# 40 cançons populars catalanes/La filla del Carmesí

Petiteta l'han casada la filla del Carmesí; de tant petita que era no se'n sab calçâ i vestir. Qui 'l ne té l'amor lo deixa; qui no'l té, lo vol tenir.
Lo seu marit l'ha deixada
perquè se·n puga engrandir
Se n'es anat a la guerra:
set anys trigarà a venir
Al cap d'aquesta setena
son marit torna a ser aqui.
Ja ·n pega un truc a la porta.
— Escrivana, baixa a obrir. —
Contesta la seva mare,
que lo truc ne va sentir.
— Aont es l'Escrivaneta,
mare, que no ·m baixa a obrir?
— Com baixarà l'Escrivana,
si no es en tot per ací?
Lo rei moro se l'ha enduta
disset lleugues lluny d'aquí.
— Mare, baixeu-me la capa,
la capa de bombosí,
que cercaré l'Escrivana
més que sapiga morir.
Aniré de porta en porta
com un pobre pelegrí,
aniré de porta en porta
tot captant del pa i del vi.
Mare, baixeu-me la capa,
la capa de bombosí
No m baixeu la més bonica,
ni tampoc la de setí,
sinó aquella més pobreta, la que solia vestir,
i amb la capa també l llibre
i el bordó de pelegrí.
Mare, aquí teniu la roba i la faixa de setí; replegueu-me aquestes armes: l'espasa la vui per mi. Fins que l'haja rescatada captaré del pa i del vi: tornaré amb l'Escrivaneta o mai més sabreu de mi.— Arribant a Moreria demana 'l més dret camí, i al primer castell que troba n'es el del rei sarraí. Ja se'n va de porta en porta tot captant del pa i del vi; a la segona porteta l'Escrivana ja trobí: la veu a la finestreta que s'afanyava a cusî. L'agulla n'era de plata, lo didal n'era d'or fi; els coixins d'or en que seia n'eren tots de carmesí; el tresor que ella portava tota la feia lluir, i més que tot la cadena i el joiell que duia al pit. Feu caritat, Escrivana, an el pobre pelegrí; feu-li caritat, mestressa, per l'amor de Jesucrist. ¿Com voleu que vos ne faça, si no soc mestressa aquí?
Torneu demà a les nou hores o passat demà al matí, ja estaran fetes les noces del rei moro sarraí, i llavors seré mestressa de tot lo que hi haurà aquí.— Lo rei moro s'ho escolta passejant-se pel jardí —Escrivana, amb qui enraones? —Amb un pobre pelegrí que me'n demana una almoina per l'amor de Jesucrist —Que n es de la teva terra aquest pobre pelegrí? —No es pas de la meva terra ni tampoc del meu país, ni 'ls aucells que van per l'aire crec que no'n saben venir —Caritat fes-li, Escrivana, an el pobre pelegrí: para-li la taula blanca amb el bon pa i el bon vi; don-li beure amb una taça, amb una taça d'or fi, que ja sabs ets la mestressa de tot lo que hi ha an aquí— L'Escrivana para taula per al pobre pelegrí; mentres parava la taula ja n'arrenca un gran sospir. —De què sospireu, senyora? Per què feu tant gran sospir?
—Amb el posat i en la cara m'apar que us havia vist: dels ulls i de barba rossa vos sembleu al meu marit; l'espasa que porteu sembla la que li veia cenyir. —No sospireu, Escrivana, no sospireu més per mi, que qui us parla ara, Escrivana, es vostre estimat marit. Voleu venir, Escrivana, voleu's-en venir amb mi? —Sí, per cert, lo senyor comte, que ja fossim pel camí. Llarga me n'es tota espera: voldria jo haver sortit, i sobre tot esser fòra del reialme sarraí. Deixeu-me veure'l rei comte: sabré si vol res de mi. —No vui res, no, Escrivana, sinó que'm deixis dormir. —Cuita, vés a l'establia, tria'ls dos millors rocins, mentres que jo per les caixes triaré'ls millors vestits i trauré de l'arquimesa l'or de que'ns cal proveir.— Ell se'n va dins de l'estable a cercâ'l millor rocí; ella se'n puja a la cambra a cercâ'l mellor vestit.
Carregaren d'or i sedes tant com el cor els va dir. Quan tenen lo que volien se posaren en camí. El rei moro es en finestra i al pelegrí veu fugir. Quan el moro se n'adona l'Escrivana es pel camí. Lo rei moro sa gent crida que'ls vagin a conseguir. Se n'agafa ell de l'espasa i també'ls vol assolir. Quan traspassava pel pati fent ensellar un rocí, veu que entraven les viandes per les noces de la nit. Uns criats portaven plates amb galls i capons rostits, altres amb coques maurades amb molts flaons i amb confits. Quan el rei moro'ls va veure deia tot enfellonit: —Maleída l'Escrivana! Mal goig n'hagis, pelegrí! Ara sí que me l'heu feta! Vos recordareu de mi! Si jo t'hagués conegut no hauries entrat aquí.— I amb pressa'ls corre al darrera per podê-ls aconseguir. Quan en són aprop de l'aigua el rei creu que'ls va assolir;
quan són l'altra part de l'aigua lo pont se va mig partir. —Ara sí que serà teva, gran traidor de pelegrí! Set anys que té l'he nodrida del bon pa i del bon vi, set anys que te l'he vestida de domas i carmesí, set anys te l'he mantinguda sense poder-me'n servir. Poncelleta te l'emportes, ai traidor de pelegrí! Cent escuts costa sa roba i altres cent costa l rocí, i altres cent jo te n daria si la deixessis venir. Poncelleta te l'emmenes: encara es verge per mi. Si ara te l'endús poncella, no ho fóra demà al matí.— De l'altra banda de l'aigua va respondre'l pelegrí: —Així jo me l'emport verge com l'arbre sec va a florir— Per mostrar-ho amb un miracle un arbre sec va florir —Ara sí que conec, ara, que era per tu i no per mi. No'm reca l'or que s'emporta, les alhages ni'ls setins, sinó'l joiell de ma mare que s'endú penjat al pit.