OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pregó del Tres Comuns de Catalunya el 11 de setembre de 1714

Ara ojats, se fa saber á tots generalment, de part dels tres Excms. Comuns, pres lo parer dels Senyors de la Junta de Gobern, personas asociadas, nobles, ciutadans, y oficials de guerra, que separadament estan impedint lo internarse los enemichs en la ciutat; atès que la deplorable infelicitat de esta ciutat, en que avuy resideix la llibertat de tot lo Principat y de tota España, està exposada al ultim extrèm, de subjectarse à una entera esclavitud. Notifican amonestan y exhortan, representant pares de la patria que se afligeixen de la desgracia irreparable que amenassa lo favor è injust encono de las armas gali-spanas, feta séria reflexió del estat en que los enemichs del Rey N.S., de nostra llibertad y patria, estant apostats ocupant totas las bretxas, cortaduras, baluarts del Portal Nou, Sta Clara, Llevant y Sta. Eularia. Se fa saber, que si luego, inmediatament de ohit lo present pregó, tots los naturals, habitants y demés gents habils per las armas no se presentan en las plassas de Junqueras, Born y Plassa de Palacio, á fi de que unidament ab tots los Senyors que representan los Comuns, se poden retxassar los enemichs, fent lo ultim esfors, esperant que Deu misericordiós, millorará la sort. Se fa també saber, que essent la esclavitud certa y forsosa, en obligació de sos empleos, explican declaran y protestan als presents, y donan testimoni als veniders de que han executat las últimas exhortacions y esforsos, protestant de tots los mals, ruinas y desolacions que sobrevinguen a nostra comuna y afligida patria, y extermini de tots los honors y privilegis, quedant esclaus ab los demès enganyats espanyols y tots en esclavitud del domini francés; pero com tot se confía, que tots com verdaders fills de la patria, amants de la llibertat, acudirán als llochs senyalats, a fi de derramar gloriosament sa sanch y vida, per son Rey, per son honor, per la patria y per la llibertat de tota Espanya, y finalment los diu y fan à saber, que si despres de una hora de publicat lo pregó, no compareixen gent suficient per executar la ideada empresa, es forsós precis y necessari fer llamada y demanar capitulació als enemichs, antes de venir la nit, per no exposar á la mes lamentable ruina de la Ciutat, per no exposarla á un saco general profanació dels Sants Temples, y sacrifici de noys, donas y personas religiosas.
Y pera que à tots sia generalment notori, que ab veu alta, clara é intelligible sia publicat per tots los carrers de la present ciutat.
Donat en la casa de la Excma. Ciutat, residint en lo portal de S. Antoni, present los dits senyors Excms. y personas associadas, á 11 de Setembre, a las 3 de la tarde, de 1714.
# Política

    ¿Com puc, amb aquesta noia aquí,
    fixar l’atenció
    en la política romana,
    la russa o l’espanyola?
    I això que n’hi ha un que ha viatjat
    i sap prou de què parla,
    com hi ha també un polític
    que ha llegit i pensat,
    i prou potser és cert tot el que diuen
    de la guerra i els temors de guerra.
    Però, ai!, si altra volta jo fos jove
    i la tingués a ella als braços!
# Pregària (Sully Prudhomme)

Pregària
Si vós sabéssiu com hom plora de viure sol i sense llar, pel bell davant de ma demora jo us veuria passar.
Com reconforta, si ho sabíeu, l'ànima trista un pur esguard! Vers ma finestra esguardaríeu com si fos a l'atzar.
I si sabéssiu com conhorta un altre cor a un cor sofrent, us asseuríeu a ma porta germanívolament.
Si com us amo vós sabíeu, i amb quina forta passió, potser vós mateixa entraríeu senzillament, fins on só.
# Cansons de la terra - Volum I/Cansò de Nadal

Lo desembre congelat confus se retira, Abril de flors coronat tot lo mon admira, quan en un jardi d' amor naix una divina flor d' una rosa bella fecunda y poncella.
Lo primer pare causá la nit tenebrosa que á tot lo mon ofuscá la vista penosa, mes en una mitja nit ve lo sol que n' es eixit de una bella aurora que 'l cel enamora.
Quan l' aurora haguè parit lo sol que ja eixia, ab gran amor li ha dit: «Veniu, vida mia, prenéune diví Senyor, aquest caldo de licor d' una mamelleta que per vos es plena.»
Tenint la Verge en son pit la prenda tan rica
que bo fora de sentir quan li cantaria una lletra molt galant per alegrar al infant de una dolsa boca obra de Deu tota.
Arribaren los tres reys ab gran alegria adorant lo rey del cel en una establia, oferintli tres presents com son or, mirra y encens á la Mare pia la Verge Maria.
Quan al temple lo portá la Verge Maria, un bon vell se n' alegrá, cosa qu' admira, tenintne lo diví infant «non dimitis» va cantant d' una vida santa tan gran alabansa.
Ab gran contento y amor celebrém lo dia, puig que lo diví Senyor naix ab alegría. Si no tenim mes tresor oferímli nostre cor, tota la finesa de nostra firmesa.
# Cansons de Montserrat/Índex

| | Págs. |
| Dedicatoria á la Verge de Montserrat | 3 |
| Virolay | 5 |
| ¡A Montserrat! (Himne del Milenar) | 8 |
| Cansó de la Estrella | 11 |
| Cansó del Pelegrí | 13 |
| Cansó dels Escolans | 17 |
| Cansó dels Ángels | 19 |
| Cansó de las Ermitas | 22 |
| Salve dels Monjos | 26 |
| Cansó de la Moreneta | 29 |
| Cansó del Mariner | 31 |
| Cansó de las Flors | 34 |
| Cansó dels Aucells | 38 |
| Gentil pastoreta | 41 |
| Cansó dels Segadors | 44 |
| La corona de flors | 47 |
| Balada de Montserrat | 51 |
| Cansó del Poeta | 54 |
| Adeu á Montserrat | 57 |
| Himne de la Coronació | 60 |
| Goigs de Nostra Senyora de Montserrat | 63 |
# Cansons de la terra - Volum I/Catarina

Catarina se 'n pentina, tin, tan amorosa, á dessota d' un torrent tin, tan amorosament.
Cada cabell que se 'n trenca tin, tan amorosa, malehia 'ls seus parents tin, tan amorosament.
Malehia pare y mare tin, tan amorosa, son marit primerament tin, tan amorosament.
Son marit se l' escoltava tin, tan amorosa, aquest enrahonament tin, tan amorosament.
— Calla, calla Catarina tin, tan amorosa, ja 't farè mudá' d' intent tin, tan amorosament.
«Quan eras á casa 'ls pares tin, tan amorosa, anavas ben malament tin, tan amorosament.
«Ne duyas vestit de borras
tin, tan amorosa, ab pedassos mes de cent tin, tan amorosament.
«Ara dus vestit de seda tin, tan amorosa, brodat ab un fil d' argent tin, tan amorosament.
«Anavas á guardá cabras tin, tan amorosa, per aquell bosch y torrent tin, tan amorosament.
«Anavas descalsadeta tin, tan amorosa, trepitjantne gebre y neu tin, tan amorosament.
«Tenias cotxe de fusta tin, tan amorosa, y ara 'l tens d' or y d' argent tin, tan amorosament.
«Catarina, Catarina tin, tan amorosa, ja 't passará aquest bon temps tin, tan amorosament.
«Ara dus vestit de seda tin, tan amorosa, brodat ab un fil de argent tin, tan amorosament.
«Tu durás vestit de borras tin, tan amorosa, ab pedassos mes de cent tin, tan amorosament.
«Tornarás á guardar cabras tin, tan amorosa, per los boschs y los torrents tin, tan amorosament.
«Anirás descalsadeta tin, tan amorosa, trepitjantne gebre y neu tin, tan amorosament.
NOTA.
Entre las cansons provensals n' hi ha ana que du 'l mateix responement, responement molt conegut á Fransa per cantarse en la cansò la Vieille.
·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·   La vielho s' en vai es dansos s' asseto pres d' un galant, tant amourouso, s' asseto pres d' un galant tant amourousament. ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·   La vielho se mett' á rire li mouestro doues dents davant, tant aumourouso li mouestro doues dents davant tant amourousament.
# Cansons de la terra - Volum I/Catarina de Liò

Sota 'l pont de Liò—ne renta la bugada, no renta sola no—que renta ab sa conyada. Odò! Catarina l' amor!
Ja 'n passan tres galants—que l' han assaludada: ja n' hi diu lo mes gran:—Quin cos tè aquella dama! Ja n' hi diu lo mitjá:—Pera mi fos criada. Ja respont lo mes xich:—Fora malagonyada. La sogra es dins del hort—que tot s' ho escoltava, n' agafa 'l picador,—te l' ha bastonejada; de tants que n' hi ha dat—per morta l' ha deixada. Catarina se 'n va,—sobre 'l llit s' es tirada. Al cap d' una hora y mitja—sa sogre hi es pujada. —Catarina l' amor—¿quin mal teniu vos ara? Del mal que jo ne tinch—prou n' estéu enterada. —Per un bufet ó dos—al llit vos heu ficada? —Be passa de bufet,—bufet y bufetada, alséune lo llansol—y tambè la flassada, miráu dintre del llit—veuréu la sanch com raja. Alsa un pam de llansol—y un altra de flassada y 'n veu un gros infant—que pèl llit bellugava. —Catarina l' amor—¿quin metge voléu ara? —Lo metge que jo vull—la creu y la mortalla. —Catarina l' amor—¿quin testament feu ara? —Testament que farè—no 'us agradará gayre. Lo vestit de vellut—tornéulo á cal meu pare, lo del dias de festa—donéulo á ma germana, y 'l dels dias feyners—donéulo á la criada. Las joyas que jo tinch—á la Verge del Carme.
—Catarina l' amor—y à mi ¿que 'm deixéu ara? —Lo que vos deixarè—no 'us agradará gayre: lo meu marit penjat,—la sogra esquarterada, la conyada que tinch—ja le haguessen cremada.
NOTA.
Ab lo títol Lo belo Margoutoun entre 'ls cants populars provensals, n' hi trobém un que es casi igual á aquest; emperó no es tan bonich, de molt, com la Catarina de Liò.
D' aquit n'a vis venir—tres chivaliers d' armado, Se lou premier a dich:—«O la jolie femme!» Se lou segound a dich:—«Sieguesso lo ma mio!» Se lou dermier a dich:—«Couchario ben em' elo!» Soun conquin de marit—qu' es darrier la bastido, qu' a 'ntendu les prepaus—tenguts á Margarido, n' es anat derabar—tres bletos d' aumarino e n' en a tant foutut—dessus sa paur' esquino que Goutoun n' a restat—mai de siei me chagrino.
# Cansons de la terra - Volum I/Dedicatoria

A ningú millor que á V. que las ha vistas totas, pot oferir eixas quantas flors de montanya, son ver amich
# Cansons de la terra - Volum I/Isabel

Dotze cavallers—dotze camaradas son anats á Tremp—á robá' una dama:
quan ne son á Tremp—sola l' han trobada sola en un balcó—qu' á la fresca estava. —Senyora Isabel—¿ha sopat encara? —No per cert senyors—que no tinch pas gana. Mon pare no hi es—ni tampoch ma mare, son al Aragó—que volen casarme ab un mal vellot—que á mi no m' agrada. —Senyora Isabel—ha de ser robada á la mitja nit—ó á la matinada. —Robada serè—si 'l lladre m' agrada. A la mitja nit—sent soroll per casa. —Deixáume vestir—que estich despullada. Ja l' agafan dos—un per cada banda; ab escala d' or—ja l' han devallada; ab un cavall blanch—se l' han emportada; ab capa de seda—la n' han abrigada, y ab un mocador—li han tapat la cara perqué no la vejin—son pare y sa mare. Quan son á cavall—encontran son pare. —¿Qui n' es eixa dama—que va tan tapada? ¿que 'n tè pòr del sol—ó de la rosada? —No tè pòr del sol—ni de la rosada, sino del ayret—que 'n talla la cara. Un xich mes avall—troba sa germana. —¿Qui n' es eixa dama—que va tan tapada? que 'n tè pòr del sol—ó de la rosada? —No 'n tè pòr del sol—ni de la rosada
sino del ayret—que 'n talla la cara. Al ser mes enllá—ne troba á sa mare. —¿Hont vas Isabel?—¿hont vas desditxada? Baixa de cavall—y anémsen á casa, demá á missa irás—ben acompanyada, lo patge al costat—com toca á una dama
NOTA.
Cada cop que 's comensa la tonada se tè que tornar á dir la lletra del vers darrer.
# Cansons de la terra

* Cansons de la terra. Cants populars catalans col·leccionats per Francesch Pelay Briz y Candi Candi. Volum I. Llibreteria de E. Ferrando Roca, Estampa de El Porvernir, Barcelona, 1866.
* Cansons de la terra. Cants populars catalans col·leccionats per Francesch Pelay Briz y Joseph Saltó. Volum II. Centre de Obras de Catalunya de Joan Roca y Bros, Estampa de El Porvenir, Barcelona, 1867.
* Cansons de la terra. Cants populars catalans col·leccionats per Francesch Pelay Briz. Volum Ters. Llibreteria d'Alvar Verdaguer, Estampa de C. Verdaguer, Barcelona, 1871.
* Cansons de la terra. Cants populars catalans. Col·lecció premiada en la exposició de Viena de 1873 y publicada per Francesch Pelay Briz. Volum Quart. D'Alvar Verdaguer, Estampa de El Porvenir, Barcelona - Maisonneuve, Paris; 1874.
# Cansons de la terra - Volum I/L'hostal de la Peyra

Al hostal de la Peyra (olá)—damas hi van anar ja 'n trucan á la porta (olá)—ja 'n responen qu' hi ha? (olá)
Som unas pobres damas (olá)—si 'ns volen allotjar, óbrals la porta mossa (olá)—y dèixalas entrar. (olá)
Dihuen á la mestressa:—¿Qué hi ha pera sopar? N' hi ha tunyina ab seva,—hi ha congra y bacallá. La una no te gana,—l' altra no vol menjar, l' altra está prenyadeta—vol aná' á reposar. Demanaren un quarto—per podershi tancar. La mossa se las mira—no li van agradar. —Agafa 'l llum tu mossa—véslashi á acompanyar. Quan foren á la cambra—se varen despullar. La mossa n' es traydora—pèl pany las va guaytar. Se 'n baixa á baix la mossa—se 'n posa á suspirar. —¿De que suspiras mossa?—¿que tens per suspirar? —Qu' haig de tenir mestresa—que nos volen robar. Portan calsetas curtas—pistolas als costats. Anéu al llit mestressa—qu' á nit jo vull vetllar, qu' avuy si no m' enganyo—nos tenen de robar. Al sè' al llit la mestressa—ella al escó 's posá. Quan son las deu tocadas—los lladres sent baixar. Quan entran á la cuyna—ella 's posá á roncar, ne feya la dormida—damunt de uns sachs de grá: tres gotetas de cera—al pit n' hi van tirar. La mossa n' es traydora—ronca que mes roncar. Lo un ne deya al altre:—Ben adormida está. Un bras de criatura—al foch ne van tirar. —Qui está despert, s' adorm;—qui dorm, no 's despertará. Ja 'n surten al defora—se 'n posan á xiular.
La mossa n' es traydora—la porta 'ls va tancar. —Obra la porta, mossa—cent escuts te 'n vull dar. —Ni per cent ni cinquanta—la porta s' obrirá. —Aquell bras de criatura—si me 'l volguesses dar. —Lo bras be te 'l daria—mes no 'l puch apagar. —Dins la pica del oli—tiral, s' apagará. —Treu la má per la porta—que 'l bras te 'l vull donar. La mossa n' es traydora—la má li va tallar. —T' asseguro criada—que me l' has de pagar, ab sanch de las tuas venas—la má me 'n vull rentar. Hostaler de la Peyra—te 'n pots ben recordar. La criada que tens—la pots ben estimar, que te 'n salvá la vida—y l' hostal de robar: de tres fills que tú 'n tens—li pots doná' á triar. Y si cap no li agrada—ja hi ha qui la pendrá.
          Variants.
          Vers 16.
—Ay mestressa , mestressa—hem allotjat soldats!
          Vers 21.
—Las dotze son tocadas ,—qui dorm be dormirá. Ja van de cambra á cambra—per veure qui haurá, se 'n baixan á la cuyna—la mossa hi van trobar.
          Vers 24.
—Una candela encenén,—séu al pit li van tirar. —Calléu , calléu traydors—no m' havéu d' enganyar.
          Vers 36.
Treu la má sota la porta—que lo bras jo te 'n vull dar; ab un sol cop de dastral—la má la n' hi va llevar.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol III

«Senyors, si vos altres vos volets, yo us mostrare qui porets haver, lo major senyor el pus honrat de negunes gents qui sien al mon. E porets conexer que, ço que yo us en dire, que no u dich per amor que li haga, ne per be ne profit que yo haga hagut d'ell, ans n'he hagut dapnatge e desonor. Mas per ço com conech que sera gran honor e gran profit de nostra terra, vos ho consell, e si ho volets, e si ell ho vol, que la y donets; ço es lo bon comte de Barcelona, lo millor cavaller e el pus prous, e del pus alt linatge que sia al mon».
A aquestes paraules, hagueren lur acort tots los barons, e tengueren per bo ço que En Guillem Ramon de Moncada havia dit. E pregaren a'n Guillem Ramon de Moncada, senescal, que ell fos missatger e parlador de aquest fet, e que degues anar al bon compte de Barcelona, que era a Leyda que havia conquistat poch temps havia. E sobre aço En Guillem Ramon de Moncada se aparella molt honradament, e cavalca, e anassen a Leyda, e munta al castell, lla hon lo bon comte era. E quant foren a la porta, los porters anaren al comte e digueren li:
«Senyor, En Guillem Ramon de Moncada, senescal, es a la porta ab gran res de cavallers de Arago, e vol parlar ab vos». Quant lo comte entes que En Guillem Ramon de Moncada era aqui, maravellassen fort, e mana que hom lo lexas entrar. E los porters reberen lo molt honradament, e als cavallers tambe; e menaren lo d'avant lo comte, e lo comte rebel molt agradablament, e demanali per quals afers li era tornat devant.
«Senyor, dix En Guillem Ramon de Moncada, yo son vengut aci devant vos, axi com cell qui porcassa vostre profit e vostra honor, que en altre cas yo no us vendria devant, sino clamant merce. Senyor, los richs-homens d'Arago m'han trames a vos, per ço com vos tenen per lo pus honrat comte e per lo pus prous que sia al mon e cell qui mes ha conques. E presenten vos lo regne de Arago, e que prenats la donzella per muller de qui es lo regne, e ells preguen vos que siats llur senyor e llur rey.
-Certes, dix lo comte; aci ha bell present, e tal que no fa a rebujar. Yo, dix lo comte, reb la donzella en aytal manera que, aytant com yo viva, no vull esser apellat rey; car yo son ara hu dels millors comtes del mon, e si era apellat rey, no seria dels majors, ans seria dels menors.
-Senyor, dix En Guillem Ramon de Moncada, tot axi sia com vos vullats. E pensats de avançar lo fet». Sobre aço les cartes se feren e los sagraments de ab dues les parts. E lo comte cavalca ab gran cavalleria, e entra en Arago, e pres la donzella per muller, e livraren li lo regisme. E de aquesta dona hac un fill que hac nom N'Amfos, que, apres del comte, fo rey de Arago, e hun altre fill que hac nom
don Sancho, qui era comte de Rosello, lo qual mori mentre lo rey En Jacme tenia assetiat lo castell de Moncada, e fo pare d'En Nuno.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CXXXII

«Barons, llonch temps son estat en esta terra ab vosaltres, per tal quem pogues avenir ab vosaltres de les demandes quem fets; e nos pot fer a mon semblant: e no roman per mi, a mon
semblant, mas vosaltres, que tots dies me fets demandes novelles. E axi es me vigares que, si de aquests cent anys hi estava, que tota hora hi havria assats affer. Mas yo no puix aturar aci per nenguna res, per ço car yo se per cert: quel rey de França, ab tot son poder e ab ajudu del apostoli, se aparella de venir en breu sobre mi e ma terra, ço e assaber Catalunya. E yo som me massa triguat de aparellar me com puixa, esperant m'en puxa defendre de tan grans dos guerres. E no he obs a triguar; car ja es lo dit rey de França a Tolosa per venir sobre Catalunya. E com yo hagues perduda la terra de Catalunya, ja no la trobaria de ara tan bona. Per que yom he a partir d'aci per aquesta raho. E nom puix pensar que poguets dir ara, sens gran perjudici meu, que vos fossets pagats de mi. Ab tant coman vo a Deu. E si volets deffendre vos e ma terra, e vostra que es, de mes enemichs e vostres, farets ho be e gint e si no, no y puix als fer. Mas yo he fe en Deu que vosaltres sots tals que farets ço que devets, ara e tots temps». E quant lo rey hac aço dit, levas de aqui e ana a menjar. E en breu de dies vench a jornades vers Leyda; cal venir passa per hun monestir de dones de la orde del Espital que ha nom Xixona; e trach ne huna filla del comte de Foix que havia nom dona Costança, qui era aqui en habit setglar, la qual ell havia acomanada, per ço ques nodris ab les doncs; e mena la s'en ab si tro a Leyda. E fon hi lo diumenge de Rams, mentre hom deya les misses. E aqui fon rebut ab gran honor per los homens de la ciutat; e puix partis de aqui per anar vers Barcelona, e lexa la dita donzella, filla de comte de Foix, al seu castell de Lleyda.
# Cansons de la terra - Volum IV/San Magí

SAN MAGÍ.
Allí baix al pla—ja n' hi ha una dama; n' era lo dimoni—qui l' atormentava; Pecador, que l' atormentava, pecador! Lo dimoni diu—del cor de la dama: —No me n' aniré—qu' en Magí no 'u mani.— ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  · Ja 'l varen buscar—per 'quellas montanyas: várenlo trobar—á la cova santa que pregava á Deu—per la seva mare, de que li alcansés—lo que li demana, la gloria del cel—qu' es la gloria santa. Ja 'l varen lligar—ab cadenas llargas y per aquells monts—van arrossegarlo. Quan son baix al pla—ja lo 'n reposavan: —Tu Magí qu' ets sant—obrans un miracle, ne tenim gran set,—set que nos abrasa; be beuriam prou—si tinguessem aiga.— Magí s' agenolla—ab las mans plegadas. Ab lo gayatet—tres cops ne pegava; ja 'n surten tres fonts—frescas y geladas, curan de dolor—febres y quartanas, qui tinga algun mal—vagi á visitarlas.
«No se sab d' hont era fill aquest sant: Domenech en sa historia dels sants de Catalunya diuqu'era de sanch real, de Borgonya y que s' havia retirat á las montanyas de nostra terra, ahont avuy se 'l venera, ahont hi passá alguns anys fent vida d' hermitá y molts miracles. La fama de sas estraordinarias virtuts y del diví poder ab que obrava arribá á saberho lo prefecte de Tarragona qu' era gentil: aquest tenia una filla molt malalta y enviá un misatge al sant á fi de que volgués anarli á curar. Magí hi aná y la malalta guarí. Morales diu que després d' aixó lo sant se 'n torná á sa montanya y havent tornat á creixe la persecució contra 'ls cristians en temps del emperador Maximiá, lo mateix prefecte hi enviá alguns soldats perque l' agafessen, quals soldats arribaren á la cova molt fadigats y morts de set y 'l sant per férlosela passar feu rajar d' una penya una font d' aiga regalada: aquesta font encara avuy dia 's conserva y molts son los malalts que hi van per guarirse de sos mals. Mes perçó los soldats no foren agrahits, sino qu'al revés volgueren que renegués de sa fe y no volentho Magí, l' escapsaren allí mateix. Diu Morales, qu' allí hont caigué la sanch del martre, naixqueren uns rosers, que feyan unas rosas blancas tacadas de jáspis de color de sanch, volent ab aixó Deu honrar la mort de son servent. La cova hont feu penitencia y morí es molt venerada pels catalans que de tots cantons hi van á visitarla. (Leyenda de oro.)
Una de las poblacions que ab mes fe celebra lo dia d' aquest sant (19 d' agost) es Tarragona.
# Cansons de la terra - Volum IV/Taula

TAULA.
| | PAG. |
| Lo cant dels aucells | 5 |
| Lo rescat | 11 |
| Bach de Roda | 21 |
| Lo nostramo | 29 |
| La infanta | 39 |
| L'estudiant de Vich | 47 |
| La comptesa | 53 |
| Lo rey Herodes | 61 |
| A Gironella | 73 |
| La filla del rey | 79 |
| La cansò dels desenganys | 89 |
| L'homey | 95 |
| L'amor privat | 99 |
| Cant d'amor | 105 |
| San Magí | 115 |
| La carta | 121 |
| Quinas cosas te 'l jovent | 127 |
| Los fusellers del any 1804 | 133 |
| Caramellas | 139 |
| Lo fill de la viuda | 147 |
| Lo frare y la pastora | 153 |
| La presò del rey de Fransa | 157 |
| La noya del Ampurdá | 163 |
| Lo dia de San Joan | 169 |
| Los tres reys | 175 |
| Lo retorn soptat | 183 |
| | PAG. |
| La brenada | 189 |
| La dansa | 197 |
| Los dos frarets | 203 |
| Lo bateig | 207 |
| Lo mestre | 211 |
| D. Bertran y D.ª Maria | 219 |
| La bugada | 227 |
| La mort y l' enamorat | 231 |
| La pastorel-la | 235 |
| Lo enamorat | 243 |
| Lo moro Abul-Mejí | 249 |
| Apéndice | 255 |
# Cansó de la Estrella

CANSÓ DE LA ESTRELLA.
A un un brillant Estel li digué la terra: Floreta del cel, pósat en ma serra; quan veu que s'hi posa, ma patria ditxosa li diu ab amor:
Estrelleta ó Rosa, flor d'or, Estrelleta ó Rosa, quèdat en mon cor.
La estrellada nit ne te gelosía y en son camp florit ara la voldria;
mes ma patria bella
diu á sa Poncella sempre ab mes amor:
Roseta ó Estrella, flor d'or, Roseta ó Estrella, fes cel del meu cor.
     6 Setembre 1879.