OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Los dos frarets

LOS DOS FRARETS.
Esta cansó sol cantarse ab tonadas d' altras; per eixa rahó com alguna mes que n' hi ha en est volum, no va acompanyada de la solfa.
Una cansó vull cantar—no hi ha molt que s' es dictada d' un fadrí y una minyona—que pretenian casarse. Lo galant enamorat—ja n' ha fet la demanada. La resposta que li fan,—no la volen casá' encara, que la volen fer se monja—del convent de Santa Clara. Lo galant al sentí' aixó—determina de robarla... Quan ja 'ls dos son pel cami—á n' ella li 'n ve una basca. Lo galant tot aturdit—depressa l' ha descordada, y li posa una má al front—pensantse que ja finava. Quan ella s' ha retornat—me 'l ha trobat que plorava. —No ploréu, lo meu amor,—que no so pas morta encara: tinch un oncle capellá—que 'ns fará de bon amparo. Ja se n' hi varen anar—aquella nit á soparhi. —Deu lo guart lo senyor oncle-Deu lo guart y ¿com ho passa? —Neboda ja n' haurás fet—ja haurás fet alguna errada.» Ella 's posa la ma al pit—y n' hi allarga una carta: la carta n' está dihent—tot lo qu' entre 'ls dos ne passa.  · · · · · · · · · · · ·  —Tornéusen los bons casats—á casa dels vostres pares y demanáulos perdò—que no poden pas negárhosel. Los dos joves ja casats—se 'n van á un convent de frares, ne diuhen al guardiá—si 'ls deixaria dos hábits. Lo guardiá 'ls hi respon—que si y de molt bona gana. Vestits de frare se 'n van—à casa la seva mare. Soleta la van trobar—tota sola que plorava. —Deu la guart bona senyora—¿perqué está desconsolada? —Be m' apar que tinch rahó—oh! y que 'n tinch rahó sobrada! Tenia sino una filla—y aquesta me l' han robada. Si robadeta me l' han—bona culpa 'n te 'l seu pare,
que l' ha volgut casar—ab un que no li agradava. —No 's desconsoli senyora—la filla tornará á casa. —Que hi sab vosté'l bon fraret—que'm diu aqueixas paraulas? —Senyora jo no hi sé res—pero es cosa de pensarsho. —Qui es aqueix altre frare—que no diu may cap paraula? —Es un novici de poch—que no ha professat encara. Ne te ordre del prió—que no pot dir cap paraula. —Ves, ves, ves Catarineta—á posar lo sopá' á taula. Pósahi plats pèls dos frarets—que soparán ab nosaltres.— L' un diu que tè molta son—l' altre diu que no tè gana. —Ves, ves, ves Catarineta—á acompanyá' al llit als frares.» Al sant endemá matí—los frares may se llevavan. —Ves, ves, ves Catarineta—á despertar als dos frares...  · · · · · · · · · · · ·  —Vina, vina filla meva—vina la meva estimada Digasme ahont son las claus—las que t' tenia entregadas. —A la butxaca las tinch—que prou las hi ben guardadas.» Tantost m' hauriau fet riure—ahi quan vos preguntavan «qui n' es aqueix bon fraret—que no diu may cap paraula.»
# Los emigrants que tornen

Los emigrants que tornen
Lo trasatlàntich corre, pel vent empès.
Torna de l'Argentina: may que hi anés.
La nit es tenebrosa y'l mar es brau
y alça l'esquena l'aygua sota la nau.
Mes lo mariner canta:—No tinguèu por, que anèm a Catalunya, patria del cor.— Quan les ones s'aplanen, ja prou resar,
y surt el sol alegre sobre del mar.
Poch a poch a cuberta tothom hi acut.
Que Deu ens dó bon dia.— Company, salut.— Són catalans que un'hora per l'or cegats,
de sa llar se n'anaren, malaguanyats!
Y, pobre com sortía tota la gen,
la torna a casa seva l' anyorament.
Y'l trasatlàntich vola cap a llevant
y homes y dònes parlen sardanejant.
—Fins te trobo més jove— diu un marit.
—L'ayre de casa nostra que ja he sentit.
—En què penses, Antonia, que't veig plorant?
—Penso en la pobre mare qu'està esperant.
—Les campanes del poble jo he ohit dormint,
pel bateig del fill nostre que va venint.
—Jo penso que s'acosta la festa gran!
—Festa major, que alegres tots hi seràn.
—Jo penso en les caceres de bon matí.
—Jo encare vull la mona del bon padri.
—Jo vull ballar a plaça.— Jo als envelats.
—Jo vull el ball de coques.— Jo'l dels casats
—Jo texiré altra volta, que soch traçut. Catrich, catrach! Díumenge l'arròs perdut, —Jo tornaré a fer puntes, flors y llacets. Catrich, catrach! Ja sento ballà'ls boxets.— Mes tot d'una glateixen ab força'ls cors y de cop ja no ballen los balladors y'ls cants de les sardanes ja s'han callat, que al lluny, sobre les aigües, surt Montserrat. Escoltèu la sirena quín bram de boig! Lo passatge que alegre! Quíns crits de goig! —Ja som a casa nostra, que'ns veu d'enllà! La nostra aymada terra ja estén la mà! May més la nostra patria la dexarèm y en la terra hont nasquerem hi morirèm! Que visca Catalunya! Companys, ja hi som! Visca! Per sempre visca!—crida tothom.
# Los col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa/Prólech

Barcelona 24 d' octubre 1876. Fidel Fita.
# Los fusellers

LOS FUSELLERS.
Lo dia vuyt de Septembre—del setcents noranta tres, se d' es sortit á campanya—regiment dels fusellers.
Un dia abans no martxaren—ja se varen despedir. «Adeu noble Barcelona—per la fé aném á morir.
«Nos hem despedit del temple,-nos hem despedit dels sants, que 'ns donguin favor y amparo-que som fills de cristians,
«Si torném á Barcelona—gran alegría tindrém; saludém pares y mares—y tota la demès gent.
«¡Adeu, oh moll regalat!—¡Adeu platja divertida! ¡Adeu vell portal de mar!—¡Adeu rica vidrieria!
«¡Ay, adeu Barceloneta!—¡Adeu Ciutadela y Born! ¡Adeu noble Barcelona—la millor ciutat del mon!
¡Adeu rica argentería—y las voltas dels encants! ¡Tambè adeu pla de palacio-hont passejan tants martxants!
¡Adeu lo carrer del Carme—y 'l carrer del Hospital! Y vos gloriòs Sant Llatzer—guardáunos de pendre mal.
Adeu, adeu carrer Ample—y carrer de la Mercé! Adeu Rambla y Boqueria—hont tant passejat havém!
Adeu siáu, minyonetas—nosaltres ja se 'n aném aquí quedará en Geroni—que ab ell vos divertiréu.»
Ja se 'n portan las banderas—pera defensar la fé, totas ellas benehidas—al convent de la Mercé. Fins á Matarò seguian—moltas donas que n' hi ha; tota la nit no dormian—no feyan sino plorar.
Los uns ne tenian pares,—altres tenian mullers. Plorant deyan las donzellas:—«Adeu siáu fusellers!»
Altres tenian promesas—qu' es lo que ne senten mes.
Entre 'l vers 36 y 'l 37 se hi acostuma posar aquesta cobla, que naltres hem tret per prosaica,
De las fondas y dels becos—tambè 'ns hem de despedir los diners d' engantxament—los gastavam en rostits.
Esta cansò fou composta quan la guerra de Espanya ab la república francesa. Guerra en la que jugaren un paper molt brillant los tersos que eixiren de Catalunya á las ordres del general Ricardos.
# Los col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa/Índice

| Prólech | 5 |
| Compendi | 7 |
| Letra per al Illm. Señor Compte de Aytona Gran Señor de las Baronias de Chiua y Biniarcho, y Majordom del Rey nostre Señor ab la qual se li dirigex la present obra | 9 |
| De Nobilitate et claris virtutibus Christofori Despodii | 13 |
| Col-loqui primer | 17 |
| Col-loqui segon | 42 |
| Col-loqui tercer | 68 |
| Col-loqui quart | 87 |
| Col-loqui quint | 113 |
| Col-loqui sisé | 139 |
| De la Vírgen del Portal del Romeu se encontraron en las casas de D. Antonio de Riu y de D.ª Francisca Torme los Gozos siguientes hechos en el año 1680 los que se tenian guardados y contienen una singular noticia | 169 |
# El dia de Sant Cristòfol

Del dia de Sant Cristofol—be me 'n puch ben recordar
d' aquella pluja que feya—d' aquella pluja que fá.
             ¡Si 'm tira l'amor y 'm toca,              si ·m toca bè 'm tocará,              tírali, tírali, tírali,              tírali sino se 'n va!
Me 'n varen treure de casa—no 'm volgueren dar sopar, ne vaig pendre la escopeta—y me 'n vaig aná' á cassar.
             ¡Si 'm tira l'amor y 'm toca,              si ·m toca bè 'm tocará,              tírali, tírali, tírali,              tírali sino se 'n va!
No 'n trobo cassa ninguna—pera poderli tirar sinò una pobre pastora—que guardava 'l bestiar. La pastora está dormida—no la 'n goso á despertar, ne cullo un ram de violas—y al pit las hi vaig tirar. Las violas eran frescas— la pastora 's despertá. —Digáume la pastoreta—¿de qui es lo bestiar? — Las ovellas del meu pare,—los moltons del mèu germá, las cabretas ne son mevas,—los cabrils del rabadá. ¿Que cercáu per aqui jove?—¿que 'us hi pensavaho trobar? —La vostra amor donzelleta—si me lo voliaho dar. —No 'u héu de dir á mon pare—ni tampoch á mon germá, ni tampoch á ma germana—qu' així ningú no 'u sabrá, sino als aucellets que volan—y no saben de parlar. Ni havia un de xarraire—y tot ho va aná á contar.
—Ay trista y desgraciada—que veig veni' á mon germá! Pistons y pistola porta—y la vida 'm llevará! —No t'espantis pastoreta—ell á tu no 't matará, primer jo perdrè la vida—abans éll no 't tocará.              ¡Si 'm tira l'amor y 'm toca,              si ·m toca bè 'm tocará,              tírali, tírali, tírali,              tírali sino se 'n va!
Variants    En lo Romancerillo del Sr. Milá hem vist comensada eixa cansó aixis:
   Una mantinada fresca—vaig sortir per 'ná á cassar.
Vers 10.
Ja se 'n alsa y se m' acosta—ab un roch á cada má. —Que 'n feu aqui, lo bon jove—que 'n veniu qui á cercar? —L'amor vostra donzelleta—si 'm la volguesseu donar. —Demanéula á lo meu pare—y tambè al meu germá, y tambè á la meva mare—y al meu oncle capellá, que si ells vos la donavan—per ben donada será.
NOTA.
   La tonada d eixa cansò es de las mes hermosas y mes alegres d' entre totas las catalanas: en molts pobles de la montanya la fan servir pera ballarhi la sardana.
# El cigne

Silent, sota el mirall dels llacs profunds i calms, empeny l’ona el cigne amb els seus amples palmells, i llisca. El plomissol dels seus flancs és semblant a les neus de l’abril que amb el sol s’esllavissen; però, ferm i d’un blanc mat, vibrant sota el zèfir, sa gran ala el mena com un navili lent. Redreça el seu bell coll per damunt dels canyissos, el capbussa, el passeja estirat sobre l’aigua, el corba graciós com un perfil d’acant, i amaga el seu bec negre en sa sina esclatant. Adés, al llarg dels pins, sojorn d’ombra i de pau, serpenteja i, deixant que els espessos herbatges segueixin rere seu com una cabellera, camina amb tardívola i lànguida anadura. La gruta on el poeta escolta allò que sent i la deu que plora per un etern absent li plauen, hi andareja: una fulla de salze en silenci caiguda li frega l’espatlla. Adés, es llença a pler i, lluny del bosc obscur, superb, governant de la banda de l’atzur, tria, per festejar-se la blancor que admira, l’indret enlluernant a on el sol es mira. Després, quan les vores de l’aigua ja no es veuen, a l’hora que una forma és un espectre incert i l’horitzó negreja amb un llarg traç vermell, llavors que ni un jonc, ni un gladiol no belluguen, que les reinetes en l’aire serè fressegen i que la lluerna en el clar de lluna lluu, l’ocell, al llac ombriu on sota seu titil.la l’esplendor d’una nit làctia i violeta, com un pitxer d’argent enmig de diamants, dorm, el cap sota l’ala, entre dos firmaments.
# El comte Garí

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
El comte Garí pot tenir els següents significats:
# El desembre congelat

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
El desembre congelat pot tenir els següents significats:

## Versió modernitzada

La melodia d’aquesta cançó ja es cantava a França al segle XVI, aplicada a una cançó de taverna: Quand la mer Rouge apparut. És molt probable que l’adaptació fos feta a mitjan segle XVIII, època en què prevalia la moda francesa.
1. El desembre congelat confús es retira. Abril, de flors coronat, tot el món admira. Quan en un jardí d’amor neix una divina flor, d’una ro, ro, ro, d’una sa, sa, sa, d’una ro, d’una sa, d’una rosa bella, fecunda i poncella.
2. El primer pare causà la nit tenebrosa que a tot el món ofuscà la vista penosa; mes, en una mitjanit, brilla el sol que n’és eixit d’una be, be, be, d’una lla, lla, lla, d’una be, d’una lla, d’una bella aurora que el cel enamora.
3.El mes de maig ha florit, sense ser encara, un lliri blanc tot polit de fragància rara, que per tot el món se sent, de Llevant fins a Ponent, tota sa, sa, sa, tota dul, dul, dul, tota sa, tota dul, tota sa dulçura i olor, amb ventura.
4.Arribaren els tres reis amb molta alegria, adorant el rei del cel en una establia. Oferint-li tres presents, com són or, mirra i encens. A la Ma, Ma, Ma, a la re, re, re, a la Ma, a la re, a la Mare pia, la Verge Maria.
5. Amb contentament i amor celebrem el dia, en què el diví Senyor neix amb alegria. Si no tenim més tresor oferim-li nostre cor, que és la gran, gran, gran que és la fi, fi, fi que és la gran, que és la fi, que és la gran finesa de nostra pobresa.

## Referències

* ↑ http://mtcn.free.fr/partitions/desembre-congelat.pdf
# Els pobres. Els sants/La senyora de Tous

LA SENYORA DE TOUS
La jove de Tous era molt lleminera: abans diu que obria la boca que ls ulls; de totes les mèls sempre vol la primera, que de cabell-d'angel barreja ab els rulls.
La perdiu li agrada si es ben estantiça, i el faisà real com més tendre millor; fins els rossinyols callen dins sa verdissa d'ençà que a son coc per son niu tenen por.
Més la mà del coc li esgotima l'hisenda, fent-la voleiar a glopades de fum, i la que es estada senyora de renda, ara per les portes captant se consum.
Ara, si li donen nous per companatge, per negre que sia, li sembla l pa blanc, i diu, recordant-se d'aquell pubillatge que li costa tantes llagrimes de sang:
— Si jo hagués sabut que era menja tant bona lo pa de mestall barrejat ab les nous, ai! no envejaria del rei la corona i seria encara senyora de Tous. 31 Janer 1897
# Els pobres. Els sants/Les tres germanes

De la terra en el bell fons, en vall ubaga i pregona, està son fill adormit damunt mateix de sa tomba. Des que s'obriren sos ulls, sempre estan plora que plora, puix no veu d'ont ve ni ont va, i com un cego se troba perdut en un gran desert que a tots els passants devora. Crida a son pare i son Déu: en la terra seria orfe?
No es orfe en la terra, no, que algú desde el cel l'aguaita; es son pare i criador, el Déu etern i immutable.
Sentint plorar a son fill, s'aboca al balcó de l'alba, i, al veure-l sol i perdut, li n'envia tres germanes, Fe, Esperanza i Caritat, que li faran de companyes.
Ja li surten totes tres, ja li surten com estrelles, com estrelles celestials, amoroses i serenes. La Fe li bada los ulls a les divines belleses, mostrant-li al cel un repòs pels afadics de la terra. L'Esperança per volar-hi ses pures ales li deixa, que pugen amunt amunt sobre les altes esferes. Mes a les portes del cel les dues se fan enrera, i entra ab ell la Caritat com si fos a casa seva, i acompanya l viador
a la divina presencia.
# Els pobres. Els sants/Mort de Sant Joan de la Creu

Per crucem ad lucem.
Amor es aquella cosa que auciu l'amich, quan ou cantar les beyleses de son Amat.
L'enamorat de Jesús està en son llit d'agonia, ab les cinc llagues ferit d'Aquell que en la creu expira. Com ha viscut en la Creu, morir li dona alegria. Divinos volent sentir, un cantador lin refila, fent parlar una arpa d'or plena de dolça armonia. Mentres estaven sonant l'Extatic al cel se gira, ont, responent a aquells chors, millor música sentia: sent la veu de l'Estimat més bé que la Sulamita : — Ja es passat l'hivern plujós,
el temps de les flors arriba. Vine: seras coronat; dels cims del Carmelo vine: ta veu de tortora he oit i a aconhortar-te venia. — La tortora, sense Vós, troba la terra anyorivola: vinga al seu hort l'estimat que per ell tragué florida. — Ja só vingut a l'hort meu, ja tinc la flor que n volia. — Mon estimat es per mi com un fascicle de mirra. Ell es ab mi i jo só ab Ell qui pascitur inter lilia. —
Al punt de la mitja nit la campana als frares crida. — Què toquen? — diu al prior. — El primer toc de matines. — Al cel les vaig a cantar, prop de Jesús i Maria. — I, enamorat papelló de la Flama d'amor viva, tant i tant la voltejà, que en son foc se cousumia.
Diada del Sant, 1891
# Els pobres. Els sants/Julià i Basilisa

El dia dels esposoris pera ls dos es ja passat: la boda ha sigut senzilla, la festa de cristians: qui presidia la festa seria l'Esperit Sant.
Quan a sa cambra s retiren Basilisa i Julià, un dels esposos exclama: — Quina olor de lliris blancs! Olor de lliris i roses en eixos temps de Nadal? — Eix perfum, — li respon l'altre,— es del lliri de les valls, de Jesús fill de Maria, l'espòs de la castedat. — Eix lliri blanc de la gloria no l mustiguem aquí baix: del bon Jesús ja que es simbol, oferim-li de bon grat;
del paradís per ser angels, visquem aquí com germans.
Cadascú a l'espona seva ja n cauen agenollats; tant bon punt a terra s posen dins una aurora de raigs, enlluernanta i divina, Maria sels ha mostrat: Maria ab un chor de verges, Jesús ab un chor de sants. La cançó que abdós entonen es molt dolça d'escoltar: — Vencedora ets, Basilisa; vencedor ets, Julià. Deixàreu plaers fangosos per plaers angelicals: els plaers que conquistàreu sempre més vos duraran. Vencedora ets, Basilisa; vencedor ets, Julià.—
Ja ls cenyeixen daurats cinguls, ja ls ne vesteixen de blanc, i els posen unes corones que mai més s'esfullaran, entre Jesús i Maria tot fent-los donar les mans.
La visió s'es esvaïda, solets els dos s'han quedat, solets de genolls en terra, tot dient himnes i salms. Quan ne ve la matinada se donen l'adeussiau.
Ell planta un convent de monjos, ella de monges cantants, aont viuen com els angels homens i dònes mortals. Benhaja l planter de verges! Benhaja l planter de sants! Si són poc dues corones, la de martir trobaran, i la palmiça del martir com rumbeja al lliri blanc!
# Els pobres. Els sants/La Creu de la Culla

Un manresà del Castell que n passava gran penuria, tenia l pare malalt i a l'hospital se l'enduia. Duent-sel a coll-i-bè, a reposar-ne s'atura en un dels tres escalons que hi ha a la Creu de la Culla. El vellet fa un gran sospir. — Pare meu, què us dóna engunia? — Me dóna engunia l pensar que, quan jo a mon pare duia a l'Hospital del Remei fa aprop de mitja centuria, aquí també reposí sota la Creu de la Culla. — Doncs, tornem's-en, pare meu: si vostra neulía dura, jo captaré pel veinat i serà lo que Déu vulla.—
# Els pobres. Els sants/La lletja

Una vegada era un rei que n tenia dues filles, de cara lletja la gran, la petitona bonica. A la petita a milers els pretensors li sortien, mes ai! a la gran ni un, i això que sels mereixia, puix era hermosa de cor com l'altra ho era de vista.
La lletja s queixa al bon rei plorant a llagrima viva. — No ploris, — ell li respon, — no ploris, no, filla mia: qui a ta germana pendrà tindrà una esposa bonica, més aquell qui s casi ab tu se casarà ab la pubilla: mon realme serà teu: demà seras la regina.
El rei es Nostre Senyor, i aqueixa filla vistosa es la vida d'aquest món que a l'home il·lús enamora, donant-li vint-i-un pler i sepultant-lo a la fossa.
La lletja filla del rei es la pobresa apostolica: qui ab aqueixa s casarà hereu serà de la gloria, que no en va Jesús ha dit: Benaventurats els pobres.
# Els pobres. Els sants/Les orfanes

Totes duguetes sen van al fossar, les pobres germanes: hi van a veure son pare que hi dorm, son pare i sa mare.
Sen van a dir-los que en terra hi estan com dues ovelles totes voltades de llops famolencs, lleons i panteres.
Sen va a dir-los si ls volen fer lloc dins la sepultura, i allí s'estan desde punta de sol, i truca que truca.
Sos pares, ai! desde l'alba a la nit no tornen resposta: — Ai! No ns hi volen, — exclamen plorant,- al llit de la tomba! —
Les dues oríes s'entornen plorant
a llagrima viva.
L'una moria al tombar de la nit, l'altra al rompre l dia.
Totes duguetes volaren al cel les pobres germanes: allí trobaren, no pas al fossar, son pare i sa mare.
Los qui anyorau algun ser benvolgut no aneu a la fossa: trucan al cel, ont reviuen els morts que l fossar devora.
# Els pobres. Els sants/Les dues barques

mendicus et portaretur ab
Angelis in sinum Abrahæ.
Mortuus est autem et dives,
et sepultus est in inferno.
Diu que l Ric avarient
per la mar del món anava,
en una naueta d*or
que d'argent tenia l'ancora.
Les sirenes escoltant,
va corrent de platja en platja,
fent malvé lo ric tresor,
lo ric tresor de sa carrega.
En popa li va tot vent,
la ditxa l porta en ses ales.
En una barca de jones
li anava Llatzer darrera :
per pal major té una creu, per pal major i senyera. Les ones venen i van,
venen i van damunt d'ella ;
la mar ja la té a mig coll,
joguina n fa la tempesta.
I avant va la nau del Ric i avant va ab el vent en popa, de l'onada al breçoleig i al sò de música dolça. Veient-se Llatzer perdut, demana al Ric una corda; lo Ric no li vol donar, no vol remolcar cap pobre: si fos per tirar-lo a fons, li donaria ben dobla, puix no li vindria més a pidolar una almoina.
Més no es el pobre qui hi va: el mal ric es qui s'hi enfonza. En el golfo de l'infern quan son bastiment se volca, en sa barqueta de joncs Llatzer arriba a la gloria.
# Els pobres. Els sants/Les dues flors

Mireu-li torce l coll a la gentil floreta, el tronc esgrogueit, les fulles cap a terra. Doneu-li una regor, ompliu d'aigua l seu beire, i tornarà a obrir l'ull i aixecarà la testa.
A aqueix pobre que s mor de set i gana, deu-li un bocí de pa, deu-li un vas d'aigua. Si no es ell una flor, es de més valua: es una flor per Déu aquí plantada, que un jorn ha de granar dalt en la patria.
# Els pobres. Els sants/Pobres i rics

Ab els homens que tant ama Déu compartí l'univers: als rics els dóna la terra i als pobres els dóna l cel.
Més, desitjós d'aplegar-los dins un paradís mateix, com pare que a tots estima los dóna aquest manament:
— Pobres i rics, amau-vos uns als altres, ab amor compartiu-vos vostres béns; ric, ab el pobre comparteix la terra; pobre, ab el ric tu comparteix el cel.
# Cançó de bressol irlandesa

Bresso el meu dolç ninó, perquè dormi  en un bressol d’or sobre una branca de salze, amb el xiu-xiu, oh!, del bon vent de l’oest  i la cançó, ei!, del glup-glup de la mar.
 Dorm, infantó,  dorm, sense por,
 la mare és ací, a tocar del coixí.    Dorm, infantó,  dorm, sense por,
 la mare és ací, a tocar del coixí.
Poso el meu dolç ninó a dormir  en una barca d’argent damunt l’aigua del riu, amb el xiu-xiu, oh!, dels salts d'aigua, tan blancs,  i la cançó, ei!, de les fulles dels trèmols.
 Dorm, infantó,  dorm, sense por,  la mare és ací, sempre més vora teu.
 Dorm, infantó,  dorm, sense por,  la mare és ací, sempre més vora teu.
# Cançó de la cuina per saltar a corda

Cançó de canalla per saltar a corda, d'abans de la guerra, recordada d'haver-la cantat l'any 1936 per les germanes Assumpta i Pilar Faura i Pujol.
Déu vos guard! És aquí on fan comèdia? No senyor, és una casa de dispesa.
Si voleu entrar a la cuina us farem un requisit us farem una truita amb ceba
que us en llepareu els dits.
# Cançó de picar fusta

1. Marrameu torra castanyes
 a la voreta del foc,
 ja n'hi peta una als morros,  ja tenim Marrameu mort.
 Pica ben fort!  Pica ben fort!  Que piques fusta,  pica ben fort!
2. Marrameu i Marrameua
 s'emboliquen amb un llençol.
 Feia veure que era un home
 i era una fulla de col.
 Pica ben fort...
3. Marrameu ja no s'enfila  per terrats ni per balcons,  que ara té una gateta a casa  que li cus tots els mitjons.  Pica ben fort...

## Fonts

* http://www.peretarres.org/campanyamcec/tsants/cancons.pdf