan ample, tan gran!... Perdona, patria, perdona; Mes per veure y corre espay Lluny de les costes sagrades Voldria fugir volant!
III
A l'ermita de les penyes Sovint anava á resar, Sovint mon cor reposava Dins aquella ombra de pau; Llavores sempre tranquila La meu' ánima d'infant Igual sempre llambrejava Com la llantia d'un altar; Ara hi torn, y ma pregaria Puja més viva qu'abans, Però á l'ombra de l'ermita Ja no m'hi besa la pau.
IV
Com dins un camp de roselles Papallons negres y blanchs Penes y goigs aletejan De ma vida en lo nou camp; Mons pensament fujen, fujen Lluny del niuet de la llar, Cap á la terra promesa Qu' he mitx vista somiant. Voladores fugitives Que la ribera dexau, ¿Trobaré jo com vosaltres La terra de més en-llá?
V
¡Oh! jo t'he vista, t'he vista, Santa llum del ideal, Resplandir entre les boyres Del horizont llunyedá. Sense voler he passada La porta del hort tancat, Hont ab penes y ventures Jugavan mos tendres anys. Per l'ample camp de la vida Gojós y trist ja m'en vaig... Brilla á mos ulls sempre pura, Santa llum del ideal!
VI
Anys volguts de l'innocencia, Blanques ombres del passat, Quant cremi l ardor del dia Vostre recort vos demán... ¡Adeu! Lo sol ja s'en puja Rogent per l'inmensitat. ¡Oh qu es de nova la vida! ¡Oh que n'es d'ample l'espay! Daume 'l bácul de romiatge, Qu' es hora de caminar... ¡Senyor, Senyor, benehiume! Cor que bategas... ¡avant!
1875.
# Poesies (Miquel Costa)/Nocturn

NOCTURN
Quant la nit ab son misteri
Etcisa serres y valls,
Y 'l pastoret solitari
Sent qu' es l'hora del espant;
Quant les montanyes ascoltan
Parlar en somnis la mar,
Y alguna estrella caiguda
Se pert dins l'inmens espay;
Quant la flor somiadora
Bada son calzer nevat,
Y beu rosada, y axeca
Son aroma virginal;
Llavors, á voltes, confusa,
Llunyana te veig passar,
Reina blanca de mos somnis
Que del cel no baxarás!   1875.
# Poesies (Miquel Costa)/Epitafi

EPITAFI
Visqué... Dins l'ombra augusta de sa vida, Ningú hi va veure sino l'ull de Deu; Y l mon lleuger, que de lo gran s'oblida, S' oblidá d'aquell cor, que no era seu.
Sufrí... Les dolses llágrimes, filtrades D'aquella vida en los secrets fondals, Fabricaren; caiguent purificades, Tresors de maravelles virginals.
Axí, dins coves hont sols Deu habita, Les gotes d'aigua, com á plors caiguent, Fan obres de bellesa may descrita, ¡Temples del Esperit Omnipotent!
# Poesies (Miquel Costa)/Prolech

UΝ aplech de poesies més,
mentres n'hi ha tants que sobran, no es cosa de fer gran il·lusió á
qualsevol que ja no estiga á la primera edat dels entussiasmes literaris. Si l'esperansa que sol afalagar á un poeta novell hagués hagut d'esser mòvil d'aquesta publicació, es ben cert que no estaria feta. Conexém, per una part, la poca afició que hi ha dins Mallorca á llegir escrits en nostre matern llenguatge, y sabém, per altre part, que'l reduhit estol de gent que hi pren gust té ja ben conegudes casi totes les composicions que li ofereix aplegades aquest llibret. Y donchs, á ne qué vé tal publicació? Aquesta es una pregunta que bellament podria fer qualsevol, sense que l'autor pogués darli resposta. En tot cas, qui hauria de respondre son aquells que s'han de reconéxer causadors d'aquesta publicacioneta: qu' ells s'en avengan! Una vegada resolt col-leccionar aquexes poesies, que, desde ben primerench, l'autor havia anat escampant per calendaris y revistes, ha cregut convenient revisarles totes, no sols baix del punt de vista literari, sinó baix d'un altre més important; no fos cosa que 'ls errors ó ignorancies d'una edat inexperta fessen dany á l' puresa d'idees y de sentiments, única gloria qu'aquesta lira ha de conservar assegurada. Are, tranquil respecte d'axò, tan sols me resta entregar humilment en mans de l'honrada Mallorca aquestes fulles escrites ab paraules apreses de la seua boca,
aquestes notes de curta melodia, però sortides del cor ò inspirades en les belleses y
tradicions d'aquesta benvolguda terra de mos pares.
# Poesies (Miquel Costa)/Reculliment

RECULLIMENT
Lluny, allá dins aspriues montanyes Que may petja del mon ha tacat, D'un desert en les verges entranyes, Mira'l cel un verger ignorat.
Allá brolla la font de la vida, Allá s'obri lo lliri d'amor; Veu d'oracle pe 'l mon no sentida Té allá 'l bosch en secreta remor.
Aigua hi corre tan pura, tan pura, Que los ángels s'hi van á mirar: Qui una gota en tastás ¡oh dolsura! Mel del mol no voldria tastar.
¡Ay! ¿quí'l vol del colom me daria Per volar al verger abscondit..? —Bat les ales del cor que l'ansía, Vola lluny... dins ton propi esperit.
1875.