OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La venjança

De petitets s'han fet grans: el fadrí's vol casâ amb ella: son pare diu que no'u vol, sa mare contenta n'era. Adéu, Francisca ferrera, adéu! —Déu vos guard, Josep ferrer. Vostra filla ha d' esser meva. Si no me la voleu dar, la prendré sense llicencia.— Adéu, Francisca ferrera, adéu! —Llogaré quatre fadrins, tots quatre a la bandolera.— Ja n'agafa 'l botavant i me li tira al darrera. —Fadrins, sereu ben pagats si'm treieu d'aquest empenyo: sereu pagats amb diners, moneda barcelonesa.— A les dotze de la nit n'hi truquen a la finestra. —Josep ferrer, baixa a obrir, que'n tens de picar un ferro, i si tu'm baixes a obrir te'n faré jo de manxego.— Al primer cop de martell tres punyalades li pega: l'una l'hi dóna al costat, l'altra li clava a l'esquerra, l'altra a la boca del cor, que es la que li da més pena. —Justicia del Cel, baixeu! Deu-me la raó si es meva, que me n'han mort el marit, m'han robat la filla meva!— De petitets s'han fet grans: lo fadrí's vol casâ amb ella: son pare diu que no'u vol, sa mare contenta n'era. Adéu, Francisca ferrera, adéu!
# Camins i paisatge/Riu i muntanya

Riu i muntanya
Dues flors tinc a la mà per l'atzar aparellades, dues flors sempre distants que en un sòl mateix no caben: la que neix als pics més alts, la que es cull en terra baixa. Amb un goig amorosit els meus ulls les amanyaguen.
Menuda, blanca i suau, amb la corol·la afelpada, l'edelweis em duu el record de les esquerpes muntanyes, del blanc etern de les neus, del torb i les nuvolades, dels camins que van pujant fins que ja res no els aguanta allà on mai no es veu ningú, llevat dels isards que passen. La collia al Pirineu on restaven ses germanes i ara, al palmell de la mà, me n'és record i enyorança.
I tinc, també, al seu costat, la flor groga de la nyàmara, talment una estrella d'or que a mitjan setembre esclata. No l'he collida al jardí, ni a l'eixida casolana: la collia al mig del riu, al mig del riu que, sense aigua, deixa créixer damunt seu herbes i plantes salvatges. S'alçava, en feréstec lloc, com una estranya rialla.
(Demà, potser, un cop de riu l'hauria avall malmenada.)
Dues flors tinc a la mà per l'atzar agermanades, per l'atzar que, al seu antull, ara uneix, ara separa: la flor blanca d'aquells cims, la flor groga al riu trobada, riu i muntanya aplegats sota la meva teulada.
# Carta de la Diputació del General als ambaixadors del Principat de Catalunya (21-05-1461)

Als molt reverend e magnifichs mossenyors los embaxadors del Principat de Cathalunya.
Reverend e magnifichs mossenyors. Rebuda havem una letra de la Illustrissima Senyora Reyna ir feta en Agualada ab la qual nos certifique dels parlaments haguts de sa Majestat ab vosaltres e de la comissio o manament que diu haver de la Majestat del Senyor Rey de venir aci per comunicar a nosaltres les coses que sa Excellencia porte e que debia partir que venir la via de Sant Cugat sobre les quals coses de continent havem hagut ample colloqui. E comunicat ab lo consell de aquesta ciutat tots concordes havem deliberat en tota manera la sua Excellencia sia humilment per vosaltres suplicada vulla ordonar de abstenirse al present entrar en aquesta ciutat pero que si la sua Serenitat ans de la recepcio de la present haura acordat ab vosaltres aturar en Agualada o en Vilafrancha o en Piera o altre loch ature alli en lo nom de Deu e si concordat no sera e volra venir mes ença en tal cas vingue fins a Martorell e no mes. Perque avisantvos de les dites coses vos pregam e encarregam humilment signifiqueu les dites coses a la sua Excellencia de part de aquest Principat ab aquell tal de paraules acomodades queus sera vist com certament cregam fahentse axi succehira a lahor de nostre Senyor Deu servey de la Majestat del Senyor Rey respos e benefici dels negocis concorrents. E de la resposta e altres coses queus semblara nos certificau prestament acistint continuament ab la sua Excellencia fins per nosaltres sia altrament deliberat. En alguna admiracio stam com nons haven scrit de les dites coses ab tot cregam alguna bona causa vos excusa. Dada en Barchinona a XXI de maig any Mil MCCCCLXI. - A. P. abat de Montserrat. - Los diputats del General e consell representants lo Principat de Cathalunya residents en Barchinona.
# Carta de la Diputació del General (10-04-1714)

AVENTSE dignàt la Alta , y Divina Providencia , promourer los cors dels Cathalans , influhintlos à pendrer las Armas , no sols en defensa de la justa Causa del Rey nostre Senyor ( que Deu guarde ) sino y tambe pera conseguir la amada Llibertat , que tant anciosament procuraren nostres gloriosos Progenitors , y arribát à noticia del Consistori de la Deputaciò , esta gloriosa Resoluciò : afectant , com á verdaders Pares de la Patria , que aquella tinga son major auge , y reste pera sempre venerada en la posteritàt , ab lo logro de la felicitat de fer Vassalls de sa Magestat C. y C. Perçò posan en noticia de totas las molt Illustres Ciutats , Vilas , y Llochs de aquest Principat, de com pera mes fervorisarlos à tant heroica Empresa ( á demès del gran exemple continuàt , que han regonegut en lo zel , y verdader aprecio de Patrici en lo Illustre Marquès del Poal ) han deliberàt los Deputats , y Oydors, que lo Coronel Don Armengol Amill , ab sos Destacaments , y subvencions , se conferesca en varias , y diferents parts del Principat , à fi de animarlos à semblant Prohesa , y que se alienten á deslliurar dels afáns , y ahogos que está suportànt sa amada Capital la Ciutat de Barcelona , per rahò del Siti , y Bloqueo que està patint , sacudintse al mateix temps lo pesàt jugo , que per tant llarga estaciò han reportàt , y reportan del Enemich , ja ab pesadas , y crescudas contribucions , com y tambe altrament ab tant inauditas crueltats ; no dubtant , que tots , à imitaciò de sos Antepassáts , empendràn à porfia esta Empresa ; ab singular emulaciò , pera eternisarse en lo temple de la Fama , ja ab tots los medis quels sia possible practicar ; com y tambe ab tal intrepidès , y valor , que quede lo Enemich molt escarmentàt : podent restar certs , que de quant se esmeraràn en subministrar grans , y demès havers per la famosa execuciò de est[il·legible]sumpto , ab dits Marquès del Poal , y Amill , cobrantne rebudas , les farà bon[il·legible] , y a[il·legible]esos [il·legible] reportaràn ; assegurant , que tots los Comuns , y Particulars del Principat que se esmerarán , en imitàr lo que los [il·legible] Excelentissima Ciutat , Bras Militar , y Deputaciò , per sa part incessantment invigilan , se aplican , y aplicaràn à esta summa Importancia ( de la qual dependeix unicament poderse respirar desprès , de una cadena tant dilatada , de afans , congoixas , y treballs , com es la que de present universalment atormenta , y fereix los cors de tots ) serán ab singular distinciò , apreciàts , reconeguts , y afavorits , y molt diferentment los que se desviaràn de semblant Idea. Pregant à la Divina Magestat , que ha principiàt esta obra , la acabe de colmar , y coronar ab aquellas felicitats , que pot , y desitjàm pera major honra , y gloria sua , y guart à dilatàts anys. Barcelona, y Abril x. de M. DCC. XIV.
| ——————————— | Fr.Don Ioseph de Vilamala. | D$^r$.M$^r$.Anton Grases y Dès. |
| Don Francisco de Perpinyà Sala y Sasala. | Fr.Don Diego deOlzina y Vilanova. | Thomàs Antich Saladich menor. |
LOCVS SIGILLI.
In Regestro Communi primo, fol. lxxxjx.
# Carta de la Diputació del General a Joana Enríquez (21-05-1461)

Molt alta e molt Excellent Senyora.
De vostra Serenissima Excellencia havem rebuda una letra ir scrita en Agualada de la qual havem grandissima consolacio per quant creem a nostra ferma sperança es porta les coses de la voluntat del Serenissimo Senyor. Lo Senyor Rey que complexen al que es necessari per repos e benefici dels negocis concorrents e per ço scrivim als embaixadors signifiquen humilment a vostra gran clemencia la voluntat e intencio de aquest Principat. Supplicam adonchs Senyora mol clement vostra gran Excellencia sia de merce sua vulle ordenar e compendre les coses al pler o intencio del dit Principat segons sera supplicada com pregam fermament succehira a lahor de nostre Senyor Deu servey de la Majestat del Senyor Rey e de vostra Serenitat benefici e repos del negoci. E sia de vostra gran Excellencia la Sancta Trinitat continua proteccio e guarda manant a nosaltres ço que plasent li sia. Scrita en Barchinona a XXI de maig del any Mil CCCCLXI. - Senyora molt Excellent. - De vostra Altesa humils subdits e vassalls qui a aquella humilment se recomanen. - Los diputats del General e consell representants lo Principat de Cathalunya residents en Barchinona. - A la molt alta e molt Excellent Senyora la Senyora Reyna.
# Carta de Pere el Cerimoniós a Jaume III de Mallorca (04-07-1341)
## Fonts

* ↑ Proceso contra el rey de Mallorca D. Jaime III, mandado formar por el rey D. Pedro IV de Aragon, publicado de real órden por D. Próspero de Bofarull y de Sartorio. Tomo I. Barcelona, en la Imprenta del Archivo, 1866, pp.335-336.
* ↑ Memorial histórico español: colección de documentos, opúsculos y antigüedades que publica la Real Academia de la Historia, Tomo III. Imprenta de la Real Academia de la Historia, 1852, pp. 222-223 (publicat a partir del llibre P-30 de la RAH de principis del segle XV, i contrastat amb una còpia de 1795 feta per D. Manuel Abella, respectant l'ortografia original excepte els diptongs)
# Carta de la Diputació del General (12-07-1713)

AVENT los Braços Generals lo die 6. del corrent mes aconsellàt à est Consistori , resolguès defensar lo Principat , no sols per mantenirse baix lo suau Domini del Emperador , y Rey nostre Senyor ( que Deu guarde ) en consequencia de sa justa Causa , regoneguda per sa Santedat , y tota Europa , y explicada , eo jurada en la Constituciò primera de las Corts en lo any 1706. en Barcelona ultimament celebradas ; sino tambe per la conservaciò de las Llibertats, Privilegis , y Prerogativas dels Cathalans , que nostres Antecessors à costa de sa sanch gloriosament alcansaren , y nosaltres devèm axi mateix mantenir , de las quals no se ha hagut rahò , ni en Utrech , ni en lo Hospitalet , reservantse sols en una , y altre part à la Pau General ( en que se deu poch confiar , y à que está molt distant lo Rey nostre Senyor de convenir ) y finalment per altres inconvenients notoris à tot lo Mon , que de entregarse Cathalunya se seguirian ; prometentnos , per nostra bona intenciò , ab la intercessiò dels Sants Patrons , la protecciò Divina , lo die 9. del corrent manarem fer la Crida publica per nostra defensa. Y havent tingut noticia , que lo Enemich và espargint Cartas , demanant las Obediencias als Pobles ( à que no se deu atendrer en conformitat del que sobre se ha dit ) perçò exortàm , dièm , y encarregàm als Iurats , Consellers , Pahers , ò Consols , y à tothom generalment, se mantinguen , en quant puguen , baix la Obediencia de nostre Rey , y Senyor. Prometèm per eix efecte tota assistencia , per la qual incessantment se invigila. Queda est Consistori assegurat de la Constancia , è innata Fidelitat de tots los Naturals , que atendran à tot lo sobredit , que importa à la publica Utilitat , y benefici de la Patria. Deu guart à V. molts anys, Barcelona, y Iuliol als xij. de M.DCCXIII.
LLOCH DEL SELLO.
In Regestro Communi secundo fol.ccxiv.
# Carta de la Diputació del General declarant la guerra (24-07-1713)

de Deputats, y Oydors de est Principat de Cathalunya, ab intervenció dels Braços Militàr, y Real, per regoneixer ser la causa comuna, resolc eixir à la defensa de las Constitucions, Vsos, y Privilegis de Comuns, y Particulars, ( cada lletra dels quals costa al valor, y llealtat Catalana tanta sanch ) y pendrer las armas en nom del Emperador, y Rey nostre Senyor, (Deu lo guarde) desitjant mantenirse baix son suau domini; no obstant la evacuació executada ja per lo Mariscal Comte de Estaremberch, en la major part de las Tropas : Esta Excelentissima Ciutat Amant de sa propria llibertat, y de la de tots los Pobles de Cathalunya, no sols se ha comformàt à la deliberació dels Excelentissims, y Fidelissims Deputats, y Oydors, però encara per la defensa de tant justa causa, ha passat à enarbolir lo Estandart de la Invicta Patrona Santa Eularia, pera oposarse al Enemich, que per no trobarnos encara ab competents forças pera detenirlo, se acerca à esta Ciutat. Y considerant à V.M. igualment interessat, es indispensable posarho en noticia de V.M. y demes Pobles del Principat, pera que acudint agermanants en qualsevol contratemps ahont clame la vrgencia del perill, puga la Nació Catalana logràr gloriós desempenyo en tant justa empresa, lo mes demostratiu testimoni del inimitable amor à son Monarca, segura conservació de nostra inestimable llibertat, y de la mes pacifica quietut, en augment del Culto Divino. Deu guart à V.M. Barcelona, y Iuliol 24. de 1713.
# Carta de la primera navegació (Sanxis)

Les illes recentment descobertes Carta de Cristòfol Colom: a qui és molt deutora la nostra generació: referent a les illes de l'India, trobades fa poc sobre el Ganges, i que a la seva conquesta havia estat enviat feia vuit mesos, i a expenses del invictísim Ferran Rei d'Espanya: Dirigida al magnífic senyor Rafael Sanxis, tresorer del sereníssim monarca, i traduïda del espanyol al llatí pel generós i literat Leandro de Cosco a tercera calendes de maig (25 d'Abril) de 1493, any primer del Pontificat de Alexandre VI.
Coneixent que us serà de plaer que hagi jo tingut feliç èxit a la meva empresa: he disposat escriure aquesta carta: perquè us manifesti tots i cadascun dels successos ocorreguts en el meu viatge i els descobriments que han estat el seu resultat.
Trenta tres dies després de sortir de Cadis vaig arribar al mar de la Índia a on vaig trobar moltes illes habitades per innumerables gents i en prengué possessió a nom de nostre felicisim rei amb públic pregó i aclamacions tremolant bandera i sense cap contradicció: vaig posar a la primera el nom de Sant Salvador: En la protecció confiat vaig arribar així a aquesta com a les altres: els indis l'anomenen Guanahanin. també vaig donar nou nom a cadascuna de les altres: havent manat que a la una es digués Santa Maria de la Concepció, a l'altra Fernandina a l'altra Isabela, a l'altra Joana i així respectivament les restants.
# Poesias originals y traduccions (1891)/A l'aymada

Dóm la má y una besada: fidel resta á ton amant. Adeu! ara cada onada m'anirá de tu allunyant. Si després de la tempesta miro ab joya'l port segú', caygui un llamp demunt ma testa si'm plau viure sense tu.
Molt te fet qui be comensa, ja es mig meu lo que volguí; tot es nit per qui's repensa; cada estel un sol per mi. Si aprop teu restés encara ociós, fora un neguit;
ara l'espay ens separa, per tu treballo ab dalit.
Ja he tornat: aquí'ns parlavam en eixa riallera vall, aquí cap al tart miravam escórrers lo riu avall. Veig del riu á la voreta los sálzers, los pins allá... fins aquella barraqueta, buscant bé, deuré trobá'.
# Poemes en ondes hertzianes/Plànol

a J.M. de Sucre
MONT AVENTÍ
D E C A ESGLÉSIES D È N C I A
XALETS
 ARISTOCRÀCIA VICI
 IRONIA EN EL CRIM
S U B U R B I S
 RAMERES POBRES  HOSPITAL  LA GALERA
 HONRADESA FAM
El sol ho encén tot
—Però no ho consum
# Poesias originals y traduccions (1891)

Joan Maragall
POESIAS
originals y traduccions
BARCELONA La Ilustració Catalana 1891
TIRADA
1 exemplar innumerat. 100»numerats. 101
Exemplar n.º 17
Estampa á cárrech de Fidel Giró.
A
En Joan Maragall
en son casament ab la
senyoreta donya Clara Noble
sos amichs
Enrich Buxaderas, Geroni Buxareu Emili Clausolles, Joan Gubern, Francesch Matheu Narcis Oller, Joseph Ribas Anton Romaní, Víctor Sanpere, Joan Sardá Joseph Soler, Joseph Ventayol y Joseph Yxart.
Quan l'hora santa del amor s'acosta, quan se clou del poema de la vida lo cant primer pera rependre l' altre, l'altre, lo verdader, lo cant de l' ánima, vol la costum qué'ls bons amichs s'ajuntin al voltant de la taula ab lo poeta y al drinch dels vasos tots en cor entonin del cant de joventut la última esparsa, esparsa qu'es epilech y preludi, que plany y riu, y espera ensemps y anyora, diu adeu al passat y obre'l pervindre.
Mes del dringar dels vasos res ne queda; vibra un instant potent y's pert en l'ayre,
# Poesias originals y traduccions (1891)/Las mimvas del Janer

LAS MIMVAS DEL JANER
Com en mitj de l'hivern la primavera, aixís lo cel avuy, y el sol y l'ayre: obre de bat á bat balcons y portas y omple la casa de clarors, aymía. Gloria dels ulls lo cel, del pit las auras bálsam ne son avuy; y fins me sembla qu'han d'esclatá'en verdor las nuas brancas, que l'horisó ha d'omplirse d'orenetas, y que s'ha d'embaumar tota la terra! ¿No sents una frisança, dona? digas. ¿No't sents la primavera á las entranyas? Llènsat, donchs, al carrer: si t'hi trobessa, te donaria un bes al mitj dels llabis, al devant de tothom, sense vergonya de besá'y ser besat, qu'avuy n'es día. Som al mitj de l'hivern; ahir glassava, demá las neus blanquejarán la serra. La primavera es lluny per esperarla, prò un dia com avuy n'es la promesa. Si promesa tu'm fosses, estimada, ja cap mena d'hivern en mi cabría, no ara, ni després, ni may: que portas tu á dintre els ulls la primavera eterna.
# Poesias originals y traduccions (1891)/Mignon

¿Sabs lo país dels taronjers en flor? en lo fullatje oscur brilla'l fruyt d'or: allí's fá'l lloré'altiu, la murtra suau, gronxats pe'l dols oreig sota'l cel blau. ¿No sabs hont es? Allí..... Volguessis, estimat, anarhi ab mi!
¿Sabs la estada? en pilans s'alsa'l trespol, cada cambra es bonica com un sol: las estátuas de marbre'm van mirant, «¿Què t'has fet» semblan dirme «pobre infant?» ¿No sabs hont es? Allí..... Mon protector, volguessis vení'ab mi!
¿Sabs la serra? pe'ls singles emboyrats cercan via los matxos carregats: en las esberlas nían las serpents y las rocas s'estimban pe'ls torrents. ¿No sabs hont es? Allí..... Oh! mon pare, voldría fer camí!
# Poesias originals y traduccions (1891)/Taula

| | Págs. |
| Poesías originals | |
| Jugant | 9 |
| A duas violas marcidas | 10 |
| La oda infinita | 11 |
| Las mimvas del Janer | 14 |
| Qu'obre lo jorn sos ulls de claró' inmensa | 16 |
| Enviant flors | 17 |
| ¿Còm me pots estimar si no'm coneixes? | 19 |
| Sota las estrellas d'espatllas al mar | 20 |
| De joyas vull cobrir ta cabellera | 22 |
| Mira avansarse cap á tu las onas | 23 |
| Per'llá á la mitxdiada resplandenta | 24 |
| Quin revolcarse avuy totas las onas | 25 |
| ¿Perquè avuy ets tant hermosa | 26 |
| Devant lo temporal | 28 |
| Traduccions de Goethe | |
| Alexis y Dora | 33 |
| Lo nou Pausias y la florista | 44 |
| Elegías romanas | 61 |
| Mignon | 93 |
| A l'aymada | 95 |
# Poesias jocosas y serias del célebre Dr. Vicens García, rector de Vallfogona

POESIAS JOCOSAS Y SERIAS
DEL
CÉLEBRE Dr. VICENS GARCÍA,
RECTOR DE VALLFOGONA.
NOVA EDICIó
AUMENTADA, CORRETGIDA, Y ARREGLADA A LA ORTOGRAFÍA
MODERNA.
BARCELONA:
IMPRENTA NACIONAL DE JOSEP TORNER,
ANY 1820.
Se ven en la expresada imprenta, carrer de capelláns, y en la llibreria de Josep Sellent, plasa del Angel.
# Poesias originals y traduccions (1891)/La oda infinita

LA ODA INFINITA
Tinch una oda comensada que no puch acabar may: día y nit me l'han dictada tots los bruyts de la ventada, tots los átoms del espay.
Comensíla en ma infantesa entre ensomnis d'amor pur; quan vingué la jovenesa trobí esborrada y malmesa la esparsa,'l ritme insegur.
Tot seguit ab veu més forta Natura'm dictá nous cants... prò cad'any que'l temps s'emporta veig un'altra esparsa morta y perduts mos consonants. Ja no sé còm comensava ni sé còm acabará, però tinch la pensa esclava d'una forsa que s'esbrava dictánmela sens pará'.
Y aixís sempre á la ventura sens saber si lliga ò nó, afejeixo ab má insegura crits de goig, planys d'amargura ò himnes d'adoració.
Sols desitjo per ma gloria que si algú ò quelcòm lo sab, al instant en que jo moria me la diga de memoria mot per mot, de cap á cap.
Me la diga á cau d'orella esbrinantme fil per fil de la ignota maravella qu'á la vida'ns aparella lo teixit ferm y subtil. Y sabrá si son las pensas del poeta extasiat, tornavèu de las cadensas del aucell d'alas immensas que nía en la eternitat.
# Poesias originals y traduccions (1891)/A duas violas marcidas

A DUAS VIOLAS MARCIDAS
Vosaltres vos heu bressat en lo pit d'una donzella; després á mi heu arribat, y al mirá'us lo cor me bat perque'm feu pensar en ella.
Erau frescas y flairosas; ara secas y marcidas: tost en pols morirèu fosas, nó del viure penedidas, perque haveu sigut ditxosas.
Mes jo moriré migrat, sens lo recort d'un bon día, sens ma testa haver bressat en lo pit qu'heu embaumat de la verge que'us tenía.
# La gesta dels estels/Deu-me una santa

a Joaquim Horta.
Deu-me una santa, enc que no sigui al dogma,
a qui pugui pregar, jo pecador d'amor;
deu-me una santa que hagi estimat força,
que per pregar-li calgui un bes i una cançó.
La santa aquella que, en donar almoina
si els seus ulls et ferien t'embraçava el coll,
i era el seu tast com la més fina noia
i al coixí del seu pit hom havia el son dolç.
Aquella santa sempre bella mossa;
no havia mendicant que no li fos devot:
era tan clara, blanca, fresca i jova
com nata de primala i com un beire nou.
Jo hi aniria dematí, en 'quella hora
en que deixo l'amiga abans no surti el sol,
quan a l'església obririen la porta:
—duria l'estampeta arran, arran del cor.
# La gesta dels estels/Cançó 2

Amarrat està a la cala el fornit garcés. La mar
per la tonada s'acala:
li arreplega el sospirar.
La cançó que li sortia
el gavot la cantarà,
la dirà de nit i dia: —Una noia d'Empurdà
el brau garcés la volia
i el patró l'enamorà. No és cert, l'enamoraria,
que l'amor no es pot mercâ:
Qui amor barata no estima, Ella es daleix d'estimar.
Si tumbagues d'or li porta
no li portarà l'amant:
el bru garcés l'haurà morta
mes el patró ni un instant.
Les veles que voleiessin
apendrien la cançó,
i els gallarets que escoltessin
però sense fer remô.
Fanals de colors encesos
la durien com un tany, vaixells per la mar estesos
la sabrien com un plany:
Amarrat està a la cala el fornit garcés. La mar
per la tonada s'acala,
li arreplega el sospirar.
# La gallina ponicana

La gallina ponicana pon deu ous cada setmana: pon, i un; pon, i dos; pon, i tres; pon, i quatre; pon, i cinc; pon, i sis; pon, i set; pon, i vuit; pon, i nou; pon, i deu. La gallina de la Seu diu que amaguis aquest peu.
# La gata i el belitre

1. De la gata i el belitre jo us diré lo que ha passat: s’ha perdut alguna cosa, no sé qui l’haurà trobat. Si serà el gos o bé el gat, a la nyigo, nyigo, nyigo, nyigo, si serà el gos o bé el gat aquell qui l’haurà trobat.
2. Ja en respon una velleta: –Penso que haurà estat el ca; jo, la gata, no l’he vista ni sentida miolar. Que si jo el puc atrapar, a la nyigo, nyigo, nyigo, que si jo el puc atrapar, prou que me la pagarà!
3. Dones, bé estareu contentes, ara que el ca se n’ha anat, atipareu bé la gata que estigui grassa aviat. Li donareu pa torrat, a la nyigo, nyigo, nyigo, li donareu pa torrat amb all i oli ben sucat.
4.Faci fred, o plogui o nevi, a defora em fan anar. Faci fred, o plogui o nevi, a defora em fan anar. Sense llit, sense sopar, a la nyigo, nyigo, nyigo. Sense llit, sense sopar, mal ofici és el ser ca.
5. Som anat a la perera, som estat afortunat. Som menjat sinó una pera i m'han ben codolejat. Diuen que em volen matar, a la nyigo,nyigo, nyigo. Diuen que em volen matar: mal ofici és el ser ca!
6. Ara ve la primavera, que regnarà la guineu; ara ve la primavera, que regnarà la guineu, i aleshores bé ho veureu, a la nyigo,nyigo,nyigo, i aleshores bé ho veureu els gossos si en tenen preu.