OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Axí com cell qui·n lo somni·s delita

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Axí com cell qui·n lo somni·s delita pot tenir els següents significats:
* Axí com cell qui 'n lo somni es delita, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Axi com cell / qu'n lo somni's delita, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Axí com cell qui·n lo somni es delita e son delit de foll pensament ve, ne pren a mi, que·l temps passat me té l'imaginar, qu·altre bé no y habita, sentint estar en aguayt ma dolor, sabent de cert qu·en ses mans he de jaure. Temps de venir en negun bé·m pot caure; aquell passat en mi és lo millor.
  Del temps present no·m trobe amador, mas del passat, qu·és no-res e finit; d'aquest pensar me sojorn e·m delit, mas quan lo pert, s'esforça ma dolor, sí com aquell qui és jutgat a mort he de lonch temps la sab e s'aconorta, e creure·l fan que li serà estorta e·l fan morir sens un punt de recort.
  Plagués a Déu que mon pensar fos mort, e que passàs ma vida en durment! Malament viu qui té lo pensament per enamich, fent-li d'enuyts report; e com lo vol d'algún plaer servir li'n pren axí com dona·b son infant, que si verí li demana plorant ha ten poch seny que no·l sab contradir.
  Ffóra millor ma dolor sofferir que no mesclar pocha part de plaher entre·quells mals, qui·m giten de saber com del passat plaher me cové·xir. Las! Mon delit dolor se converteix; doble's l'affany aprés d'un poch repós, si co·l malalt qui per un plasent mos tot son menjar en dolor se nodreix.   Com l'ermità, qui·nyorament no·l creix d'aquells amichs que teni·en lo món, essent lonch temps qu·en lo poblat no fon, per fortuyt cars hun d'ells li apareix, qui los passats plahers li renovella, sí que·l passat pressent li fa tornar; mas com se'n part, l'és forçat congoxar: lo bé, com fuig, ab grans crits mal apella.
Tornada
Plena de seny, quant amor és molt vella, absença és lo verme que la guasta, si fermetat durament no contrasta, e creura poch, si l'envejós consella.
Font: Blog personal DMRQ, sine data
# Balada de Montserrat

BALADA DE MONTSERRAT.
Estant Jesús en la creu, un Angelet sèu tot plorant serrava, allí vora 'l Llobregat, del alt Montserrat la gentil montanya.
Benehit l' Angel d' amor que serra eix mont d' or ab serra de plata, sols per ferne prop del cel un altá al Estel de la matinada.
Quan la veu á mitx serrar, Jesús va parlar á la Verge santa: — Véuse allí trono y palau;
anáuhi, si us plau, que ma vida acaba.
— Hi aniré, si hi veniu Vos, mon clavell desclós á la llum del alba. — ¿Cóm hi puch, Mare, venir, si he de redimir l' humanal llinatge?
— Ressucitau ben cuytós, y anémhi tots dos á prendre 'n posada: en mos brassos Vos seuréu; jo damunt la neu, la neu que 'l sol daura. —
S'en hi ve ab son únich Fill, clarejant espill ahont s' enmiralla; mes lo sol enmorení, en tant llarch camí, l' albor de sa cara.
L'Angelet, tot sospirant, anava serrant
la gentil montanya; quan hi veu l' hermós parell, li feu de mantell ab sas blancas alas.
La montanya era un penyal, y ara es un coral que floreix y esclata; sa nuesa es un jardí, hont vespre y matí rossinyols hi cantan.
Benehit l' Angel d' amor que serrá eix mont d'or ab serra de plata; benehit qui 'l trono feu, hont séu lo bon Dèu y la Verge santa.
# Lo frare namorat

LO FRARE NAMORAT.
Si n' hi havia un frare—qu' era enamorat de una minyona—que ella no 'u sap, que ella no 'u sap—que jo li vulla bè. ¡En tota ma vida—no la oblidaré! Las cinch son tocadas,—ja van per las sis. Toca la campana—que me 'n dona avis, que me 'n dona avís—que me 'n tinch de llevar. ¡En tota la vida—la podré oblidar! A la sagristía—aviso l' escolá; vull aná' á dir missa,—que 'm vinga á ajudar. Tot volent distréurem—mes hi vaig pensar. ¡En tota la vida—la podré oblidar! De lluny la vaig veure,—me 'n vaig alegrar. A la portería—jo me 'n vaig anar, pensant allavoras—poderhi parlar. ¡En tota la vida—la podré oblidar! Es tocada l' hora—d' aná' á refetor, jo me n' hi anava—ab molta tristor; quan ne sò á la taula—jo no puch menjar. ¡En tota la vida—la podré oblidar! Tocan las dotz' horas—de la mitja nit; toca la campana—m' aixeco del llit; mes en sent al chor—jo no puch resar. ¡En tota la vida—la podré oblidar! Un company tenia,—tot l' hi vaig contar; Per aliviarme—ell me va renyar: «En aquestas cosas—no 'us hi cal pensar. Agafém lo llibre—y aném á resar.»
# Lo gayter del Llobregat (1858)

LO
GAYTER DEL LLOBREGAT.
POESIAS
DE
D. JOAQUIM RUBIÓ Y ORS.
___
SEGONA EDICIO
Corretgida y considerablement aumentada.
barcelona Libreria de Joseph Rubió, Baixada de la presó, __ 1858.
____________________________ Es propietat del Autor. ____________________________
________________________________________________ Barcelona: Estampa de Vicens Magriñá, carrer del Arch de Sant Silvestre, número 4.—1858.
| | Pag. |
| Prólech de la primera edició | V |
| Al Lector | 13 |
| A Catalunya | 17 |
| Mos cantars | 29 |
| Barcelona | 33 |
| Amors que matan | 45 |
| Sa mirada. A. E. Ll. | 49 |
| Lo compte Jofre | 53 |
| Tristesa de una nina | 61 |
| Lo Gayter del Llobregat | 65 |
| Paraulas de consol | 69 |
| Cansó de amor | 73 |
| A una cega | 75 |
| La nit de S. Joan | 81 |
| A una nineta que me demanava versos | 87 |
| La flor y lo papalló | 91 |
| Al Llobregat | 93 |
| Fantasia | 99 |
| Lo compte Borrell II | 103 |
| Dolors y Consols | 109 |
| Lo Franch y lo Beduhí | 115 |
| Cansoneta | 119 |
| A una morera | 123 |
| Anyorament | 125 |
| Consell fora de temps | 131 |
| Lo hivern | 133 |
| Desitg | 137 |
| A unas ruinas | 141 |
| Penas y remeys | 147 |
| Si jo fos mágich! | 149 |
| Fe, esperansa y amor | 153 |
| Romans | 155 |
| Cansoneta 2 | 161 |
| A M. R. en sos dias | 163 |
| A donya Isabel II | 167 |
| Traducció de V. Hugo | 175 |
| Un cor de filla | 177 |
| Cansó de infant | 183 |
| A la nineta de Port | 187 |
| A *** despres de una lectura de Silvio Péllico | 191 |
| Confiansa en Deu | 195 |
| La nineta del Besós | 199 |
| A las hermosas | 207 |
| Retorn á la poesia | 211 |
| Esperansas mal-logradas | 215 |
| La reyna del torneig | 223 |
| A la poesia | 227 |
| Sonetos | 231 |
| Al llim. S. D. Joaquim Lluch, en lo dia que fou consagrat bisbe de Canarias | 233 |
| La rosa y lo rossinyol | 237 |
| Traducció de una oda de V. Hugo | 241 |
| Los plants de la Castallana | 245 |
| A la hermita de Miramar | 253 |
| D. Joan lo cassador | 257 |
| Lo Gayter á la Nina del Llobregat | 265 |
| A la mort del jove artista D. Vicens Cuyás | 267 |
| La Rival de las flors | 273 |
| A Donya Josepa Msssanés en sos dias | 287 |
| Lo lay del Joglar | 291 |
| Postas de sol | 295 |
| A ma cabanya | 317 |
| Roudor de Llobregat, ó sia los catalans en Grecia. Poema épich en tres cants | 327 |
| Notas | 389 |
# Lo gayter del Llobregat (1858) - A *** despres de una lectura de Silvio Péllico

¡Bell es lo cor que comparteix las penas De 'l infelis y sos torments comprent, Y sent ab éll lo fret de las cadenas . Y com las propias sas desditxas sent!
¡Bell es lo esprit que al meditar la historia Que ab sanch del cor un desditxat dictá, Si fou poeta y virtuós, te á gloria Ab plors las tristas páginas regà'!
¡Y quánt deuhen de ser menos amargas Las llágrimas que cull un altre cor, Y las horas de afany quánt menos llargas Quant comparteix algú nostre dolor!
Quánt menos grans los mals si algú suspira Al oir los suspirs qu' exhala un pit; Si quant, com una lira en altre lira, Trova eco en altre cor de un cor lo crit!
Per ço, ó bell cor, com gran es ta hermosura, Quant sobre 'ls mals de Silvio't viu plorar, O bell cor, tinguí enveja á s'amargura, Pus coneguí aquell jorn com la ternura Pot las borrascas de un cor trist calmar.
No sé, mon Deu, si en eixa vall penosa Tinch de anar flors ó espinas trepitjant; Si en rius me banyaré de aygua de rosa O apagaré ma set bebent mon plant;
¡Mes ay! si per' sufrir vingui á la terra, Si deuhen ser ma herencia los dolors, Y mon tránsit pel mon continua guerra, Y mos unichs cantars suspirs y plors;
Senyor del cel, multiplicau mas penas Ab tal que trove un cor que plore ab mí, Y que al tenir de plors las ninas plenas Haje una ma que las reculle alli:
Senyor del cel, rompeu mon cor de poeta Ab tal que al exhalarse, com encens De un vas, en cants, los ulls de una nineta Se umplen de plors á mos sentits accens.
Y tu, ó bell cor com gran es ta hermosura, Per lo plant que per Silvio 't viu plorar, O tu, bell cor, me dona en l' amargura Una llágrima al menos de ternura Qu' en aquell jorn mon dol vinga á calmar.
Juny de 1846.
# Lo enamorat

LO ENAMORAT.
Fadrins que 'm coneixéu
daume la enhorabona
que me 'n so enamorat
d' una gentil minyona;
blanca n' es com la neu,
fresca com una rosa;
sempre n' estich pensant
quan la trobaré sola, de nits no puch dormir
de dias may reposo,
un dia vaig saber
qu' era al hort tota sola
que 'n regava las flors los clavells y violas,
y tambè un llessamí
y un roser ple de rosas,
jo me n' hi vaig anar
ab intenció bona, de tan lluny com me véu
ella á riure se 'm posa.
—¿De qué riéu amor?
—Jo de ninguna cosa,
ho faig del be que 'us vull
de voluntat que 'us porto.
Si veniu per diners
ja sabeu que so pobre
que lo dot que jo tinch
á la cara me 'l porto.—
Se 'n prenen per las mans
donan tres toms pel horta,
se 'n van sota un roser
á conversá' una estona,
se 'n van sota un roser
tot carregat de rosas.
—Als meus pares diré
seré la teua esposa
dia que 'ns casarém
ne guanyarém la gloria.
L' amor,
quanta pena m' heu dada—en mig del cor. Gentil
flor de la primavera—del mes d' abril.
# Lo dia de Sant Joan

LO DIA DE S. JOAN.
Lo dia de Sant Joan—es una diada alegre, los companys m' estan dihent:—«¿Joan com no te'n alegras?» —«Com me''n puch alegrar jo—si m'han casat l' amor meva, «l' han casada lluny d' aquí—que per mi n' es un desterro, «l' han casada lluny d' aqui—perque may la puga veure. «L' han casada á san Martí—que per mi es una gran pena. «Lo dia que 's va casar—va passar per casa meva, «com si Deu ho hagués volgut—jo m' estava á la finestra. «Ella n' arrenca un suspir—pensant que ningú la veya «y desseguida un gran plor,—jo plorava molt mes qu' ella. «Lo que me'n consola á mi—es que tinch dos prendas sevas, «l' una n' es un anell d' or—ab quatre pedras bermellas, «l' altra n' es un mocador—tot voltat d' seda verda «y ab bell mig un campanar—rodejat de quatra estrellas.»
Acompanya á n' aquesta cansó un acabament qu' es del tot ben lleig. Nosaltres la 'n separém pera deixar á la composició mes bonica. Mes per si algun curiós vol saber com diu, aquí 'l té:
Fadrins que veniu al mon—no poséu amor en ellas, que son com los rovellons—cullits al mes de septembre, al dematí son sancers—y á la tarda 'ls cuchs se 'ls menjan.
L' han casada lluny de mi—perque 'ls meus ulls no la vegin.
Ella'm va di': «adeu Climent.»—Jo li vaig di': «adeu Teresa.» Ella se 'n posá á plorar,—jo vaig plorar molt mes qu' ella. De llágrimas dels seus ulls—se 'n va formá' una riera.
Al bell mig hi ha un campanar—y al cap d'amunt una estrella que gira la cara al vent—com ho fan moltas donzellas.
# Lo frare y la pastora

LO FRARE Y LA PASTORA.
Se canta ab la tonada del Aucellet, (vegis, volum I.)
Alli en lo camp de Tarragona si n' hi ha un arbre que 'n brotona.
Quan l' arbre es vert l' ombreta es bona, quan l' arbre es vert.
Si n' hi ha un arbre que 'n brotona, y sota l' arbre una pastora y un frare blanch que l' ensermona. Tantas li 'n diu, la fa fallona. N' hi pega un colp á la corona, la sanch del cap en terra brolla. —¡Mira que has fet, falsa, traydora! D' aquest pecat has d' anar á Roma al Pare sant que te 'n perdone! —¿Com hi aniré
jo tota sola? L' un dia plou y l' altre tróna y l' altre cau pedra rodona.
Quan l' arbre es vert l' ombreta es bona, quan l' arbre es vert!
# Lo fill de la viuda

LO FILL DE LA VIUDA.
Si n' hi havia una viuda—á la ciutat de Granada; si n' hi havia una viuda—una viuda molt honrada; Valgáunos, Mare de Deu, princesa Carmelitana! No 'n tenia sino un fill—aficionat á las cartas. Lo dia tres de janer—á las quatre de la tarda, en Joseph se n' es anat—alli al carrer de las damas; se n' es posat a jugar,—tots los diners li guanyavan. Li han guanyat los diners—y 'l rellotge que portava. Se n' ha jugat lo barret—las mitjas y las sabatas. Se n' ha jugat la levita—la camisa que portava. N' ha quedat avergonyit,—cap á casa se n' anava. Quan sa mare lo vegé,—ja 'n queda tota admirada. Quan sa mare lo vegé—als dimonis lo 'n donava. —Emporteusen' lo meu fill—no 'l vull veure mes á casa.— No passa l' espay d' un' hora—que 'l diable ja arrivava. Vestit com un gran senyor—dos rellotges ne portava. Ja 'n prega un truch á la porta.—«¿Qui era?» li preguntava. —Obríu la porta, senyora,—obriula sense cuidado: vinch á cercar vostre fill,—aquell jugador de cartas. —Empórtatel' lo meu fill;—empórtatel' gran diable. —Donchs trayéuli las cadenas—qu' al coll ne du cargoladas.— La mare ab sas propias mans—li 'n treya 'ls escapularis. Quan son dins d'un bosch molt fosch—los ix la Verge del Carme. —Deixa estar lo meu fillet,—déixal estar, gran diable; la mare que te l' ha dat—de Deu no es perdonada. Véste á confessar, Joseph,—pus que hi ets á temps encara.— A las deu horas de nit—en Joseph ja 's confessava: á las onze de la nit—en Joseph ja combregava:
al punt de la mitja nit—en Josepet ja finava. Los ángels li feyan llum,—la Verge l' amortallava, ne sona dolsa música,—dalt del cel se l' empujavan, y lo fill se n' es salvat,—la mare s' es condempnada.
No passa de ser un romans vulgar, tret de un fet trivial; mes que serveix pera descobre clarament lo fons religiós que anihua dins dels cors de la gent del poble. Esprit religiós es aquest qu' alguns cops s' estravia convertintse en fanatisme; mes que no sol perdres' casi may per caure en lo ateisme.
# Lo fill del Rey

Si n' eran tres ninetas—(¡mes ay!) tres n' eran tres: l' una 'n renta bugada—(¡mes ay!) l' altra l' estén.
L' altra ne cull violetas—(imes ay!) pèl fill del rey. Lo fill del rey passava—(¡mes ay!) ab un pom d' or.
Ja 'n tira una pedreta,—toca l' amor, tócala ben tocada—al mig del cor. —Si t' he fet mal 'moreta?—Penso que no, un xich y no pas gayre—al mig del cor. —Si t' he fet mal 'moreta—be 's curará; prou barbers n' hi ha á Fransa—pera curar. Y si aqueixos no hi bastan—d' altres n' hi ha: prou diners n' hi ha en bossa—pera pagar. —Al hortet del meu pare—un' herba hi ha que cura d' amoretas,—'neula á cercar. Mentre son á cercarla—sent tocá' á morts. La Marieta es morta,—Deu la perdò. ¿Ahont li farán l' absolta?—Sota 'l balcò. Ni en balcò, ni en finestra,—ni en finestrò, sino en una reixeta—fent oraciò. La oraciò que ja 'n feyan—llantos y plors.
Variants. Vers 1.
Tres ninas hi ha á Fransa—bora d' un riu.
Vers 1.
Tres ninetas rentavan—sota d' un pont.
Vers 1.
Un dia 'm passejava—per Sant Feliu, hi vaig trobá' una oreneta—que hi feya niu etc.
Se hi posa á vegadas est acabament.
Esta cansò qui l' ha treta—no es home, no, es una donzelleta—de Matarò, tè la boca xiqueta—com un pinyò, la cabellera llarga—fins al taló.
NOTA.
Tambè 's troba á Provensa un cant molt paregut á n' aqueix, que du per titol Belho Calho!
Prene moun aubaresto—l' y vau tirar; n' en ai tirat sur quatre—les ai manquad', ai tirat sur ma mio—iou l' ai blessad'. —Hai! mio, pauro mio—t' ai ben fach mau? —Un pau de mau, noun gaire,—mai n' en mourrai.
# 40 cançons populars catalanes/L'estudiant de Vich

Una cançó vui cantar, una cançó nova i linda, d'un estudiant de Vich que'n festejava una viuda. Bon amor, adeussiau, color de rosa florida. La viuda s'hi vol casar, el seu pare no ho volia; l'estudiant se n'ha anat a servî una rectoria. Quan la viuda ho va saber tingué llarga malaltia. La viudeta se'n va a l'hort, en un jardí que hi tenia, un jardí de totes flors, rosa vera i setelia. A la vora del jardí un roseret n'hi havia; a la vora del roser la viuda s'hi adormia. Ja'n passava un rossinyol que pel món dóna alegria.
—Rossinyol, bon rossinyol, tu cantes i jo estic trista. Rossinyol, bon rossinyol, com portes tanta alegria? —Porto noves de l'amor, del cor que tu més estimes. —Si això n'era veritat jo bé te'n regalaria: te'n faria lo béc d'or, les ales de plata fina. —De noves prou te'n daré, però no te'n convindria: a Roma lo trobaras servint una rectoria.— La viuda se n'es anat vestida de pelegrina. Quan la viuda arribà allí, l'estudiant canta missa.
# 40 cançons populars catalanes/L'hereu Riera

Pera Sant Antoni
grans balles hi ba,
pera Sant Maurici
tot el poble hi va.
   Tra la ra la la la
   tra la ra la la la.
N'hi van tres donzelles:
són de l'Empordà.
L'una diu l'altra:
—I a tu qui't treurà?
Anem, donzelletes,
anem a ballar, que l'hereu Riera
nos hi farà entrar.—
La primera dança
la'n treu a ballà,
la segona dança
la nova arribà.
— A fe, hereu Riera,
podes ben dançâ,
que la teva aimada
a la mort n'està. — Tota la musica
de cop va parâ. — Perdonin, senyores,
que me'n tinc d'anâ,
que la meva aimada
a la mort n'està. — Agafa'l gambeto: al braç se'l tirà; agafa'l sombrero:
per plaça se'n va;
dóna un tom per plaça
sombrero a la mà;
se'n va dret la casa
que ell solia anar.
Se n'entra cap dintre
sens dir-ne qui hi ha. Tot pujant l'escala
la sent sospirà.
— Déu vos guard, Maria.
Maria, com va?
Per a mi, Riera,
molt malament va: febre nit i dia
que'm cuida matâ. — Gira'ls ulls en terra,
se'n posa a plorâ. — Què'n plores, Riera?
No'n tens de plorâ:
tinc una germana:
t'hi podras casâ.
Si ella no t'agrada,
pel món prou n'hi ha. Les joies que porto
les hi podras dâ.
A la Verge del Carme
li vaig demanâ que si curaria
l'iré a visitâ.
— Per a mi, Maria
cap més n'hi haurà. —
Se'n gira d'esquena, a l'iglesia va:
davant d'un Sant Cristo
se'n va agenollâ,
— Senyor, que m'ajudi,
si'm vol ajudâ:
que'm torni l'aimada
que a la mort n'està. —
Al cap dels nou dies
Maria's llevà:
a les tres setmanes
se varen casâ.
# 40 cançons populars catalanes/La filla del marxant

La filla del marxant diuen que es la més bella. No es la més bella, no, que altres n'hi ha sense ella. La virondon! La virondon, quina donzella! La virondon! S'ha cercat aimador a la faisó novella; n'ha donat els amors al peu d'una olivera. Quan ella va a sarau se'n posa boniqueta, lo faldellí vermell enribetat de negre. La'n treuen a ballar a la dança primera, i el ballador li diu, lo ballador li deia, lo ballador li diu: — Amor, sou pesanteta. — En què m'ho coneixeu? Com ho podeu conèixer? — Bé es prou coneixedor, bé n'es de bon conèixer: poseu els peus més plans, ja no danceu lleugera, lo cinturó no us clou, lo faldellí us curteja, la cintureta us creix, lo davantal s'aixeca i el faldellí vermell
d'un pam no us toca a terra. ¿Què'n donarieu vós per tornâ a sa manera? — Galan, si's feia això, vos vestiré de seda, vos compraré un barret amb plomes a l'orella, vos donaré un cavall guarnit a la francesa, un cavall blanc, valent, que'n volarà la terra, pagant-vos tot l'ormeig per anar a la guerra. — Voleu venir, amor? Sereu deslliuradeta. A dintre l'hort del rei n'hi ha una fonteta: tota nina que hi beu de rosa's fa poncella. — Anem-hi, don Joan, que jo hi voldria beure.— Quan foren a la font, la font aixuta n'era. De sentiment que'n té, l'infant li cau a terra. — Culliu-ho, don Joan, tireu-ho a la riera. — La bella, no ho faré, que no són coses meves.— Ella de terra'l cull, lo'n tira a la riera. Quan lo n'hagut tirat
l'aigua torna vermella. — Ai la bella! Què heu fet? Sereu castigadeta!— Los pescadors del rei són més avall, que pesquen: n'han pescat un infant, bonic com una estrella. De tant bonic que n'es el porten a la reina. Les guardes ho han vist: l'han feta presonera — A la presó del rei vós sereu la més bella: vos hi estareu set anys sens veure cel ni terra — Al cap de los set anys ja n'obren una reixa darrera del reixat la dama's fa en finestra. — Quan hi podré tornar, ai! a la meva terra? — Ne veu passâ un bailet que n'era de sa terra. — Bailet, el bon bailet, què fan a aquelles terres? — D'ençà que vós no hi sou hi ha hagudes moltes guerres; els vaixells van pel mar amb banderes vermelles, amb banderes de sang pera ofegar la terra. — No hi tornaré pas més,
ai, a la meva terra!— La veu un passejant, que s'ha enamorat d'ella. — Deixeu-me, carceller, parlâ amb la presonera. — Torneu demà al matí, que eixirà a la carrera, vestideta de blanc, resant el Miserere.— El fill del rei ho sab: la'n vol anar a veure. A l'endemà al matí, la'n treuen amb bandera: la creu hi va al davant, el butxí va al darrera, dos frares al costat cantant el Miserere. Les nines del seu temps se'n van corrent a veure-la. — Ai, nines de Lyó, de mi preneu exemple! Mares, no deixeu mai les filles que festegen.— La mare la segueix feta una Magdalena. Quan va passar davant, davant de casa seva, ja n'arrenca un gran crit: — Valga-m Déu, mare meva! Si m'haguessiu casat al cap de la quinzena, no hauria jo caigut
en aquesta baixesa.— Quan baix de la forca es, ella n demana beure lo batlle i lo veguer n'omplen una escudella — Beveu, Elianor; aquesta es la darrera.
# 40 cançons populars catalanes/La mala nova

Ja s'han fetes les crides, volange, gran guerra hi ha d'haver, volange. El rei mana que hi vagin comtes i cavallers. Si hi han d'anar els nobles, els que no ho són també. Aquell que hi farà falla escapsat n'ha de ser. El comte de l'Aronge n'es capità primer. Hi ha d'anar per força amb els soldats que té. Casat de nou lo comte, deu deixar la muller. Li reca de deixar·la de tant bonica que es. El comte de l'Aronge, per més que li sab greu, un bon matí se lleva i fa cridar sa gent. Ne fa albardar les mules pels moços bagatgers, i al pati les carreguen de tot lo menester. Fa aparellar ses armes mellors a l'escuder, i ja ha manat als patges que ensellin el corcer — Adéu, gentil comtessa; gentil comtessa, adéu
Me'n vaig ara a la guerra
per obeir al rei.
—Ai, comte, lo bon comte,
per què així me deixeu?
Si teniu de deixar-me,
digueu: quan tornareu?
— Per la Pasqua florida,
comtessa, tornaré,
i si no es per Pasqua,
per Sant Joan que ve.—
Les Pasqües són passades
i Sant Joan també:
el comte de l'Aronge
de la guerra no ve.
La dama cascun dia
de gales se vesteix
i se'n puja a la torra
més alta del castell.
Ja veu venir sos patges,
sos patges i escuders.
Vestits de dol arriben,
gramalles fins als peus.
— Ai, patges, els meus patges,
quínes noves porteu?
— Ai, comtessa, la nova
no la volgueu saber.
Quan la vos haurem dita
les robes mudareu;
despullant-vos les gales,
de dol vos vestireu.
Entreu's-en a la cambra,
que ja us ho explicarem
senteu-vos en cadira:
tot vos ho contarem.
Lo comte de l'Aronge
mort i soterrat es. —
Quan sent la trista nova
la dama s'esmorteix.
Després plora i més plora
son mal sense remei:
no pot aconsolar-se'n
i torna a plorar més.
— Ai, patges, els bons patges, ont té l'enterrament?
— Li han fetes les fosses
dessota un taronger.
A la branca més alta
hi canta l'esparver,
hi canta la calandria,
i el rossinyol també.
— Que malhaja la guerra
i el qui la va fer fer,
engany de les donzelles
i mort de cavallers.
# 40 cançons populars catalanes/La Filadora

Un pobre pagèstenia una filla; tenia quinze anysi encara no fila. Talarà, la, la, la, prim fila, prim fila. Talarà, la, la, la, prim fila i se'n va. La nit de Nadal,que es nit d'alegria, pren filosa i fus,dóna un tom per vila. N'encontra'l galan,el qui ella volia. —D'ont veniu, Joan?—Ont aneu, Maria? —Vaig al teixidor,que hi tinc peça urdida. —Quantes canes hi ha,hermosa Maria? Quantes canes hi hade la peça urdida? —Setze canes té:me'n manquen les quinze. —Què'n farem del drap?—Llençols i camises; del que'ns quedaràpararem botiga; cap més n'hi hauràtant ben proveïda; i dels retallonsvestirem les nines; la gent ne diran:«Hermosa botiga»; jo'ls hi respondré:«Jo me l'he guarnida». —En això quedem,hermosa Maria.