OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lo confès fingit

CONFÉS FINGIT.
Una hermosa pastoreta demanava confessiò, sens pensarho s' es posada als peus de son aymador.
Lo seu pastor que savia que 's volia confessar, dintre del confessionari disfressat se va posar.
—Pare meu, que Deu lo guardi, pare meu, que Deu l' ajut. ¿Ha conegut á l' amor al temps de sa joventut?
—En la meva joventut, pastora, no hi puch pensar que quan los hábits vaig pendre al mon vaig renunciar.
Pastora, déixat d' aixó, recorda tos pensaments, que si ab mí vols confessarte comensa 'ls deu manaments.
—Lo primer manament, pare, jo me 'n acuso, Senyor, he deixat d' aymar á Deu sols per aymá' á mon pastor.
Lo segont manament, pare, jo me 'n acuso, Senyor, jo n' he fet juraments falsos sols per voler be al pastor.
Lo tercer manament, pare, jo me n' acuso, Senyor, jo no he oit missa cumplida per poder mirar al pastor.
Lo qüart manament, pare, jo me n' acuso, Senyor, no he obehit pare y mare sols per estimá' al pastor.
Lo cinqué manament, pare, jo me 'n acuso, Senyor, moltas morts he desitjadas sols per voler be al pastor.
Lo sisé manament, pare, jo me 'n acuso, Senyor, he pecat de pensament encara que d' obra no.
Ja estich, pare, confessada donéume l' absoluciò. —¿Com vols que jo tè la donga si jo no sò confessor?
Pastora no 'm descobreixis ay! no 'm descobreixis no, no sò capellá donzella que ne sò ton aymador!
—Qui ho hauria hagut de dir que n' haguès fet confessiò á n' als peus agenollada del que 'm tè robat l' amor!
Moltas son las variants que d' eixa cansò tenim, no las posém aquí perqué no valen la pena. Esta cansò es de las modernas y sols la fa passadora la idea.
# Lo conort

Donchs, que vos feu ajustament De mals parles en casa vostra? E qui es lo mestre que tal mostra Que dels traballs io l' pagaré? O mala gent de poch de bé, De dones mal perque n' parlau? No sabeu que a mi nom plau, Ne comport que negu ne diga? Be demostrau qués inimiga De tots vosaltres la bondat, Mes cadescu sera pagat Ab tal castich que parra bell! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
En Servari fonch alli prest E dix: senyor, en que pensau? Que dones son de tan baix grau, Com mes los feu pijor ne fan; Donchs leixau les rebra dan; Que cadescuna so atrassa. Mas aquel sab de la massa Qui n'es estat, senyor, ferit. Si us aguessen gens fallit, Senyor, sabrieu qués anuig; Mestal dolor tots temps vos fuig: Perço maldir preneu tan fort. Senyor, senyor, feu queus recort Que passio es incomportable !

### Fonts

* Essai sur l'histoire de la littérature catalane, augmentée de la Comedia de la gloria d'amor, de Fra Rocaberti - Poème inédit tiré des Manuscrits de la Bibliothèque impériale, et d'un noveau fragment de la traduction catalane de Dante., par F.-R. Cambouliu. Deuxième Édition. Paris, Durand, Libraire, Rue des Grès, 7. 1858. Pàgs. 74-75.
# Lo compte Garí

LO COMPTE GARÍ.
Estava agenollada—donzella Beatris, nentres oraciò feya—ne vè un jove gentil.
Cull un pom de violas—pera ferla dormir, quan la tè adormideta—en gropa la pují. Caminaren set lleguas—que may se despertí, al cap de las set lleguas—la dama 's deixondí. —Prenéumen per esposa—lo bon compte Garí. —No 'us vull pas per esposa—d' esposa ja me 'n tinch mes blanca, mes hermosa,—mes bella, mes gentil. Vos filaréu la estopa,—ella filará 'l llí.... Treu lo cap en finestra—la dama y fa un sonris. -¿De que riéu la dama,—donzella Beatris? -De que veig vení' 'l pare,—cavallers mes de mil, portan una bandera—que hi canta un estorlich que diu ab son llenguatge:—«Garí n' has de morir.» -Cobreixme ab las cortinas—dirás que no m' has vist. Ja trucan á la porta—responen: «¿Qui hi ha assí?» -¿Hauriau vist al compte—al compte Don Garí? Los diu que no ab la llenga,—sos ulls diuhen que sí. Aixecan las cortinas—y matan Don Garí. Quan fou lo cap á terra—aquestos mots va dir: —Be n' estarás contenta—donzella Beatris, que ne tindrás la testa—del compte Don Garí. —Jo no la vull la testa,—de testa ja me 'n tinch mes blanca, mes hermosa,—mes bella, mes gentil.
D' esta cansò no n' havem pogut arreplegar mes que una versiò. Es , sens dubte , lo millor cant popular que tenim , s' entent dels romantichs. Lo mérit de sa melodia corra parellas ab lo de sa lletra. La primera volta que se 'ns va dir, de veras , varem creure que se 'ns estava enganyant, tantas eran les bellesas de primer ordre que en tan pocas ratllas hi trobavam. Es de notar la gradaciò que 's repeteix al acabament del romans ; la idea surpersticiosa de que un ram de violas fa dormir ; lo del estorlich de la bandera y las paraulas posadas en boca de un cap que parla separat de son tronch. En eixa cansò veyém demostrat lo que en lo prólech del primer volum deyam de la musa del poble. «Tan aviat fá parlar una planta, com un aucell , com una montanya; ab tal de lograr lo seu fi, que n' es lo de plaure , poch se fixa en los medis. Lo mateix es clássica que romántica; mes , aixó sí , sempre es hermosa.» Quan se canta se repeteix lo darrer hemistich del últim vers.
# Cansons de Montserrat

| | Págs. |
| Dedicatoria á la Verge de Montserrat | 3 |
| Virolay | 5 |
| ¡A Montserrat! (Himne del Milenar) | 8 |
| Cansó de la Estrella | 11 |
| Cansó del Pelegrí | 13 |
| Cansó dels Escolans | 17 |
| Cansó dels Ángels | 19 |
| Cansó de las Ermitas | 22 |
| Salve dels Monjos | 26 |
| Cansó de la Moreneta | 29 |
| Cansó del Mariner | 31 |
| Cansó de las Flors | 34 |
| Cansó dels Aucells | 38 |
| Gentil pastoreta | 41 |
| Cansó dels Segadors | 44 |
| La corona de flors | 47 |
| Balada de Montserrat | 51 |
| Cansó del Poeta | 54 |
| Adeu á Montserrat | 57 |
| Himne de la Coronació | 60 |
| Goigs de Nostra Senyora de Montserrat | 63 |
# Canso nova en la que es demostra lo horrorós atentat que executaren dos companys de la ciutat de Vich lo dia 14 de mars del any 1817

Cúbrias lo Cel de llanto y la esfera de dol, de tristesa la terra y la gent de desconsol; plorian las criaturas, suspirian los ancians, lamentianse las donas los joves é infants á vista del horrible cas, que vas á esplicar, si Deu me dona forsas para poder cantar. A vos demano gracia Verge Mare de Deu, y als oyents lo silenci paraque oigau ma veu atenciò, que comenso lo horroros atentat succehit en Catalunya en Vich noble ciutat: en mars dia catorse de mil vuit cents disset sent ja de nit ¡que susto! quant succehí lo fet. Dos companys, que serian de una edad regular y practichs de las armas, anaren á sopar en casa de una dona, y als vingué tentació de matarla y robarla, Jesús ¡ que horrorisació! quant vejeren la sua envestiren, que horror, á la mestresa, y ella arrancá un gran crit y plor. Que voleu de mi, los deya, preneu lo que vullau, totas las claus vos dono solament nom matau Mireu que stich prenyada, ab mi ne matau dos, no perdeu lo cos ni anima del que está al ventre clos; los dos meus fills que ploran dexeulos ab llibertat, nol´s lleveu, no, la vida en aquesta tendra edat. Lo mes grandet cridava á mi nom mateu, no, lo altre se amagava plorant en un racó; pero ells insensibles cors durs com bronse fort sens compassió donaren á tots quatre la mort: ¡qui no se horrorísa de un atentat tan gran vehent las quatre víctimas mortas en un instant ! Los dos se retiraren (feta la funcio) á la casa que estaban plens de confusió: alli los preguntaren ¿com retiran tan tart? mes los dos se escusaren, venim de festejar, per fi, quant se feu dia lo cas se descubrí, y la gen ab gran pressa tota corregué alli.
# Cansons de Montserrat/Notas

Virolay. Pág. 5.—Fou composta eixa poesía per encárrech de la Junta del Milenar, á fí de que servís de lletra per las composicions que optessen al segon premi del Certámen, advertint que la tonada havia de tenir un ayre popular. Se presentaren unas xexanta solfas escritas sobre la lletra del Virolay. Entre las solfas sobre 'l Virolay que s' han imprés coneixem las dels autors següents: La de Joseph Rodoreda, que obtingué 'l premi en lo Certámen del Milenar, é impresa per R. Guardia. La de N. Manent, que guanyá l' únich accéssit, impresa per J. Budó. La de B. Frígola, impresa per Vidal. La de J. Portas, impresa per Vidal. Ademés las de Pagés y del P. Palau, y altres quatre d' autors anónims publicadas en una mateixa fulla que no te peu d' imprenta.
Goigs. Pág. 63.—Eixos Goigs obtingueren lo premi ofert per la Redacció de La Veu del Montserrat en lo Certámen de l' any 1880 de la Joventut católica de Barcelona, la qual després d' aixó obri generosament un concurs concedint un premi al que mellor la posés en música, que fou adjudicat á la composició de D. J. Laporta.
Ademés de les citades s' han posat en música y 's venen impresas las següents cansons: Cansó de las Ermitas, per J. Portas; editor, R. Guardia. Cansó de las flors, per J. Carreras; editor, Vidal. Salve dels Monjos, per J. Vilaseca; editor, R. Guardia; y las següents per C. Candi: A Montserrat, Himne de la Coronació, Himne del Milenar; editor, Vidal.
# Cansó dels Segadors

CANSÓ DELS SEGADORS.
Qué hermosa n' es la terra vestida ab l' or del blat, qué hermosa es vostra serra, Verge de Montserrat! Altíssima Senyora, no sou Vos segadora; mes com á qui 'us anyora lo sol vos ha colrat. Lo blat es ros com Vos, hermosa Moreneta; lo blat es ros com Vos; guardau los segadors.
Son camp lo pagés llaura, de blats Vos lo vestiu, y en va lo sol los daura
si Vos no 'ls benehiu. Donaunos bona anyada; quan ve la pedregada, á vostres peus lligada, deixaula com lo riu. Lo blat es ros com Vos, hermosa Moreneta; lo blat es ros com Vos; guardau los segadors.
En mitx de la bandera pintada vos duhém y al cim d' una garbera segant vos posarém. D' espigas coronada, guiau Vos la segada, siga en la mar daurada cada volant un rem. Lo blat es ros com Vos, hermosa Moreneta; lo blat es ros com Vos; guardau los segadors.
La espiga ja 's doblega, posémnos los didals, que 'ns cridan ja á la sega formigas y pardals. Si ab vostra companyia veniu, tres colps al dia dirém l' Ave María tot esmolant la fals. Lo blat es ros com Vos, hermosa Moreneta; lo blat es ros com Vos; guardau los segadors.
# Cant de la Raça

Cant de la Raça
Al bressol de la Patria
s'hi troba un nou infant.
Els avis tots moriren:
la raça va endavant.
El sol vermell apunta,
la lluna's va apagant.
La mare vetlla y fila
el bressol engronxant.
—Bim bam, bim bam—
ab veu que surt de l'ànima cantant.
«Oh, fill de mes entranyes,
els pits tinch abundants.
Ta Terra serà teva,
que a tu no't mataràn.
Sos hèroes y sos martres
fins morts s'axecaràn.
Jo filo la bandera
els dits mullats de sanch.»
— Bim bam, bim bam—
ja sento la bandera espetegant.
La mare bressa y canta;
el nin la va escoltant.
«Minayres: vinga ferro,
que'l dia ja va entrant.»
La farga ja s'arbora
y'l mall va repicant.
Les eynes de la guerra
ab quín dalit que's fan!
— Bim bam, bam,— y al entorn les espurnes van saltant.
La lluna sembla morta
al front dels mussulmans.
El nin, les mans enlayre,
va ab la mare cantant.
Rebaten les campanes
per montanyes y plans;
les armes éspeteguen;
fins les dònes s'hi fan.
— Pim pam, pim pam,—
y'l sol ja es nostre en mig del cel triomfant.
# Cansó del Poeta

CANSÓ DEL POETA.
Diu que era blanca y rossa de Montserrat la Flor; blanca com una gebre, rossa com un fil d' or: La vida mia, rossa com un fil d' or, la mia Amor.
Dels Angels es la Reyna, germana de las flors, un Dèu la pren per Filla, per Mare 'l pecador: La vida mia, per Mare 'l pecador la mia Amor.
Estrellas la coronan d' una alba de claror, la lluna la ha calsada, la ha vestideta 'l sol: La vida mia, la ha vestideta 'l sol, la mia Amor.
Si n' era blanca, blanca com neu de Canigó; mes s' es tornat morena guardant anyells pel bosch: La vida mia, guardant anyells pel bosch, la mia Amor.
Pastora moreneta, Vos, que 'ls peixeu las flors, ab los anyells y ovellas guardaume á mí y tot: la vida mia, guardaume á mí y tot la mia Amor.
A vostres peus trencada vos deixo ma arpa d' or;
si al cel m' en dau una altra mon cant será mes dols: La vida mia, mon cant será mes dols, la mia Amor.
# Cant d'amor

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Cant d'amor pot tenir els següents significats:
* Cant d'amor, part de Cansons de la terra, Cants populars catalans col·leccionats per Francesch Pelay Briz, Volum Quart, Llibreteria d'Alvar Verdaguer, Barcelona, 1874. Conté partitura. Comença així: "Ne sò nat sense fortuna, be 'n so estat desgraciat, etc."".
* Cant d'amor, part de Segona serie de cançons populars catalanes, Biblioteca popular de L'Avenç, Barcelona, 1909. Conté partitura. Comença així: "Ne só nat sense fortuna, ben só estat desgraciat, etc.".
# Cant de la Sibil·la

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Cant de la Sibil·la pot tenir els següents significats:
* Cant de la Sibil·la (Girona).
* Cant de la Sibil·la (L'Alguer).
* Cant de la Sibil·la (Mallorca).
* Cant de la Sibil·la (Menorca).
* Cant de la Sibil·la (Sant Iscle de Colltort).
* Cant de la Sibil·la (València).
# Cansó dels Escolans

CANSÓ DELS ESCOLÁNS.
María 'ns es mare, Jesús nos es pare, los Ángels hermosos son nostres germans, que al cel nos responen quan cantan y sonan al peus de la Verge los seus escoláns. Aucells de María, cantem nit y dia.
Vestida de rosa ja l' alba amorosa al mon anuncía la exida del sol. Del sol que 'l mon salva Maria n' es l' alba;
cantémli corrandas com fa 'l rossinyol. Aucells de María, cantem nit y dia.
Cantémli corrandas, teximli garlandas de lliris y rosas y herbetas d' olor. Seguimli los passos, viscám en sos brassos, dormím en sa falda lo son del amor. Aucells de María, cantem nit y dia.
Apar eixa serra lo cel de la terra; si 'ns deyan los Angels son cántich novell, diria tal volta la gent que 'ns escolta: si aquí no es la Gloria ja n' es lo cancell. Aucells de María, cantem nit y dia.
# Cansó dels pelegrins de Lluch

CANSÓ DELS PELEGRINS
de lluch
(juliol — 1883.)
Dins el cor de la montanya, Mallorca guarda un tresor. Germans, en santa companya Pujem á la Casa d or. Anem ab bandera alsada Com un exèrcit de pau... ¡Verge de Lluch coronada, Demunt Mallorca reinau!
Maria te santuaris Per tot aquest reyne bell; Però entre puigs solitaris, Com á Reina, té un castell. Just es que sia adorada Dins un tan noble palau. ¡Verge de Lluch coronada, Demunt Mallorca reinau!
Salut, bellesa y frescura Troba á Lluch el pelegrí Y una saba antiga y pura Que fa 'l cor més mallorquí. Vida dels avis honrada Pareix qu' á Lluch alenau... ¡Verge de Lluch coronada, Demunt Mallorca reinau!
L'augusta pau seu á l'ombra Dels arbres patriarcals, Y en sant esglay allá assombra La grandesa dels penyals. En magestat assentada Molt bé la Verge hi escau: ¡Verge de Lluch coronada, Demunt Mallorca reinau!
Si olors del camp dú l'oratge, Es que cerca l' oració... La veu del torrent salvatge Diu la antiga tradició: La Bella-dona salvada Tothom recorda en el Grau. ¡Verge de Lluch coronada, Demunt Mallorca reinau!
Lluch per Mallorca es encare Lo sant recó de la llar: Y dins la llar de sa mare ¿Quin cor no's logra escalfar? Nostra súplica inflamada ¡Mare! aquí dins ascoltau. ¡Verge de Lluch coronada, Demunt Mallorca reinau!
Pelegrins de tota l'Illa Feim presentalla del cor: Per cada ofrena senzilla, Maria dona un tresor. Lo bé que mes vos agrada Per demunt tots escampau... ¡Verge de Lluch coronada, Demunt Mallorca reinau!
Aquest' Illa, que treguéreu Del poder del infehel, Sia, com vos la volguéreu, Planter de vides pe'l cel. De bell nou s' es consagrada Are á vos que l'amparau. ¡Verge de Lluch coronada, Demunt Mallorca reinau!
Dau l'oli pur á la serra, Dau á n' el pla fonts de vi; Sian los fruyts de la terra Semblansa d'un fruyt mes fí: Donau sempre bona anyada De caritat y de pau... ¡Verge de Lluch coronada, Demunt Mallorca reinau!
De les plagues forasteres Allunyau l' impur alé; Sian les nostres riberes Grans murades de la fé. La pietat arrelada Floresca á n'aqueix cel blau. ¡Verge de Lluch coronada, Demunt Mallorca reinau!
1882.
# Cansó dels Aucells

CANSÓ DELS AUCELLS.
Festiu Rossinyol que voltas l' ermita, polsant ta arpa d' or de nit y de dia, Reyetó y Pinsá de veu argentina: Cantau amors á María, cantau.
Tu que ploras tant, Tortoreta viuda, vina, que entre flors, ton amor hi nia; Cueta gentil, del pagés amiga: Cantau
amors á María, cantau.
Calandria, alsa 'l vol y canta y refila, que 'l sol del amor s' en puja á mitx-dia. Cantant, cel amunt, Cotolius seguiula: Cantau amors á María, cantau.
Vina Guatlla aquí, que bon blat s' hi cria de gra saborós, de daurada espiga. Áliga real, coronada Griva: Cantau amors á María, cantau.
Cadernera, fuig de la floravía, que es la seva flor
voltada d' espinas: la Flor que hi ha assí al cel es cullida: Cantau amors á María, cantau.
Piteja Pinsá, Perdiu escotxina, ronca blanch Tudó, Passarell refila; puig Angels del cel vos deixan la lira: Cantau amors á María, cantau.
Si fuigs de la nit, Oreneta, vina, tan aprop del cel aquí sempre es dia; lo sol no s' hi pon, la lluna no hi minva: Cantau amors á María, cantau.
# Cansó dels Ángels

CANSÓ DELS ÁNGELS.
Matí primer d'Abril, matinadeta hermosa, los Angelets á vols baixavan de la Gloria, cantant cansons del cel, semblant lliris y rosas. Son vestidet n' es blanch, sa cabellera rossa; qui porta un violí, qui porta una viola, qui un cistelló de flors que pels jardins aboca. Baixan del paradís pel camí de l' aurora: —¿Hont van los Angelets? ¿Sas alas d' or hont volan?— Volan á Montserrat
á fer música dolsa. —Anáuhi, 'ls Angelets, que ja 'ls aucells ne tornan, dihent en sa cansó que 'l Milenar s' acosta.— Una volada mes, arriban á la porta, la Verge es al altar y 'ls escolans la enrotllan, ab ciris á las mans, ab cántichs á la boca; lo cántich es tan dols, que als Angels enamora. —Tornémsen, Angelets, que ells s' han llevat mes d'hora, y hont cantan los infants los Ángels son de sobra.— —No son de sobra, no, respon sa Reyna hermosa; que canten ells á dins, vosaltres dins y fora, en cada mitx de bosch, y en cada cim de roca, y dintre l' camaril hont jo 'us escolto sola.— Encara no 'ls ho diu
ja hi es la alada cobla, cantant cansons del cel, sembrant música dolsa. Lo pelegrí la pren per veus d' una arpa eólia, lo pastoret per cants del rossinyol que hi glosa. Si son cántichs d' aucell, l' aucell es de la Gloria; si veus d' una arpa son, un Angelet la toca.
# Carta de Jaume II d'Urgell a l'infant Ferran (18-04-1411)

A la molt gran saviesa de vosaltres certificam que segons havem entes algunes persones han dites certes paraules incredibles de nos en aqueix parlament a les quals nons curam respondre con aquelles sien tals que per dos esguards responen en contrari a si mateixes. Lo primer esguard si es que es notori que nos nons curam tirar ne corrompre algun ne ja Deus non vulle. Laltre esguard si es que la leeltat de la nascio cathalana ne dels altres subdits a la corona Darago no sofferen ne permeten tractes illicits ne corrumpiments ne algun hi pot res obrar sino vola veritat e leyaltat en ells innada. Perque molt affectuosament pregam e encarregam la molt gran saviesa de vosaltres que en lo fet de la succesio breument e segons devets entenats usant de la leyaltat la qual es e será perpetualment en vosaltres de la qual indubitadament confiam. Dada en Sentboy sots nostre segell secret a XVIII dabril del any MCCCCXI. — Jayme Darago. — Jayme.

### Fonts

* EXAMEN de los SUCESOS Y CIRCUNSTANCIAS que motivaron el COMPROMISO DE CASPE, y juicio crítico de este acontecimiento y de sus consecuencias en Aragon y en Castilla. Don Florencio Janer. Madrid, 1855, pàg. 143 (document XXIX). Arch. general de la Corona de Aragon. - Colec. de Cortes, t. XVI, fol. 629.
# Carta de Jaume II d'Urgell al rei Martí I (14-05-1410)

A mon senyor lo rey. - Del comte Durgell. - Molt alt é molt victorios princep é senyor. - De vostra gran senyoria ab humil reverencia he rehebuda una letra en la qual senyor me manats que yo us de mon officy de la lochtinencia et exescesca aquell en aquest regne, asi senyor que la pau et bona amistad que yo he feta deles bandositats dels bandos et altres sia conservada entre ells, sia feta justicia. Axi mateix senyor man avets feyt saber que de aquest feyt havets scrit al archebisbe, et als nobles homens, als diputats del regne et als jurats de Çaragossa á que lles á vostra senyoria et á vostres officials, cor yo açí provehiré de justicia é de fet: certiffiquantvos, senyor que james clam á vostra senyoria ira per mi fins tan vostra sobrevesta reyall magen precegada dessus la qual será axi ben guardada que no la toquaran sens que nols cost jatsie nit et jorn no cessen de tirar ab ballestes: é aquesta es senyor la veritat sens tota faylla. E manme, mon senyor, vostra senyoria tot ço que sa mercet será. Scripta en Çaragossa sots mon segell secret á XIIII de maig del any MCCCCX. - Senyor.- Vostre humill nebot que besant vostres mans et peus se recomana en vostra gracia et mercé. - Jayme Daragó comte Durgell.
# Carta de Pere el Cerimoniós a Jaume III de Mallorca (02-07-1342)

Deinde ultima die mensis junii intitulata II kalendas julii anno predicto dictus dominus Rex Aragonum protestans expresse quod per vistam quam concendit dicto Regi Majorce comiti Rossilionis et Ceritanie nec per literam responsivam quam intendit eidem mitere nec per guidaticum quod sibi concedit nec per aliqua alia que dicantur vel fiant seu tractentur quomodolibet non intendit processui per ipsum Dominum Regem facto vel faciendo prejudicium generari nec eidem renunciare tacite vel expresse immo intendit quod dictus processus in omnibus et per omnia sit et remaneat in suo robore et valore. Rescripsit eidem Regi Majorice per suam literam sub hiis verbis.
Car frare. Divenres prop passat reebem vostra letra al cap de Tortosa hon erem vinents de Valencia a Barchinona per mar. En la qual nos pregavets que vinguessem a Barchinona per tal com voliets haver vistes ab nos per rao delcuns enantaments que nos enteniem a fer contra vos. E sapiats car frare que a nos es tota vegada greu de fer alguns enantaments contra vos mas nos no podem sofferir tant grant prejudici de la nostra corona. E fem vos saber que a nos plau la dita vista en la dita ciutat de Barchinona en la qual som ja. E que sia al XII dia siguent mes de juliol al pus tard. E fet nos saber per lo portador de la present si a aquell dia serets aci per la dita rao. La seguretat que demanats vos trametem per altra carta nostra. Scrita en Barchinona sots nostre segell secret digmenge derrer dia de juny.
Item repetita protestatione premissa dictus dominus Rex Aragonum concessit ad dicti Regis Majorice postulationem literam securitatis seu guidatici continentie subsequentis.
Nos Petrus Dei gratia Rex Aragonum Valencie Sardinie et Corsice Comesque Barchinone. Tenore presentis guidamus et assecuramus in fide nostra Regia vos Illustrem Jacobum Dei gratia Regem Majorice comitem Rossilionis et Ceritanie ac dominum Montispesulani carissimum fratrem nostrum cum familiis arnesiis et aliis rebus vestris quas vobiscum adducetis in veniendo ad nos apud civitatem Barchinone stando ac etiam redeundo ad terras nostras per totum mensem julii proximo nunc instantem. Mandantes hujus serie universis et singulis officialibus et subditis nostris vel loca tenentibus eorundem quod presens guidaticum nostrum per dictum tempus firmum habeant et observent et faciant inviolabiliter observari. Illudque nos in fide nostra regia et sine enganno tenore presentium promitimus observare. In cujus rei testimonium presentem fieri jussimus nostro sigillo munitam. Datam Barchinone II kalendas julii anno Domini MCCCXLII. Vidit B.
Que quidem litera fuit tradita illi cursori qui dictam literam Regis Majorice ipsi domino Regi Aragonum presentavit.