# Enllà (1906)/L'Anima

L'ANIMA
I Que es llarga l'eternitat!
No més fa mil anys que corre
el comte Arnau... i està cançat.
Que es llarga l'eternitat!
Totes les veus de la terra
se riuen del comte Arnau
perquè volta, volta, volta
boi cercant son vell palau.
—Fill de la terra,— fill de la terra,
comte l'Arnau!
I ara què cerques?— I ara què cerques?
Ah! ah! ah! ah!
—Çerco mon ànima,— valga-m Déu val!
— I aon la cerques,— aon la cerques,
comte l'Arnau?
— A casa meva— dueu-m'hi, si us plau.
— Tu no tens casa, — tu no tens ànima:
tens un cavall:
corre que corre, — corre que corre!
Au! au! au! au!
Seras arbre, seras penya,
seras mar esvalotat,
seras aire que s'inflama,
seras astre rutilant.
— Seré home sobrehome
perquè n tinc la voluntat! —
Ell vol esclafir la rialla,
fa un gran crit i arrenca un plor.
Al gran alarit que arrenca
tot plorant el comte Arnau,
totes les veus de la terra
se dispersen udolant.
El comte Arnau plora,
i dins de son plô
ha trobat son ànima
que es una cançó.
II
LA CANÇÓ DEL COMTE L'ARNAU
— Tota sola feu la vetlla, — muller lleial? Tota sola feu la vetlla, — viudeta igual? — No la faig jo tota sola, — comte l'Arnau; no la faig jo tota sola, — valga-m Déu val. — Qui teniu per companyia, — muller lleial? Qui teniu per companyia, — viudeta igual? — Déu i la Verge Maria, — comte l'Arnau; Déu i la Verge Maria, — valga-m Déu val. — Aon teniu les vostres filles, — muller lleial? Aon teniu les vostres filles, — viudeta igual? — A la cambra són que broden, — comte l'Arnau; a la cambra són que broden — seda i estam. — Me les deixarieu veure, — muller lleial? Me les deixarieu veure, — viudeta igual? — Massa les espantarieu, — comte l'Arnau; massa les espantarieu, — valga-m Déu val. — Aon teniu els vostres moços, — muller lleial? Aon teniu els vostres moços, — viudeta igual?
— A la palliça que dormen, — comte l'Arnau; a la palliça que dormen, — valga-m Déu val. — Pagueu-los bé la soldada, — muller lleial: ja veieu les meves penes, — viudeta igual. — Aixís que l'hauran guanyada, — comte l'Arnau; aixis que l'hauran guanyada, — valga-m Déu val. — Per ont heu entrat vós ara, — comte l' Arnau? Per ont heu entrat vós ara, — valga-m Déu val? — Per la finestra enreixada, — muller lleial; per la finestra enreixada, — viudeta igual. — Ai, que me l'haureu cremada, — comte l'Arnau; ai, que me l'haureu cremada, — valga-m Déu val. — Ni tant sols us l'he tocada, — muller lleial; ni tant sols us l'he tocada, — viudeta igual. — Què es això que us surt del cap, — comte l'Arnau? Què es això que us surt del cap, — valga-m Déu val? — Males coses que he pensades, — muller lleial; males coses que he pensades, — viudeta igual. — Què es això que us ix pels ulls, — comte l'Arnau? Què es això que us ix pels ulls, — valga-m Déu val? — Són les males llambregades, — muller lleial; són les males llambregades, — viudeta igual. — Què es això que us ix pels nassos, — comte l'Arnau? Què es això que us ix pels nassos, — valga-m Déu val? — Són les coses que he olorades, — muller lleial; són les coses que he olorades, — viudeta igual. — Què es això que us ix per la boca, — comte l'Arnau? Què es això que us ix per la boca, — valga-m Déu val?
— Són les males paraulades, — muller lleial; són les males paraulades, — viudeta igual. — Què vos ix per les orelles, —comte l'Arnau? Què vos ix per les orelles, — valga-m Déu val? — Males coses que he escoltades, — muller lleial; males coses que he escoltades, — viudeta igual. — Què es això que us ix pels braços, — comte l'Arnau? Què es això que us ix pels braços, — valga-m Déu val? — Són les males abraçades, — muller lleial; són les males abraçades, — viudeta igual. — Què es lo que us ix per les mans, — comte l'Arnau? Què es lo que us ix per les mans, — valga-m Déu val? —Males coses que he tocades, — muller lleial; males coses que he tocades, — viudeta igual. — Què es això que us ix pels peus, — comte l'Arnau? Què es això que us ix pels peus, — valga-m Déu val? — Els mals passos que donava, — muller lleial; els mals passos que donava, — viudeta igual. — Què es aquest soroll que sento, — comte l'Arnau? Què es aquest soroll que sento, — que m dóna espant? —Es el cavall que m'espera, — muller lleial; es el cavall que m'espera, — viudeta igual. — Baixeu-i grana i civada, — comte l'Arnau; baixeu-li grana i civada, — valga-m Déu val. —No menja gra ni civada, — muller lleial, sinó ànimes damnades, — si n'hi donau. —Aon vos han donat posada, — comte l'Arnau? Aon vos han donat posada, — valga-m Déu val?
— A l'infern me l'han donada, — muller lleial; a l'infern me l'han donada, — viudeta igual. — Per què allí us-e l'han donada, — comte l'Arnau? Per què allí us-e l'han donada, — valga-m Déu val? —-Per soldades mal pagades, — muller lleial, i donzelles deshonrades, — viudeta igual. — Cada dia us faig l'oferta, — comte l'Arnau; cada dia us faig l'oferta, — valga-m Déu val. —Vos dic no m feu pas l'oferta, — muller lleial; vos dic no m feu pas l'oferta, — viudeta igual; que com més me feu l'oferta, — mes pena m dau. Feu-ne tancà aquella mina, — muller lleial, feu-ne tancà aquella mina, — viudeta igual, que dóna al convent de monges — de Sant Joan. Quina hora es que l gall ja canta, — muller lleial? Quina hora es que l gall ja canta, — viudeta igual? — Les dotze hores són tocades, — comte l'Arnau; les dotze hores són tocades, — valga-m Déu val. — Ara, per la despedida, — muller lleial; ara, per la despedida, — dem-nos les mans. — Massa me les cremarieu, — comte l'Arnau; massa me les cremarieu, — valga-m Déu val.
III
     El comte Arnau està espantat      de veure-s l'ànima tant lletja      per tota l'eternitat. —No hi haurà redempció — pera un'ànima en pena?- crida; prò li tremola un xic la veu.      Bo i cridant, sense adonar-sen,      ha aixecat els ulls al cel,      i a mig aire veu l'esposa      que filava encara arreu.
     — Ai! Elvira, muller meva,      que ns haguem de veure així!      El dia que vam casar-nos      qui ns ho hagués hagut de dir!      I tu, tant que m'estimaves,      nom podries redimir?      Aquesta cançó tant negra,      ai! qui la podrà emblanquir?
I tants llavis que la canten      qui podrà fê-ls emmudir,      sobre tot els de les nines,      que aixís malparlen de mi?
     — Aquesta cançó tant negra      l'amor la pot emblanquir:      sols l'amor que jo t portava,      no l que m portaves tu a mi.      Tenies l'ànima aixuta      com la pols d'un mal camí.      La meva n va tornar freda      com la gebra del matí.      — I on se troba o se retroba      aquest amor que ns trahí?      — Un got d'aigua, quan se llença,      ja no s pot tornâ a cullir.      — Més l'amor, en sa font viva,      ont el podrem assolir?      — El teu, en lo que pateixes,      i el meu en veure-t patir.      — Si tu veus lo que pateixo,      tindras pietat de mi:      cantaras les meves penes,
ja que jo no les puc dir.      Canta, que la cançó nova      la vella faci emmudir.      — La cançó vella i la nova      nos desassemblen d'un bri:      solament, segons se canta,      fa esgarrifâ o fa enternir.      Cantaré am l'amor que t duia,      no amb el que m duies tu a mi.
     — Canta, esposa, fila i canta,      que l patî m faras suau!      Quan l'esposa canta i fila,      el casal s'adorm en pau.—
     I l'esposa fila i canta      a mig aire del cel blau.      Al compas de les posades      va adormint-se l comte Arnau,      i li sembla que s'enlaira      a mig aire del cel blau.
IV
     — Falaguera com ans era,
     aixís se m'ha presentat;
     tant formosa, tant carnosa,
     al coll se m'ha repenjat;
     tant vibranta, tant pesanta,
     a la terra m'ha fermat;
     i amb un aire de complanta
     d'aquest modo m'ha parlat:
     — Mostra-m el cel en la terra.
     Recorda-t que m'ho has dit.
     Duc l'infant en les entranyes
     i encara no l'he parit,
     perquè espero que tu m digues
     si soc viva o si soc morta...
     Jo vui la vida més forta.
     Recorda-t d'aquella nit.
     — Men recordo, men recordo:
     tu m volies pujâ al cel.
— El nostre cel es la terra:
     en la terra tinc l'arrel.
     Més tu mostra-m el cel d'ella:
     mira que m'ho has promès.
     Me daleixo per fruir-lo.
     El cel de la terra, ont es?
     Els teus braços i els teus passos
     han de dar-me l goig que m deus.
     Au! Arnau, marxa, camina,
     duu-me enllà pels camins teus.
     — Mos camins, al cap d'avall,
     se m'han tornat tenebrosos      i he perdut aquell dalit
     dels meus dies lluminosos.
     Es cert que he anat massa sol,      ensoperbit dels meus passos,      i que a dintre dels meus braços
     mai ningú ha trobat consol.
     I quan m'he cansat de mi
     i he demanat companyia,
     sols he sentit udolar
     la llopada que m seguia.
I he tingut horror de mi
     i horror de la solitut,
     i horror de veure i sentî,      i horror de la quietut.
     I la llopada, udolant,
     jo no sé què m demanava
     que, quan ha sentit mon plant,
     udolant se dispersava.
     ¿Què m demanava udolant
     la llopada nit i dia?
     — Volia un amor triomfant,
     que es també l que jo voldria.
— Un amor triomfant, un amor triomfant... Què vols dî, Adalaisa?
— Ai, pobra de mi, que ara no m'entén
i m'ha perdut l'ànima.
— Un amor triomfant, un amor triomfant...
Bella es la musica.
V
     Les filles del Comte són
     que li parlen escondides:
     —Ai, pare! L'amor triomfant
     es l'amor que deixa vida:
     tu a nosaltres has deixat
     triomfador per tes filles.
     Adalaisa les reprèn
     am la veu imperiosa:
     — Ho serà pel fill que duc:
     vosaltres massa sou xorques. —
     Escondides com estan,
     les filles del comte ploren.
     — Ai! Pare, si vas al cel
     du-nos fins la mare nostra.
     — Ai! Filles no hi puc pujar
     per mor d'aquesta formosa:
la duc repenjada al coll
     i en la terra sem fa forta.
     —Ai! Pare, sols un xiquet,
     i hi seriem desseguida,
     que d'aquí estant la sentim
     la mare que canta i fila.
     Si entenguessim la cançó,
     pot-sê ns aconsolariem.
     —Més, com vos heu allunyat
     de la mare que us tenia?
     —Varem entrâ en un convent
     no més perquè estavem tristes,
     i ara ni en terra ni en cel
     ens volen per companyia.
     —Ai! Filles meves, on sou,
     que us sento i no us veig enlloc?
     —Som dins de l'obscuritat
     i et seguim pel camí fosc.
     No sents la mare com canta?
     Ella es vora del cel blau.
     —Canta, esposa, fila i canta,
que l patî ns faras suau.
     Quan l'esposa canta i fila,
     el casal s'adorm en pau.      ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·  ·
     Les veus dels moços que criden
     desperten al comte Arnau.
VI
     — Ei, nostramo, la soldada!
     — Quina soldada voleu?      — La que ns cal i es de justicia.
     — La que solieu haureu.      — D'aquella ja no n'hi ha prou:      volem el sou i el bou.      — ¿Per què m parleu amb aquesta ira,      com si fos un malfactor?      Veig les vostres llambregades
     resplendir en la foscor:
     van seguint-me, van seguint-me
     com si les dugués als ulls.      — Són soldades mal pagades:
lo que vas sembrâ ara ho culls.      Som els moços, som els moços,      que anem fent la via am tu.      — Valga-m Déu, també a vosaltres      per mes vies haig de dû?
     — També ns has de dû a nosaltres:      senyô i moços, tot es hu.      Tant són moços com són filles,      com aimada, com muller:      o ens treuras de la tenebra
     o ens hi restaras també.      Tots salvats, perduts, am tu:      o ets tot-hom o no ets ningú
VII
     Totes les veus de la terra
     acuden al comte Arnau
     perquè volen que les duga
     pels camins de la gran pau.
     — Fill de la terra, — fill de la terra,         comte l'Arnau,
— ara nosaltres, — ara nosaltres:         duu-nos si t plau. -I ont haig de dur-vos, — i ont haig de dur-vos,         valga-m Déu val?
-Dintre de l'ànima, — dintre de l'ànima,         comte l'Arnau.      Ara ets arbre, ara ets penya,
     ara ets mar esvalotat,
     ara ets aire que s'inflama,
     ara ets astre rutilant.
     Ara t sents de tota cosa,
     i tens nom i sobrenom;
     ara ets home sobrehome
     que pateixes per tot-hom.
     La cançó que t'acompanya
     poc a poc se va endolcint,
     que l'esposa que la canta
     poc a poc s'hi va enternint.
     Què faran els quins l'escolten,
     sinó anar-se amorosint?
     — Canta, esposa, fila i canta,
     quel camí ns faras suau.      Quan l'esposa canta i fila
     el casal s'adorm en pau.—
I l'esposa fila i canta      a mig aire del cel blau,      tot seguint la cavalcada      que s'emporta al comte Arnau,      amb els moços i am les filles,      i am l'aimada que decau,      i am tantes veus clamoroses      pels camins de la gran pau.
ESCOLIUM
Com dos que enraonant van de costat tot caminant per un camí partit, l'un pel caire del marge assoleiat, i l'altre abaix pel bac tot ensombrit, Adalaisa i el poeta s'han parlat, cos i esprit ell, més ella tota esprit.
ADALAISA
Ai! Quina engunia aquest camí! Tant fosc, tant fosc, i tant de mal seguî! Vegés al menys el sol i les montanyes, les coses resplendint sota l cel blau, i no pas aquest llim de veus extranyes sense forma ni color... Digues, Arnau: qui es aquest que per la trista via nos va menant com ombres sens virtut?
Prou serà algun poeta que somnia el somni de l'eterna inquietut.
EL POETA
   Vius la vida veritable    de l'esprit, i encara t dol?    Camines a lo immutable...
ADALAISA
   No hi ha res com veure l sol!    Doncs tu treu-nos a la via    de les coses corporals,    bon amic, baldament sia    per patir-hi tots els mals.    Mal la llum ens enlluerni,    mal el sò ns deixi atuits,    mal el cos tot sens inferni,    patint am tots els sentits,    jo vui la vida primera,    veure, oir, gustar, tocar:
jo no n sé d'altra manera,    ni cap altra n vui provar.
EL POETA
   La vida que ara tu ansies    es la gran resurrecció.    Prou no t fóra la que havies,    però l'altra encara no.
ADALAISA
   Doncs tu bé te n'acontentes    de la vida que ara tens.
EL POETA
Si jo puc veure al bell travers del món lo que per tu es un pur goig o torment, sí que de la meva vida estic content, perquè dins d'ella dues vides són.
Més si aquest esser fos descompartit i mos sentits restessin corporals, jo més m'estimaria abandonâ-ls, pera esser, com tu, sols un esprit. No ara, que tot canta en mes entranyes i que tinc muller propria i que tinc fills, i que en el cim de les pairals montanyes hi ha un crit de renaixença entre perills. De l'amor i la lluita es la meva hora i em calen braços per aimâ i lluitâ. Tot lo que tinc m'ho vull, i pit i fòra... Més, què sé jo lo que voldré demà?
ADALAISA
Ditxós de tu, que pots volê am veu viva i que ets a temps a pendre i a deixar, i tens a casa la muller captiva que t dóna fills i filles a estimar. Però, digues com fou que la trobares i aon florí l'amor i aon granà; diga-m de com les dònes tornen mares en aquest món on mai haig de tornar.
EL POETA
En una vall del Pireneu molt alta un estiu la vegí per primer cop; no la vegí sinó després molt veure-la, perquè té la bellesa molt recòndita, com la viola que embalsama ls boscos. Més ara jo l'he feta rosa vera del meu jardí, i a més ha estat fruitosa: perquè Déu benehia ses entranyes moltes voltes, i alguna doblement. I els fruits ja no li caben a la falda, i roden pel trespol, i son formosos.
Com són acostumats al bés mos llavis i els ulls a mirâ avall cap els petits, i a doblegar-se l cos pera estimar-los més d'aprop, i aixecar-los en mos braços cap al cel, prò tenint-los ben fermats! Cada bés en cad'un té l seu gust propri: mai he besat a dos d'igual manera,
però a tots dolçament, perquè són docils a l'esguard maternal que a sobre ls vola ab aquell seu imperi ferm i suau. Ella mels agombola tot el dia i mels vetlla de nit, fins adormida, oh sòn de mare, que vigiles més que tot altre vetllar!... Més, de què plores, Adalaisa, que t sento dins la fosca?
ADALAISA
Ah! Tingués jo ls ulls oberts a llum del dia, d'altre crit, d'altre modo ploraria. El xiscle esgarrifós de la partera, com de bestia ferida, em fóra grat; i el fill que duc per vies tant extranyes, sortiria ensagnat de mes entranyes, i jo riuria ab riure com d'orat. ¿Què m faria l dolor, ni què l desfici, ni tot el temps passat de sacrifici, ni les congoixes, ni l perill de mort, si de la vida me trobés com centre,
i sentís com l'infant, desprès del ventre, morat d'ofec encara, arrenca l plor?
EL POETA
Bé la conec la vostra fortalesa quan, regalant suor, la cara encesa, solt el cabell, com astre radiant, al sortir de la brega gloriosa, nos doneu l'abraçada furiosa i vostre bés ressona com un cant! Llavores que l marit, més fred que l marbre, tremola encara com la fulla a l'arbre, dret al costat del llit tempestejat, i ajegudes vosaltres, sens memoria, ubriagades per la gran victoria, el rebregueu al pit, — volent més fort combat... Més ara tu, Adalaisa, ¿què somnies de tenî un fill, si ja no ets d'aquest món, i en el món qu'ets no hi calen fills ni filles, perquè ls esprits lo que han de ser ja ho són?
ADALAISA
I ¿què sabs tu ni d'aquest món ni d'altres ni de lo que es un cos o un esperit, ni lo que un gran desig pot en nosaltres, restant en l'ultim ai! del nostre pit? Tu m tens per morta i jo m tinc per viva, més tal com si enterrada viva fos: tinc el voler de mos sentits furiós, perquè hi ha alguna cosa que mel priva. Si no me la pots traure de damunt, de què us val, doncs, poetes, la poesia?
EL POETA
Alguna veu jo sento en aquest punt que d'altre modo no la sentiria.
ADALAISA
Oh! La veu sense sò del que es difunt! No es pas aquesta la que jo voldria: aquella eixida de mon pit de carn que alegrament entorn me ressonava: aquella, amic, es la que jo t deman, i lo demés que amb ella s comportava. I si ta poesia no pot tant, si no m pots tornâ al món, calla i acaba.
EL POETA
Adalaisa, Adalaisa, per pietat, al temps hi ha encara coses no sabudes: la poesia tot just ha començat i es plena de virtuts inconegudes. Més ara tens raó, prou hem parlat: esperem en silenci altres vingudes.