OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Consirós cant e planc e plor

| I Consirós cant e planc e plor pel dol qe.m a sasit et pres al cor per la mort Mon Marqes, En Pons, lo pros de Mataplana, qi era francs, larcs e cortes, e an totz bos captenimens, e tengatz per un dels melhors qi fos de San Marti de Tors tro...et la terra plana. II Loncs consiriers ab greu dolor a laisat e nostre paes ses conort, qe no.i a ges En Pons, lo pros de Mataplana; paians l'an mort, mais Dieu l'a pres a sa part, qe.l sera garens dels grans forfatz et dels menors qe.ls angels li foron auctors, car mantenc la lei cristiana. III Marqes, s'eu dis de vos follor, ni motz vilans ni mal apres, de tot ai mentit e mespres c'anc, pos Dieu basti Mataplana, no.i ac vassal qe tan valges, ni qe tant fos pros ni valens ni tan onratz sobre.ls aussors; jas fosso ric vostr'ancesors; e non o dic ges per ufana. IV Marqes, la vostra desamor e l'ira qu'e nos dos se mes volgra ben, se a Dieu plages, ans qu'eissisetz de Mataplana, fos del tot pais per bona fes; qe.l cors n'ai trist e.n vauc dolens car no fui al vostre socors qe ja no m'en tengra paors no.us valges de la gent truffana. V E paradis el luoc melhor, lai o.l bon rei de Fransa es prop de Rolan, sai qe l'arm'es de Mon Marqes de Mataplana; e mon joglar de Ripoles, e mon Sabata eisamens, estan ab las domnas gensors sobr'u pali cobert de flors, josta N'Olivier de Lausana. | I Consirós canto, planyo i ploro pel dolor que m'ha pres i s'ha emparat del meu cor per la mort de Mon Marquès, En Ponç, el noble de Mataplana, que era franc, liberal i cortès i amb tots els bons capteniments, i tingut per un dels millors que hi hagué de S. Martí de Tours a [Lleida] i la terra plana. II Grans angoixes amb greu dolor ha deixat, i el nostre país sense consol, car ja no existeix Ponç el noble de Mataplana: pagans l'han mort, però Déu se l'ha endut al seu costat i li serà indulgent dels pecats, grans i petits, perquè els àngels li foren testimoni que mantingué la llei cristiana. III Marquès, si vaig dir de vós follies i mots vilans i mal apresos, en tot he mentit i errat, car mai, des de que Déu bastí Mataplana, no hi hagué vassall que tant valgués ni que fos tan noble ni tan valent, ni tan honrat sobre els més elevats, per molt rics que fossin els vostres avantpassats; i no ho dic gens per ufana. IV Marquès, el vostre desamor i l'ira que es mesclaren entre nosaltres dos bé voldria, si a Déu hagués plagut, que abans que eixíssiu de Mataplana s'haguessin convertit en completa pau i bona fe; ja que en tinc el cor entristit i n'estic adolorit perquè no vaig acudir al vostre auxili; car la por no m'hauria impedit ajudar-vos contra la gent enganyosa. V Del paradís al millor lloc, allà on el bon rei de França es troba prop de Rotllà, sé que l'ànima està de mon Marquès de Mataplana; i el meu joglar del Ripollès i també el meu Sabata junts, són amb les dames gentils, sobre una catifa coberta de flors, al costat d'Olivier de Lausana. |
# Lo gayter del Llobregat (1858) - A M. R. en sos dias

Si es cert que allà en lo cel brilla una estrella Per cada ser que 'l cor obra á la vida, Y 'ls ulls al sol, ¡Oh! sia la mes bella Y rica en raigs la que á tos ulls llum done Y al cor consol.
Si es cert que 'l Deu del cel formá las rosas Perque 'l mortal trovás mes dols lo viurer, Lo afany mes breu, Sian las mes llustrosas Y fragants las que naixen baix la planta De ton blanch peu.
Sian los cants que lo aucellet entona, Y los sospirs ab que los rius se queixan Per' tu mes suaus; Per' tu tranquila l' ona Ahont se bresse ton lleny jamay reflecte Mes que cels blaus.
Estels, y flors, y aucells, quant brilla ó canta, Tot quant llensa armonía, ó llum, ó aroma Sobre ton cor, Gom prop de l'ara santa La copa crema encens, axi hi derramen Lo dols amor.
¡Oh! que jamay las llágrimas amargas Cubreixen eixos ulls, tos ulls qu' enveja Son dels estels! Jamay las horas llargas Dels celos ó l' olvit prop teu llurs alas Pleguen crüels!
¡Oh! que jamay ton ample front entele Lo vent de adversitat, eix vent que seca Totas las flors; Que jamay ton pit gele La ma del desengany, ma que si 'ls toca Mata los cors!
Sias felís... Mes ¡ay! si en hora impia Rodar sentisses per ta hermosa cara Del dol lo plant; Si sens eixa agonía Que, com lo vent la llum, lo goig apaga En un instant;
Recorda, hermosa, que las flors mes puras Se apoyan la una ab l' altre al assostarlas La tempestat, Y que las criaturas Podem contra 'ls afany escudejarnos Ab l' amistat.
Mars de 1846.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - A la poesia

Verge dels cants, divina poesía, Ángel de llum que á nostras penas portas Lo bálsam del consol, Pren l' arpa de or, la copa de armonia Ab qu' encensan á Deu lo ángel y l' home, Y al cel remonta 'l vol:
Al cel, palau de Deu, temple dels ángels, Y com la nau esten sas blancas telas En forma de ala al vent, Y 'l cisne esten de plomas sas dos velas, Deesa del arpa, axi també tas amplas Alas de foch esten.
Esten tas alas y volantne canta, Com lo ángel que ara puje al cel ó baxe Canta sempre al Senyor, Y en pluja de armonias l' arpa santa S’ exhalará, com un cohet en pluja De Ilumenetas d' or.
Vola, Verge; ni t' espante La distancia que ’t separa D' eixa volta pura y clara, Com de una hermosa lo vel; Pus mes pel moxonet distan Dos brots de una sola rama, Que per tas alas de flama Dista la terra del cel.
Y en l' altura en que 't col-loque Lo vol que darán tas alas No tingues por, no, que 't toque Ningun tir enmatsinat; Pus ni arrivan á las áligas Fletxas per noyets tiradas, Ni entela ab sas flamaradas Lo Etna lo cel estelat.
Remóntat, pus hi ha una altura Fins hont los llampechs no arrivan, Y hont s' espargeix molt mes pura Del rey dels astres la llum; Fins á la qual tant sols pujan, Pus te allí Deu sa morada, Los olors de la encensada, Mes no d' envidia lo fum.
Ángel dels cants, si, remóntat Y olvidat d' eix mon que olvida; Busca en Deu, qu' es font de vida, Mes vida per' mes cantar; Y com lo cisne navega Sens mirarne si sa sombra Sobre brenyas se arrosega, O de cristall sobre un mar,
Vola tu, y volantne canta Sens' cuydar de que ta troba Pura com Deu, com Deu santa. Arranque xiulets ó plors; Que 'l geni á qui 'l mon olvida Dret te lo mon á olvidarne, Y al abrich de Deu cantarne Com lo aucell al de las flors.
Agost de 1840.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - A las hermosas

La femme á celui de commun avec l' ange que les êtres souffrants lui appartienent. Balzac.
Sou, ó ninas, las bellas Las flors d' aqueixa vida, Las dauradas estrellas Qu' encengué Deu del cel en lo camí, Perque del cel la senda Joyosa sia y fácil Al mortal que sa tenda Planta un sol jorn en eix desert sens' fí.
Ingrat, ingrat, ó ninas, Lo qui ab s' alé desfulla, Deixant sols llurs espinas, Eixas flors qu' en sas mans posa l'Senyor: Que l' alé cruel y dura De la sort d' ell aparte Los somnis de ventura; Que may sone 'n s' aurella un mot d' amor.
Mortals á qui una lira Doná 'l cel per' cantarne Al amor que os inspira, Als paladins y á Deu ab veu suau, Cantau fins que os tremole La ma sobre sas cordas; Fins que vostre esprit vole Al cel en vostras liras d' or cantau.
Mes no en cants llicensiosos S' exhalen vostras arpas, Ni en rims voluptuosos Dignes de ídols tant sols de barro impur; Sino ab trobas divinas Y dignas ¡ay! dels ángels, Pus ángels son las ninas A qui cremar debeu lo encens mes pur.
Y axi com reservada Te un rey una corona
De mes joyells ornada Pel soldat que mes guerras ha guanyat; Pel qui per sa bandera Ha rebut mes feridas, Y á sa tenda lleugera Torna ab lo escut y lo elm mes destrossat,
Una mes rica palma Reservada la gloria Te pel qui en santa calma Cante ab cantars mes purs son pur amor; Del poeta que á las bellas Crema 'ls perfums mes dolsos, Y alsa un altar per ellas Y á llurs peus posa humil s'arpa y son cor.
Ninas dels cabells rossos, Las del blanch coll de cisne, Las dels tornejats cossos Y ayrosos com las urnas dels perfums; Hermosas catalanas Als ulls de las quals prestan Lo cel son blau, y ufanas Las estrellas brillants llurs dolsas llums;
No temeu que ab mas cobles Ningun jorn vos insulte, Pus si be durs, son nobles Mos versos com lo cor de un paladí;
Pus sou per' mi las bellas Las rosas de ma vida, Las dauradas estrellas Que 'm posá Deu del cel en lo camí.
Pus no es tan grata al moro Del desert la cisterna, Ni del vert sicomoro Secar son front dessota 'l fresch dosser; Ni l' aucellet se abriga, Al comensar á plóurer De alguna alsina antiga Entre la espesa fulla ab tan plaher,
Com dols á mí 'm seria De una esposa en la espatlla Reclinar algun dia Mon front batut pel vent de adversitat; Com dols de una bellesa Sobre 'l cor apoyarne Mon cap quant la tristesa Ab son pes sobre 'l pit me 'l te inclinat.
Mars de 1840.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - A Donya Josepa Msssanés en sos dias

Com riu que corra suau en llit de rosas, O com estel que roda en nits serenas, Com un mon d' or, Axi corren, amiga, Tranquils tos jorns, ni probes de las penas Lo amarch licor.
¡Oh Vos, lo qui las urnas de la vida Ompliu segons los vostres intents sabis De mel ó fel! Ompliu de fel la mia, Ab tal qu' ella banyar pugue sos llabis En dolsa mel.
Pus es nina ella y débil y no sempre Te un amich prop ab qui poder partirne Son dolor greu; Un amich que una llágrima Puga al manco quant plora ella oferirne A Vos, mon Deu.
Lluny d' ella los dolors, vostre alé santa Aparte de son cor ardent de poeta La tempestat: Prou ha sofert fins ara; Prou sos bells ulls los plors de foch ¡lasseta! Han entelat.
Feu, oh Senyor, que aquesta mar traydora Hont, com vils galeots, de nit y dia Los rems torcem, Llisa sia á sa barca Mes que un mirall; ¡oh! feu que dócil sia La ona á son rem.
Y deixant lo timó sa ma cansada Pendrá la lira, gerro de dulsuras, Copa de olors, Y del mar en la calma Dará cantant consols á las criaturas Y á Vos llahors.
Oh canta, amiga; y pus Deu te inspira, Al chor dels ángels que son himne entona Uneix ta veu, Y canta sa justícia Que castiga als inichs, que palmas dona Al qui en ell creu.
Canta, y los homens richs en amarguras Y en conorts pobres, de conort ansiosos A tu vindrán, Y l' ansia que 'ls devora En tos célichs cantars melodiosos Apagarán,
Com un jorn, mort de set, de Deu lo poble Entorn la roca ahont de Moysés la vara Obrí una font, Ab tant afany bebia Que en suor convertida l' aygua clara Tornava 'l front.
Oh! canta, amiga: l' jorn de las borrascas, Las nits de dol, las horas de tristesa Han ja passat; Ni tornarán, pus brilla Per tu en lo cel ab tota sa bellesa Lo arch matisat.
No tornarán, pus hi ha en lo cel qui pregue Per tu al Senyor, un ángel que te ampare Ab sant escut; Pus tens per' consolarte, Il-lusïons y amicbs, lo amor de un pare Y ta virtut.
Y si tornassen, ¡lo que Deu no vulla! Jo partiria ab tu, si ho permetesses, Lo seu rigor; Jo al rem me aferraria Perque tu puntejar sens' por poguesses Las cordas d' or;
Y perque com un riu qu' entre flors corra, O com estel brillant qu' en nits serenas Llisca pel cel, Relliscassen en calma Axi tos jorns sens' fi, sens' de las penas Probar lo fel.
Mars de 1841.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - A la hermita de Miramar

(mallorca.)
Oh! be'n hage qui 't parí Soledat ditxosa en tot, Defensa no coneguda, Segur y regalat port. Dr. Vicens Garcia.
Deport segur dels qui del mon las penas Han vist filtrá en son cor de gota en gota; Platja ahont descansan los qui ab velas plenas Ver lo camí del cel fan llur derrota. Sagrat dels qui romperen las cadenas Ab que 'l mon á son carro 'ns agarrota, Segona volta aquí en ton portal rústich Vinch á aixugar mon front pel suor mústich.
Benehit qui 't fundá en eixa montanya Per' dar alberch al home que aqui aporta, Y colrada la pell, que 'l suor banya, Y de pols blancas las sandálias porta; Oh! ben hage qui t' fiu, de Deu cabanya, Per' dar al trist que ve á trucá' á ta porta A sos membres repós, á son front ombra Y al cor llagat de un sant altar la sombra.
Vosaltres los qui lluny de aqueixa roca Las tempestats correu á tota vela, Plens de desmay y ab esperansa poca, Pus no brilla en lo cel ninguna estela. Los qui gastau ab alegria loca En los festins del viurer la candela Sens pensar que despres de consumida Podeu trovar de dol una altra vida:
Vosaltres qu'en lo front ab ruga llarga Escrit portau quant pesa una diadema, Y sabeu de la vida qu' es amarga, Y del ceptre sabeu que la ma crema; Los qui rompereu lo elm y forta adarga Per' defensar del mon lo neci emblema, Y ni os queda una tenda hont reposarvos, Ni un bossí de bandera ab que abrigarvos:
Los qui teniu de plors la cara plena, Los del cor esqueixat per fletxa dura;
Los qui arrastrau d' esclaus la vil cadena O 'ls qui 'l cap fa rodar s' alta estatura; Los qui enrojireu combatent l' arena, O 'ls qui cobarts llansareu la armadura, Veniu: en eix alberch per cada llaga Lo bálsam trovareu ab que se apaga.
Veniu: aqui hi ha de aygua la cisterna
Hont apagar podreu la set que os mata; Lo arbre aqui hi ha de fullaraca eterna Hont no se sent del sol la flama ingrata; Aqui tenda 'l soldat, aqui llanterna Trova 'l mari, y 'l pobre una llar grata, Pus aqui lo mortal ab Deu habita,
Y en Deu trova 'l consol que necesita.
Senyor! Senyor! so encara massa jove Per' fugir, sens combatrer, de la terra: Se que al qui mes amau voleu que prove Ans que 'l repós los rischs de dura guerra: Se que so com lo aucell que abans que trove Son niu un colp de vent lluny lo desterra, ¡Mes ay! si un jorn un niu deu abrigarme, Vulla, ó Deu, lo alé vostre 'n eix portarme.
Portaume en aqueix niu ahont vingué un dia Ramon á celebrar vostra grandesa, Cisne de un' altre edat que ab s'armonia La trista veu del bosch deixá sospesa;
Portaume en aqueix port hont si podia Salvarme del naufragi, en ma vellesa Ma gayta al mon diria ab rimas novas Vostres cent noms que Lull cantá en sas trovas.
Palma de Mallorca, agost de 1845.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - A la mort del jove artista D. Vicens Cuyás

No esperau oir, ninas, lays de amor, Ni los cants populars de las montanyas Ab qu' en las llargas nits de la tardor Enternia 'l gaité' vostras entranyas;
Ni menos que vos parl' dels paladins Qu' en los torneigs morian per llurs damas, Dels trobadors que ab cántichs llemosins Encenian de amor tan vivas flamas;
Pus vull cantar avuy en sentit cant De un geni catalá la trista mort; Mort que ha anegat mos ulls en amarch plant, Mort que ha cobert de dol á tots los cors.
¡Pobre cantor!... ploraulo ab mí, ninetas, Y al bon Jesus pregau per éll ab mí Mentres sa patria com artista 'l plora, Mentres sa mare 'l plora com á fill.....
¡Oh mort destructora y fera! Perqué 't complaus en secar Las flors bellas, Y al cometa en eclipsar Que arrastra mes cabellera De centellas?
¿Perquè en borrar de son cel La·estrella que mes l' ornava, Com un sol; Y en tallar l'ala, ¡cruël! Al aucell que remontava Mes son vol;
Y en volcar de sa carrossa Al artista que sols glorias Ambiciona,
Y en secar de sas victorias Te complaus, mort envejosa, La corona?
¿Perqué sos cántichs de amor, Y 'ls torrents de melodía Que manavan De son geni creädor, Y que dels cels l' armonia Recordavan;
Y las coronas de gloria Que 'ls taberins deposarem À sas plantas, Y los clamors de victoria Ab que al geni saludarem Voltas tantas,
Borrares, ;oh mort cruël! Com borra la nit las galas Dels clavells, Y lo brillant blau del cel, Y las matisadas alas Dels aucells?.....
Pobre cantor! sos somnis de ventura, Son porvenir tan rich en visions d' or
En eix mar naufragaren de tristura Quant sa nau entreveya ja lo port.
Quant la primera grada trepitjava Del altar que Favencia li erigí, Quant sentat en son carro comensava De la gloria á recórrer lo camí;
La mort, ¡oh taberins! qu' es envejosa Al ídol derrocá de son altar; Al artista arrancá de sa carrossa Y son mantell de gloria li esqueixá!.....   ¡Pobre cantor! ploraulo ab mí, ninetas, Y al bon Jesus pregau per éll ab mí, Mestres sa patria com á artista 'l plora, Mentres sa mare 'l plora com á fill!
Dorm en pau, pobre cantor, En eixa terra de dol Solitaria, Hont una mare ab amor Vindrá á resa' al caure' 'l sol . Sa pregaria.
Que si desfullar lo alé De mort las palmas lográ Y llorers, Y ab sa negra ala pogué Tos somnis d' or dissipa Placenters,
Encara, artista, deixares Detras teu en cada cor Un altar, Y la brillant pols que alsares En ton carro triunfal d' or Al passar.
Dorm en pau, pobre cantor, En eixa terra de dol Solitaria, Hont una mare ab amor Vindrá á fer quant caygue 'l sol Sa pregaria;
Mentres t'ánima sentada En son trono de diamants Y mil estrellas, Canta de Deu, extasiada, Y del cel ab divins cants Las maravellas!
Mars de 1839.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - A la nineta de Port

E am del mon la bellazor Domna é la plus prexada. Raimbaut d’ Orange.-Mon chant....
Perdona, la hermosa nina A qui per sensible ador', Com al aucell de alas d' or Qu' entre la ombrívol alsina Suspira y plora de amor,
Si á tos cantars carinyosos Responch cantant esquivesas, Si tir' dardells verinosos Al pit que 'm diu sas finesas Ab versos tan vergonyosos.
Y si sota ton balcó No vinch de nits á cantar Dolsos amors ¡ay! perdó, Pus penas del cor tinch jo Que sols me deixan plorar.
No cantes, no, amoroseta, Si sols sabs coplas de amors, Pus no 'm doná Deu dos cors Per poder pagar, nineta, Ta ternura ab nous favors:
Pus no poden, nina, alsarse Dos llunas en una nit, Ni en un sol trono sentarse Dos reys, ni manco abrigarse Dos amors en un sol pit.
No demanes als jardins Floretas per' adornarte, Ni carbuncles, ni rubins, Ni hermosura als serafins Pera obligarme á adorarte;
Pus si ma gayta y cabanyas Vols y la sanch de mas venas; Si vols que á platjas estranyas Vage á sospirar mas penas; Y si vols fins mas entranyas;
Teu es tot, pus ha ubriacat, Com dols encens, ton candor A eix pobre gayté' olvidat: ¡Mes ay! no vullas son cor, Pus lo cor ja 'l te donat.
Octubre de 1839.
# Los fusellers del any 1804

LOS FUSELLERS DEL ANY 1804.
De rosetas n' es al temps—de rosetas n' hi ha anyada: las minyonas quedarán—jo no se com esplicarho. Som soldats, som soldats del rey d' Espanya, som soldats! Barcelona ciutat gran,—gran bandera n' ha posada, lo dia quinze de maig—á la una de la tarde, bandera de fusellers—per servir al rey d' Espanya. A casa 'l senyor Major—allí la mida hi ha alsada, deu doblas los han donat—als qu' á la mida arribavan; á tants quants farán nou pams—se 'ls dará 'ls cinch rals de plata, y 'ls que no hi arribaran—tindrán la pesseta blanca. Los han vestit molt bonichs—que dava gust lo guaytarlos: espardenya blanca al peu—beta fins á mitja cama, las calsetas de vions—y la jaqueta de grana. D' armilletas tots guarnits—sols que 'ls galons eran falsos: lo barret ab una ploma,—l' escarapela hi resalta. Per las noyas han deixat—molts sa vida regalada. Van per plassas y carrers—alegres cantant romansos. Quan del barco foren dins,—tot van ser plors y mes llantos. —¡Adeu, Barcelona, adeu!—¡Adeu regalada patria! Que 'ns ne anem á morir—pera defensar l' Espanya. Monjuich encara 's veu—sembla que siguem á casa. Monjuich ja havem perdut—aixó es que mes m' espanta.— Ja 'n respon lo mes petit:—«A ne mi mes que á vosaltres. Jo que sò tan flach de carns—res de bo puch esperarne. Quan á Cadiz 'ribarém—sentirém so de campanas, sentirém so de tabals—de canons y escopetadas. A las horas pensarém—ab nostres pares y mares.
Posémnos á reclamar—la Mare de Deu del Carme. La Mare de Deu del Mont—que n' es la nostra advocada. Si d' aquesta 'n sortim be—tots irem á visitarla, los casats ab sas mullers—y 'ls fadrins ab sas aymadas. Tots los que tindrém diners—farán dir missas cantadas, y 'ls que diners no tindrán—passarán parts de rosari. Som soldats, som soldats del rey d' Espanya, som soldats!
Mes qu' haguem posat en lo titol de la cansó l' any 1804, devem manifestar, que no 'ns hi fem forts, donchs no havem pogut trobar cap document que 'n donga fe: ab tot, sí creyém que la época de la organisació d' aqueixa forsa deu per precisió trobarse entre lo 1802 y 'l 1806; ço es en lo temps de la guerra de l' inglés. Epoca en la qual se compongueren algunas cansons, últimas enteladas espurnas d' aquella tan preciosa poesia dels cants populars de la vellura.
# Los oficis

LOS OFICIS.
—Deu vos guart Joseph. —Anton per aquí? —He vingut de Blanes aquest dematí. Aquí á Barcelona may hi havia estat. —Vínaten ab mí que t' ho sabrè di' lo qu' es Barcelona ab tota vritat. — Un esmolet vè fa cara de noy porta jupa verda y la mola al coll, jo 'l ne privaría d' anar pèls carrers: vagamundos son com ja ho sab tothom y privan la feyna als pobres daguers. — Mírat, amich meu, quina dona vè que sempre acompanya un burro guixè' cridant: «¿Quí vol terra?» sense tó ni só, ¿sabs lo que faria? jo la ficaria dintre una galera á filar cotò.
Ne veurás un home que va pèls racons tot lo dia crida: «Adovar fogons.» N' es qualsevol pasta lo seu material y de sou en sou, y de ral en ral quan arriva 'l vespre ja ha fet son jornal. —— Una vella vè á missa se 'n va porta los rosaris penjats á la má y moltas d' aquestas, jo 't dirè 'l que fan, replegan partits de molts homes richs y á moltas minyonas las van desviant. —— Veurás una dama al carrer del Om no fa pas tres mesos qu' anava á la font; aquesta madama servia un doctò, quantas ne veurás, no 'n fassis pas cas que totas aquestas filavan cotò. etc. etc.
NOTA.
Per la rahò que dem en las notas de la cansò Lo dia 8 de Septembre, publiquém aquesta cansò. Es molt mes llarga: no li imprimim tota perque 'ns sembla que ja ni hi ha prou ab la mostra que d' ella n' hem dat.
# Los tres reys

LOS TRES REYS.
La llum de la estrella ja de lluny se veu, ni 'ls núvols la tapan, ni 'l sol la escureix. Pastors y sagals, vehins de Bethlem, correu, veniu; vehins de Bethlem miréu quina estrella que brilla en lo cel.
La estrella camina va cap á Bethlem, aixó es un prodigi del Omnipotent. Pastors y sagals, etc.
Guiats per la estrella sol-licits y atents ja ne veuhen vindre tres magos ó reys. Pastors y sagals, etc.
Los tres reys ja venen d' allá d' Orient per adorá' y veure aquest nou portent. Pastors y sagals, etc.
Venen ab criats, venen ab camells molt ben adornats ab grans cascabells. Pastors y sagals, etc.
En los cuentos y poesias populars publicadas per F. Caballero, hi ha una versiò d' aquest cant, si be en ella queda inclós tot lo drama del naixement, des de la Anunciaciò à la adoraciò dels tres reys. Nos apar que la má de l' autora haurá rentat un xich la cara al romans, donchs aixis nos ho fan sospitar alguns versos que á nostre entendre no tenen gayre de populars. Veusen' aqui un troç:
· · · · · · · · · Por ásperos montes la pareja ya; camina sufriendo con conformidad los vientos y escarchas frio y temporal. Virgen venturosa parto celestial!
La doncella pura ya no puede mas; rendida al cansancio fatigada está: José la consuela tierno y paternal. Virgen etc.
· · · · · · · · · Ya están en Belen pero que crueldad! Ninguno en el pueblo los quiere hospedar! Las puertas á Dios llegan á cerrar! Virgen etc.
 · · · · · · · · · Despues acudieron Melchor y Gaspar y su companero el rey Baltasar, á quienes la estrella los vino á guiar. Virgen etc.
Aquellos tres reyes con gran humildad oro y mirra ofrecen al Dios de la paz, que de magestades es la magestad. Virgen venturosa parto celestial!
# Camins i paisatge/Cementiri rural

Cementiri rural
Entorn del cementiri petit, entotsolat, s'han animat les vinyes, exuberants i belles. Riures i cants s'aixequen dins l'aire assolellat i tomben els raïms, madurs, dins les cistelles.
Pel caminet que munta del poble escotorit hi ha un gai picaroleig que omple tot el paisatge. I canten les perdius, enllà, dins el boscatge, fugint, atarantades, del desusat brogit.
I el cementiri enmig de tot, com si no hi fos!... Mon seny, però, n'escolta la veritat suprema: ell diu com els qui cullen, avui, el fruit sucós demà, a llur torn, seran de la mort la verema;
com tots vénen un dia dins seu a reposar els qui, distrets, laboren la terra aspra i antiga; com ell és el repòs enmig de la fadiga i com tots els camins menen al seu llindar.