# Jochs Florals de Barcelona en 1864/Esperança

| | Páginas |
| Consistori de 1864 | 5 |
| Discurso del Exmo. Sr. Gobernador civil don Antonio Guerola | 9 |
| Discurs del M. I. Sr. President, don Joan Cortada | 11 |
| Memoria del Sr. Secretari, don Dámaso Calvet | 19 |
| Esperança | 25 |
| Lo pas d'Aquerusia | 29 |
| Dessort | 35 |
| Lo castell de Mataplana | 39 |
| Lo romans histórich apel-lat Las 5 diadas del amor | 45 |
| Fe y honor ó la mort de Pere 'l Católich | 51 |
| Amargor de la vida | 61 |
| Aubada | 65 |
| Gotx | 69 |
| La torre del misteri | 71 |
| Aïs | 79 |
| Aïs, (interpretació.) | 85 |
| Lo sach dels gemechs | 89 |
| ¡Poblet! | 93 |
| L'áliga, l'òs y la formiga | 99 |
| Ramon Berenguer y Berenguer Ramon | 107 |
| Discurs del senyor don Celestí Baral y Falguera | 131 |
PREMI DE LA FLOR NATURAL.
Guayta 'l sol darrera l'auba ab son mantell rossegant de llum, y 'n sa cara encesa n'omple 'l mon de claretat. Mil colors se reflectexen dins la boyra, y 'l cel apar la paleta de les tintes ab que Deu tot ho pintá. Puja, redola, devalla vestint d' esmeragda els camps, los núbols d'argent y grana, y la mar de satí blau . . . . . . Ve 'l cap-vespre y de les planes sa claror futx y dels valls, y del bell cim de les serres sos vels d'or va arrebossant, Diguentne als pins á reveure, y á las creus dels campanars . . . y 's pon... y ¿sabeu llavores tants colors y llum hont van?
endreça Estols de boyres qu' escampa l'ull del sol pipellejant, á reveure, á Deu siau!
II.
Nasquè 'l mon en primavera, y sempre que complex anys, d'un mantell se vest la terra color vert y floretjat. Cada fulla de cad' abre te una flor gentil devall, vists ran de les soques, semblan uns cels menuts estrellats. Les comes en flors esclatan, esclatan en flors els prats; les violes boscanes riuen ab els lliris muntanyans. Las flors dins vases de murtra pels vergers treuen lo cap, si 'ls vents passan y les besan elles també 's van besant. Tota flor fins que 's mostiga son perfum ne dexa anar; de tantes flors con s'esfullan ¿sabeu les olors hont van?
endreça Alens de la primavera carregats d' olors suaus, puix que fugiu de la terra, á reveure; á Deu siau!
III.
S' escometen y conversan les campanes cap al tart; dels pastors ve la tonada fosca en la boyra dels valls:
Dins esbarts de núbols negres hi cöetjan ferests llamps, la pluja, 'l trons y l'oratge los seguexen udolant. La lluna riguent s'axeca per condormí 'l temporal: de les branques ques sorollan les fulles van degotant. Del monestir s'ou la Salve que cantan els escolans, y 'l cap d'un poch les bandoles dels fadrins enamorats... Veus tant triste, ó tan dolces dels vilatges y dels camps, quant d'un eco à altre retrunyen y se perden ¿hont se van?
endreça Remors boscans y armonies quels cors sabeu sossegar, los vents lluny vos ne sen duen á reveure; á Deu siau!
IV
L'home naix y ans qu' els ulls bádia ja li van llagrimetjant; dexa 'ls jochs de l' infantesa quant sen tem quel cor li bat. Darrera ombres que l'enlluernan va corrent fantasiant cerca amos y cerca gloria, cerca ardit la veritat. Mes si un ídol vuy axeca, demá enderroca l'altar, y ab els peus que sanguinetjan torna ple de desenganys. Dins la buydor de la vida camina, caminarás, si un jord li sonriu s'estrella la mort troba 'l sendemá.
tants d' estudis, tants d'afanys quant la terra ens torna terra, los esperits ¿hont sen van?
endreça Somnis bells de jovenesa, cors d'amor aletetjants, sospirs de fe y d'anyorança, á reveure, á Deu siau!
acabament y tornada
V
Los colors ab quel sol daura l'ayre, la terra y la mar, desque surt vestit de purpre fins qu' es pon enmortallat; Lo dols aroma quens porta l'escalfat alé de maix, l'incenser quel fum axeca en flochs acaragolats; Les armoníes qu' etzalan los torrents y comallars, y 'ls aucells que amagats cantan entre abres remoretjants; L' ull que l'infinit esguarda lo cor que rebutja 'l mal, lo seny que per guía cerca lo ver, lo bell y lo sant. Tot lo pur que l'home estima tot hom pur que be ha obrat, tot sen va 'l cel á romandre, tot sen puja allá d'allá.
endreça Cors fels, llums, olors y cántichs, Deu que us replega allá dalt, ens deix dir ab esperança: á reveure, á Deu siau!