OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Segona serie de cançons populars catalanes/La monja de Moià

Una filla que tenen no me l'han volguda dar: volen que sigui monja, lairum fa, lairum fa, del convent de Moià, lairum lairà.
—Nena, si te'n fas monja, jo'm faré capellà o frare de Sant Fracisco, lairum fa, lairum fa, dels ultims novicis que hi ha, lairum lairà.
Cap d'un temps que seras dintre m'enviaras a buscar.— Cap d'un temps que a dintre n'era, lairum fa, lairum fa, la monja malalta està, lairum lairà.
N'entra la mare abadessa: —Filla, qui us confessarà? Un frare de Sant Francisco, lairum fa, lairum fa, l'ultim novici que hi ha,— lairum lairà.
Per confessar a una monja tres hores s'hi va estar; n'entra la mare abadessa: lairum fa, lairum fa,
—Prou confessadeta està, lairum lairà.
La monja està més malalta: jo no sé lo que tindrà.- Contesta'l frare Francisco: lairum fa, lairum fa, —Nou mesos li durarà,— lairum lairà.
—Ai frare, lo bon frare, això bé haureu de pagar.— Ja n'arreglen la capella, lairum fa, lairum fa, i allí los varen casar, lairum lairà.
De monges com aqueixes mai més diu que n'hi haurà, perquè això no més passava lairum fa, lairum fa, en el convent de Moià, lairum lairà.
# Tot l'enyor de demà

                                  a Marià Manent
Ara que estic al llit malalt, estic força content. — Demà m'aixecaré potser, i heus'aquí el que m'espera:
Unes places lluentes de claror, i unes tanques amb flors sota el sol, sota la lluna al vespre; i la noia que porta la llet que té un capet lleuger i duu un davantalet amb unes vores fetes de puntes de coixí, i una rialla fresca.
I encara aquell vailet qui cridarà el diari, i qui puja als tramvies i els baixa,
tot corrent.
I el carter, que si passa i no em deixa cap lletra m'angoixa,
perquè no sé el secret de les altres que porta.
I també l'aeroplà que em fa aixecar el cap el mateix que em cridés una veu d'un terrat.
I les dones del barri matineres, qui travessen de pressa en direcció al mercat amb sengles cistells grocs, i retornen que sobreïxen les cols i a vegades la carn, i d'un altre cireres vermelles.
I després l'adroguer, qui treu la torradora del cafè i comença a rodar la maneta, i qui crida les noies i els hi diu: — Ja ho té tot? I les noies somriuen, amb un somriure clar, que és el baume que surt de l'esfera que ell volta.
I tota la quitxalla del veïnat qui mourà tanta fressa perquè serà dijous, i no anirà a l'escola.
I els cavalls assenyats, i els carreters dormits sota la vela amb punxa, que dansa en el seguit de les roderes.
I el vi que de tants dies no he begut.
I el pa, posat a taula. I l'escudella rossa, fumejant.
I vosaltres amics, perquè em vindreu a veure i ens mirarem feliços.
Tot això bé m'espera, si m'aixeco, demà. Si no em puc aixecar, mai més, heu's-aquí el que m'espera:
— Vosaltres restareu, per veure el bo que és tot: i la Vida i la Mort.
# Tot laurador és pagat del jornal

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Tot laurador és pagat del jornal pot tenir els següents significats:
* Tot laurador es pagat del jornal, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Tot laurador / espagat del iornal, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Tot laurador és pagat del jornal, e l'advocat qui pert lo guanyat plet. Yo, per servir Amor, romanch desfet de tot quant he, que servir no me'n cal; he fet senyor del seny a mon voler, vehent Amor de mon seny mal servit; rapaç l'é fet e Déu a part jaquit, e són setz·anys que lo guardó esper.
Tornada
Amor, Amor, poch és vostre poder per altre hom com yo fer tant amar; anau, anau vostres armes provar en contra·quell qui vostre no vol ser!
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Tots los delits dels cors he ja perduts

Tots los delits del cors he ja perduts, e no atench als propis d'espirit; en los mijans ha ésser mon delit, e si no l'he, yo romanch decebuts. E sol d'aquests me resta lo caçar, per que us soplich, mon car e bon senyor, que del falcó me siau donador, un pelegrí lo qual té nom suar.
Si lo falcó, senyor, no·m voleu dar, causa sereu de ma perdició, car tornaré a ma complexió, d'on era tolt, ço és, dones amar. Car no vull ser ociós animal, no vulla Déu que yo stiga en foll: més am anar en part on rompa·l coll que si estich segur entre bé y mal.
Ja la edat a mi no·s cominal; seré jutjat de tots per galant vell, y a dones plau l'om quant és jovencell; totes són carn, y en carn és lur cabal. Tant quant a ço, recapte·ls donaré: dels membres só bé proporcionat; más és lo mal que l'hull tinch ja ruat, y en llur esguart, vell me reputaré.
Moltes rahons bastantment los diré, mas no hiré per los carrers cantant: a dones plau l'om qui va follejant; mas a la fi tot quan volrran faré. No porà ser que no·n trop del temps meu, ab lo pols blanch, ros diumenge matí; d'argent fan or. Donchs, qué diran de mi? de lur amor quisvol pot ser hereu.
Donchs vós, senyor, d'ocasió·m toleu, e porà's ffer, si lo falcó·m donau; o si aquell a vós donar no plau, a Déu y a vós un home levareu. A vós és dat curar del sperits: donchs en lo meu hajau-hi vostre sguart; dau mi remey e no vinga molt tart, perque·ntretant no prenga·ltres delits.
Tornada
Mon car senyor, tot hom cerca delits, segons cascú sa qualitat requer, mas a present la dona y lo dinar són los déus dos en lo món favorits.
# Tractat de Lausana: Conveni d'intercanvi de poblacions grega i turca
## Document

El Govern de la Gran Assemblea Nacional de Turquia i el Govern Grec han acordat les disposicions següents:

### Articles

Article 1.
A partir de l'1 de maig de 1923, es durà a terme un intercanvi obligatori dels nacionals turcs de religió grega ortodoxa establerts en territori de Turquia, i dels nacionals grecs de religió musulmana establerts en territori de Grècia.
Aquestes persones no podran tornar a viure a Turquia i Grècia, respectivament, sense l'autorització del Govern Turc o del Govern Grec, respectivament.
Article 2.
Les següents persones no s'inclouran en el canvi previst en l'article 1:
a) Els habitants grecs de Constantinoble
b) Els habitants musulmans de Tràcia Occidental. Tots els grecs que ja estaven establerts abans del 30 d'octubre 1918, dins de les àrees de la prefectura de la ciutat de Constantinoble, segons definida per la llei de 1912, es consideraran com a habitants grecs de Constantinoble. Tots els musulmans establerts a la regió a l'est de la línia de frontera establerta el 1913 pel Tractat de Bucarest, es consideraran com a habitants musulmans de Tràcia Occidental.
Article 3.
Els grecs i els musulmans que ja, i des del 18 d'octubre de 1912, han abandonat els territoris grecs i turcs que s'han d'intercanviar respectivament, es consideraran inclosos en el canvi previst en l'article 1.
L'expressió "emigrant" en aquest Conveni inclou totes les persones físiques i jurídiques que s'han vist obligades a emigrar o han emigrat des del 18 d'octubre de 1912.
Article 4.
Tots els homes sans pertanyents a la població grega, les famílies dels quals ja han abandonat el territori de Turquia, i que ara estan detinguts a Turquia, constituiran el primer lliurament de grecs enviat a Grècia de conformitat amb aquest Conveni.
# Tornant de la batalla

La batalla del rei moro dels que hi van no'n tornen gaires: no'n tornen sinó'ls hereus,
i encara'ls de bones cases. Sa mare surt al balcó per veure'l fill si arribava —D'ont veniu color trencat? d'ont veniu cara esblaimada? —Mare, ne vinc de la mar, ont hi ha hagut grossa batalla, la batalla del rei moro, dels que hi van no'n tornan gaires —Pugeu, patges, el meu fill, pujeu-lo a les cambres altes, que allí veurà a sa muller, que es partera d'una infanta. —No estic jo per ma muller ni per ma filleta aimada. Oh! Feu-me'l llit en repòs, que jo no viuré pas gaire, que entre jo i el meu cavall portem trenta nou llançades el cavall porta les vint, trist de mi, porto les altres!— Al tocar la mitja nit el cavaller ja finava.
# Tots los desigs escampats en lo món

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Tots los desigs escampats en lo món pot tenir els següents significats:
* Tots los desigs escampats en lo mòn, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Tot los desigs escampats enlo mon, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Tots los desigs escampats en lo món entre les gents, segons for de cascú, ab trenquat peu, a pas, van detràs hu, qui és lo meu, e lonch temps ha que fon. Sí com los puigs poran fugir al vent, ma voluntat d'ell poria campar; en hun loch ferm li cové d'esperar; no·l pot minvar aquell mal pensament.
En remeyar no·m conech sentiment si bé l'assaig he yo sperimentat; per mon esforç pogra sser deliurat d'una gran part de la dolor que sent. Amor suplich que·m leix donar a·ntendre lo sobresalt que de vós, dona, ·m ve, entenent vós quin·obra fa dins me e com sens mort yo no me'n puch deffendre.
Passar puch, donchs, sens noestat offendre, mostrant virtut, com res no cast no vull; si bé·l desig no casta penss·acull, no·m trop en punt que res pens de vós pendre; sos moviments negú pot esquivar -servents no són de nostre franch juhý-; donchs, com serà que jo fuja de mi? Colpa no us tinch si forçat són d'amar.
Aquest·amor tant se pot esforçar que l'amador a mort farà venir; ¿on és l'om fort, potent a resestir les passions que vol Amor donar? E, donchs, ¿per qué yo só desacordant mostrar a vós la voluntat que us port? Ma lengua té la vida e la mort; lo meu voler no·m val essent bastant.
Sí com aquell qui està Déu pregant que ploga fort sens lo temps nuvolós, vull ser amat sens dar ocassiós, e no·s pot fer lo meu voler celant. L'enteniment e calitat s'acorden amar a vós en qui és llur semblança, e los volers han gran desacordança: contra rahó en tanta part discorden.
Tornada
Lir entre carts, los escurçons no morden ab tant fort mos com és lo de Amor; si bé·ls morduts no passen tal cuyçor, perden lo seny e les vistes exorben
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Tot metge pren càrech de consciença

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Tot metge pren càrech de consciença pot tenir els següents significats:
* Tot metje pren carrech de conciença, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Tot metge pren / carrech de consienca, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Tot metge pren càrech de consciença si lo perill al malalt té secret: lo cors hi pert, mas l'arma·n bon loch met; comptes mortals port·en reconexença. Vós qui sabeu clarament lo meu ésser, feu-m·ésser cert de l'esdevenidor: yo vull saber qué·m té cubert Amor; mon mal e bé de ffet me feu conéxer.
Mon ignorar bé no·m farà meréxer, e per null temps jamés bé aportà, e tart o breu mon mal a ffi venrà, e d'esperar mon mal poria créxer. Si plau a vós que bé·m deja venir, no·m detardeu haver-ne sentiment, e per tardar aquest coneximent no·m percebesch de mon voler cobrir.
Tarda de temps no·m fa d'Amor jaquir; los temps en mi vençr·Amor no poran, tots los meus jorns un moment semblaran: corre lo sol, no·s mou a mon albir. Si pert Amor per forçat desesper, vós me dolrreu y ell no vist perdut temps; donchs, vós y Amor acordau-vos ensemps, tot prestament, qué us plaurà de mi fer.
Tornada
Lir entre carts, qui mal ho bé vol fer, no deu penssar algun dan si·l segueix, car lo voler en dos parts se parteix, e cor partit degun fet no requer.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Óssa Menor/Juny

Per Sant Joan, amiga, te'n faria retret
si és cas que no venies al festeig que tindrem.
Cada noia fadrina demanarà un promès,
l'aufàbrega i la ruda voldran llum dels estels.
Sentiràs com s'esberlen de claror els fanalets.
Farem focs d'artifici com no es veu en els cels
perquè caiguin estrelles
 i en bombes de paper
pugin de nou enlaire enduent-se'n els precs
-i el teu
 si t'atrevies
 que és un prec que conec.
Tu els clavells regaries. Jo et robaria un bes.
# Óssa Menor/Nocturn per a acordió

A Josep Aragay
Heus aquí: jo he guardat fusta al moll. (Vosaltres no sabeu  què és  guardar fusta al moll: però jo he vist la pluja a barrals sobre els bots, i dessota els taulons arraulir-se el preu fet de l'angoixa; sota els flandes i els melis, sota els cedres sagrats.
Quan els mossos d'esquadra espiaven la nit i la volta del cel era una foradada sense llums als vagons: i he fet un foc d'estelles dins la gola del llop.
Vosaltres no sabeu  què és  guardar fusta al moll: però totes les mans de tots els trinxeraires com una farandola feien un jurament al redós del meu foc I era com un miracle que estirava les mans que eren balbes.
I en la boira es perdia el trepig.
Vosaltres no sabeu  què és  guardar fustes al moll Ni sabeu l'oració dels fanals dels vaixells —que són de tants colors com la mar sota el sol: que no li calen veles.
# Óssa Menor/Madrigal

Plovia a la vinya  i el raïm madur de l'aigua es polia i era negre i dur: quan el sol sortia dos gotims diria que eren els teu ulls.
# Óssa Menor/Novel·la

I
Tenia tant que era pubilla, però el seu esguard era més bell. Tenia tant que cada dia la pretenia un nou hereu: Tenia tant  que fins tenia l'amor meu.
Oh, l'amor meu no es partia i ara el colpia un nou agrat! Era més pres si més fugia— qui sap el cor quant pot donar: No hi ha sentit com la follia d'estimar.
Tal com el nàuxer qui es desvia perquè ha perdut l'estoig dels vents i és a una estrella que es confia —més a la sort que no a la ment— així era jo vora l'amiga de turment.
I ara el meu plant com mai seria si un altre amor no el pren encar; i d'aquest plant es captenia com cap hereu mai no ho dirà; érem tots dos dintre la via del pecar.
 II
Que m'enamora una fadrina, des del cabell fins al turmell, i en cada pas, perquè és altiva, i duu a la sina dos estels. I al joc d'amor tota s'afina que s'hi perd.
Que m'enamora quan és dóna sabent que en joc tot ho perdrà; un vers i un bes ja l'eixamora, però una abraçada més que mai. D'haver dit sí  que m'enamora son esglai.
 III
Santa Madrona de la Guarda: com són al Port vostres vaixells, guardeu l'afany de ma estimada i el meu voler, que s'hi deleix. Si ens separava l'un de l'altre, no ens deixeu.
Tota la terra de Provença sabrà son plor  i el meu dolor: Santa Madona de Marsella cada vaixell s'enduu mon cor. Si l'atrapeu  feu cor d'Ella ma presó.
Lladre d'amor, quin dol prenia que ara el desterro em fa tant mal: era poncella, era pubilla, era fadrina sense igual. Lladre d'amor  tota ma vida se n'hi va.
# Óssa Menor/Pronòstic ciutadà

Per Sant Miquel temps de magranes i d'abrigar-se un xic per dins; s'acaba el so de les tronades pel de la pluja de xim-xim.
 Porten els trams vidres que tanquen,  i cal maldar de la corrent;  si van de llarg les noies maques  ve un llanguiment per tot l'hivern.
De veure el vent despullant plàtans sense motiu ja es té calfred, i si ens atrapa al vespre un xàfec sota els balcons plora el barret.
 Hom ja s'acotxa un xic més d'hora  perquè així es fa, per mor del llum;  i els dels diaris, quan és l'hora,  fins us eixorden en ser lluny.
# Óssa Menor/L'ofici que més m'agrada

A Jordi López Batllori
Hi ha oficis que són bons perquè són de bon viure,
mireu l'ésser fuster:
—serra que serraràs
 i els taulons fan a miques,
i de cada suada deu finestres ja han tret.
Gronxada d'encenalls, et munten una taula;
si ho vols, d'una nouera te'n faran un cobert.
I caminen de pla—
damunt les serradures de color de mantega.
I els manyans oh, els manyans!
De picar mai no es cansen:
pica que picaràs i s'embruten els dits;
però fan unes reixes i uns balcons que m'encanten
i els galls de les teulades
que vigilen de nits.
I són homes cepats
com els qui més treballin.  
I al dic? Oh, els calafats!
Tot el Port se n'enjoia
 car piquen amb ressò
i es diu si neix un peix a cada cop que donen
—un peix cua daurada, blaus d'escata pertot.
Penjats de la coberta, tot el vaixell enronden:
veiéssiu les gavines
 com els duen claror.
I encara hi ha un ofici
que és ofici de festa el pintor de parets:
si no canten abans, no et fan una sanefa,
si la cançó és molt bella deixen el pis més fresc:
un pis que hom veu al sostre
que el feien i cantaven:
tots porten bata llarga
 de colors a pleret.
I encara més
si us deia l'ofici de paleta:
 de paleta que en sap
 i basteix aixoplucs.
El mateix fan un porxo com una xemeneia
—si ho volen
 sense escales
 pugen al capdamunt;
fan també balconades que hom veu la mar de lluny
—els finestrals que esguarden tota la serralada,
i els capitells
 i els sòcols
 i les voltes de punt.
Van en cos de camisa com gent desenfeinada!
Oh, les cases que aixequen d'un tancar i obrir d'ulls!
# Óssa Menor/La meva amiga com un vaixell blanc
### Fonts

* ↑ Joan Salvat-Papasseit - Obra Completa, edició a cura de Carme Arenas Noguera, Cercle de Lectors / Galàxia Gutenberg, 2006.
* ↑ Revista La mà trencada, Barcelona 6 de novembre de 1924, pàg.3
# Óssa Menor/Minvant

La lluna vídua alegre per no dir que ha perduda la nit s'ha quedat passejant fins migdia -mig partida però  que un ocell li somreia- i tan pàl·lida i trista que ensenyava el neguit i una son que la colga d'un fil
d'un fil prim que amb el sol es desfeia.
# Óssa Menor/Omega

l'hora floreix  rosa  vermella  roja i escarlata
—jo sé la noia que es deleix i l'hora passa  dansa que dansa— el meu rellotge té un panteix sageta d'or i plom a la vegada
l'hora floreix i és el meu cor com l'esponja espremuda —ara una esponja que raja d'escreix— (algú emborratxa  amagat  les agulles
cada minut cau com l'aigua de neu llà on és l'amiga —i a prop meu cau com l'espuma ferida.
7-5-1923
# Óssa Menor/Pesombre

Lluny de ciutat, quin repòs  —i quina ànsia— a mitjanit em desperta un soroll: dormo tan prim que el cloquer, que ara canta, em fa l'efecte que crida a tothom.
Fins a dir dotze cada campanada deixa un ressò que anuncia un retorn. Per què serà que la gent no s'afanya i encar no es lleva, si comença el jorn?
En el silenci el capçal m'afalaga— veig una estrella i milers en redós; però en veig sols una, perquè aquesta em guaita i el capçal i ella em tornen la son.
En somniar, a ciutat faig entrada a mitjanit  i ara escolto un foxtrot.
# Aplech de versos - Ausència

<poem>
Creuant el munt de pobles que'ns separa han arribat tes lletres a eixa terra, ont creus qu'arrels tan fondes com la serra potsê he posai, perque no torno encara.
No ho creguis, no; que si la sort avara així ho té disposat, be'm mouen guerra l'anyorament que dins mon pit s'aferra y'l desitj d'abraçarte ara-abans-ara.
Tornaré, si a Deu plau; fòra tristura; que de goig jo faré que prompte saltes, qu'en ton llabi floreixen les cançons;
y embadalit, al veure la hermosura, a sobre de les roses de tes galtes mos besos volaràn, com papallons. <poem>
# Aplech de versos - Les tres ninetes

Si n'eren tres ninetes, tres eren tres.
Diu la més gran de totes:
—Mare de Deu!
Si jo fos rica, rica, dels meus diners
m'en compraria joyes
d'or y d'argent.
—Jo, respón la mitjana,
si jo'n sigués,
quin tip de menjar sucre,
Mare de Deu!—
Y diu la més petita
de totes tres:
—Si jo fos rica, rica, tot pels pobrets.—
Si n'eren tres ninetes,
tres eren tres.
# Aplech de versos - La boyra de Montserrat

Al voltant del Montserrat
blanca boyra he ovirat
qui l'embolcalla,
quan despunta'l sol ixent
y quan la foscor s'estén
per la montanya.   En nuvolada suau
tapa a voltes el cel blau
y'ls cims més aspres;
y, tocat pels raigs del sol,
se pendria per estol
de rossos àngels.   Jo l'he vist al dematí
y m'ha semblat vel diví que'l món separa,
y, fent de partió'l vel,
fa d'eixa serra del cel una avantsala.
Més, si algún dia l'he vist
quan el dia's posa trist,
a l'hora baixa,
he dit qu'era pur incens
eixit del voler immens
a nostra Mare.
Y he vist com bell incenser
ma terra qui, falaguer
perfum exhala,
y arribant al Camaril,
a la Morena gentil
besa les plantes.
Y en ales de l'ideal
trasportat, veig pujâ endalt
boyrina blanca, qui creix... y creix... y s'estén
y fins taca'l firmament y'ls cims més aspres.   Veig pujar al Montserrat
els vapors del Llobregat qui abaix laclama;
les aromes de les flors
qu'en varietat de colors
a terra esclaten;
armoniosos cantars
y, sortint dels campanars,
veus compassades,
y entre aromes y cançons,
gemechs, cants, oracions
amunt s'enlayren.
Natura y poble en estol
sa essència, que'l ventijol
porta, n'exhalen y en nuvolada suptil,
la acull desde'l Camaril
la Verge Santa.   Per Maria benehit,
vola fins a l'infinit la boyra blanca,
y puja, puja pels cels,
deixant enrera'ls estels
y fins davant Deu no's para.
¡Oh Verge de Montserrat!
feu qu'eix cant qu'us ha enviat
un fill qui us ayma, arribi en nuvol d'incens
fins al trono ont Deu immens
hi té sa estada.
# Aplech de versos - Evocació

Poch ho saps tu com m'estasia
el vell balcó d'aqui davant!
No hi ha rosers ni clavellines,
ni caderneres refilant,
ni, recolzada a la barana,
cap bella verge està esperant...
Un gert palmó d'aquesta Pàscua
qu'ab senyoriu s'hi va vinclant,
du visions de Ilar ditxosa
ab l'alegria d' un infant.
# Aplech de versos - La meva feixa

Un escalonat de feixes,
qu'és bonich al bes del sol! Unes feixes xiques, xiques, plenes d'esplendents verdors
tot l'any gerdes y ufanoses y rialleres de tons. Jo'n voldria tenir una y cuydarla jo tot sol: la més petita de totes, la del darrer esglahó. Hi faria monjeteres qui s'enfilessen bentost, carbaceres qui ajacessen son ample fullam blavós y blat qui adrecés sa tija y un escampall de fajol; cada cosa arrenglerada, ben distint cada color. Després plantaria un arbre pera posarmhi a redós;
un arbre de soca baixa
y de forces branquillons,
tots inclinats cap a terra
pera abastâ'l fruyt mellor.
Y hi vindria la brivalla
de tots aquells encontorns
a disputâ a l'aucellada el més plè y més savorós.
# Aplech de versos - Dret al cim

De bon mati a la primavera tresco sovint camps a través y una gran força irresistible envers la serra'm conduheix. Cercant ombrívoles tasqueres, ja'l pla gemat deixo a mos peus, ja oviro aprop el puig fresquívol ja soch a dalt ara meteix. Mes, tant-se-val; en restellera més pichs y serres vaig veyent; quin goig pujar al més altívol y respirar ben a pleret! De nou atret per les altures, el cim més alt corro ab dalè. Com més ardit jo m'hi enfilo, el cim més alt s'empetiteix
y les montanyes més llunyanes sembla que creixin davant meu. Il·lusió! frisança folla! a dalt de tot no arribaré
estich retut... el sol s'acotxa...
el camí tet haig de desfer...
Pels corriols corrents devallo;
ja veig el pla sota mos peus...
mes, al bell cim de les montanyes
deixo quelcom de mí meteix.