# Cant a Teresa

___
¿Perquè tornáu á la memoria mia Tristos recorts de ma il-lusio perduda, A aumentar l'ansietat y l'agonia De ma existencia pel doló' abatuda? Ay! que de aquellas horas de alegría Tans sols ne queda en mi memoria muda, Y los plors que á ma pena los ulls nègan Llágrimas son de fel que 'l cor anègan.
Ahónt volaren ay! aquellas horas De juventud de amor y de ventura, Regaladas de musicas sonoras, Adornadas de llum y d'hermosura? Imatges del amor, d'or bullidoras Sas alas bellas de carmi y nèu pura Al só de ma esperansa desplegavan Y, en torn de mi, cantars divins llansavan.
Lo rossinyol allí en lo bosch cantava, Lo sol il-luminava ma alegria, La brisa entre las flors murmullejava Y lo bosch mansament li responia, Sos amors la font clara murmurava... ¿Que has fet de mos plahers ánima mia? ¡Oh ab cuant dolsor me ressoná al oido Lo bullici del mòn y son ruido!
Com nau guerrera fòu llavors ma vida Que 'l port deixánt alegre y altanèra, Y als embats de las brisas atrevida Orgullosa desplega sa bandèra, Y á 'l mar deixa que cante enorgullida En ronchs cants sas victorias, pus velèra Va una ona tras d'una altre bramadòra Tallant y dividintlas vensedora.
Ay! jo en lo mar del mòn d'amor volava En ansia ardent; lo sol d' edat hermosa Dessobre mon ters front altiu portava , Y l' ánima ab son goix molt orgullosa : Dintre d' ella lo amor, com font brotava Que entre brancas ne salta rumorosa, Y alli tambè riu abundant sentia De il-lusions y d' amor qu' eran ma guia.
Jo amava tot : mon ánimo exaltava Un noble sentiment, y jo sentia En mon pit una veu que me adulava, De molts grans fets, molt generosa guia: La llivertat ab son alé inflamava Amor pur verdadé en l' ánima mia, Y sempre imaginava ab ma fé pura Somnis de gloria al mòn y de ventura.
Lo punyal de Caton, la fas marcida Del noble Bruto, la constancia fiera Y de Scevola l' audassia enorgullida, La doctrina de Sócrates severa, La veu atronadora y atrevida Del orador d' Atenas, la bandera Contra l' tirá de Macedonia alssantne Y á lo poble espantat arrebatantne :
Del caballer la fé y forsa animosa. Del trovador los cants y dòlsa lira, De lo gotich castell l' alta y umbrosa Torre callada hont sos dolors suspira Ab eco llastimer y ab veu plorosa, Qu' ay! arrancada de sa patria 's mira, Jove cautiva, als raigs de debil lluna , Al contemplar s' ausencia y su fortuna :
Lo dòls anhelo del amor qu' aguarda Tal volta inquiet y ab dolorosa pena ; La forma bella que passá gallarda Per entre 'l medrós vel en nit serena; L' ansiada cita qu' en arribar tarda Al desitg impacient que'l cor alena, La hermosa y la veu de sa dolsura, Que al cor inspira celestial ternura.
A un temps mateix en rápida tormenta Exaltava mon cor veu dolorida, Com las onas qu' assota la violenta Cólera del vent ab ma atrevida; Somniava al héroe ja, la plebe atenta En mi escoltava su futura vida, Ja al caballer, ja al trovador somniava Y de amors y de glorias suspirava.
Ni ha una veu secreta santa y pura Que l' ánima conmòu y son dol para, Un sentiment de sens' igual dolsura Que del vil fanch al esperit separa; Agresta, vaga y divinal ventura, Qu' ab inefable amor l' ánima ampara Volant tras de la imatge peregrina Que n' es lo cor de sa il·lusió divina.
Jo , desterrat allí en platja estranjera Ab tristos ulls estátich ne seguia, La nau audas qu' estesa sa bandéra Al port volava de la patria mia: Jo cuant lo sol del cel despareguera Sol y perdut por la verneda oia Ab il·lusió, la veu de dona hermosa Al agitar lo vent la selva umbrosa.
Hermosa dona! que á la claror bella De la mágica lluna se colora, Y al llum diví de resplandenta estrella Per entre llèuger núvol s' evapora; Junt la cresta que 'l maig ab son pas sella Llú passatgera al espuntar l' aurora, Tal volta crusa per la selva umbrosa O juga ab la del riu ona escumosa.
Hermosa dona! Dalt del cel resbala Allá en mitj de la nit despresa estrella; Si l' aire aroma té que res no iguala, Ne 's ay ! l'aroma que li presta ella. Blanch es lo núvol, com d' un angel ala , Que crusa 'l mòn portant sobre á la bella , Y á la tarde la mar escumas dòna De plata y de safir á la Madòna.
Dona qu' amor en sa il-lusió figura, Dona que pèls sentits está callada, Ensomni de suavissima ternura, Il-lusió que formá nostra alborada D'amor la flama generosa y pura Los plahers de la ditxa ja passada Qu' engalana la ríca fantasia, Plahers qu' avaro lo tristo cor ansia;
Aquella dona ay! tan sols aquella Tant de deliri á realisar alcansa, Y exa dona tan cándida y tan bella Es mentida il·lusió de la esperansa, Es l' ánima que vívida destella Sa llum al mòn, cuant á lo mòn se llansa Y lo mòn ab sa magia y galanura N' es un mirall tan sols de sa hermosura;
Es lo amor, qu' al amor mateix adora Lo qui creá á Silfides y Ondinas, La sacra ninfa que brodant ne mora Dessòta de las aiguas cristallinas: Es lo amor que cuant recorda, plora Las arboledas del Edem divinas, Amor d'allí arrancat, qu' allí vivia Que busca ara aquí en va sa bella aymia.
Oh! flama santa! celestial ventura! Sentiment regalat, trista memòria, D' un sol que te perduda sa llum pura, Potsé' esperansa de futura gloria Fujas y dèixas plors y desventura! Oh hermosa! ta imatje ay! il-lusoria Tan pura, tan felis, tan plassentera , Brindá al amor á ma il-lusió primera...!
Oh Teresa! oh dolor ! Llágrimas mías ¿Hont sòu que no calmáu ma pena amarga? ¿Perque vosaltres com en millors dias No veniu á calmá 'l dol que m' embarga? Oh! los que no sabéu las agonias D' un cor que entre pesars sa vida allarga Y sens' fé ni esperanssa ja no plora, Que tingáu piedat d' éll mon ser implora!
Oh! ditxosos mil voltas! si, ditxosos Los que plorar podéu; y ay! sens' ventura De mi que entre suspirs tant llastimosos Morir me sento ab infernal tortura! Se retors entre nusos dolorosos Mòn pobre cor plorant sa desventura...! ¡Tambè ton cor á cendras fet un dia Arrivá á no plorar Teresa mia!
¿Qui pensára jamay, Teresa mia Que fòra de tants plors font duradera, Tant inocent amor, tanta alegria, Tantas horas de ditxa plassentera! ¡Quí podia pensar vingués un dia En que perduda la il-lusió primera Y caiguda la vena que 'm cegava, Dolor donára lo que ditxa 'm dava?
Encara 'm sembla que te veig Teresa Aerea com daurada mariposa, Ensomni del desitj, pura bellesa, Sobre branca gentil com flor hermosa, Del amor venturós la flama encesa, Angélica, purísima, ditxosa, Y sento ta veu dolsa, y junt ma cara Un suspir que lo alé tèu perfumára.
Y miro encara 'ls ulls qu' al cel robáren Son pur y son ters blau , y las rosadas Tintas sobre la nèu que n' envejáren Las de lo maig serenas alboradas ; Y aquellas boras tan dolsas que passáren Tan curtas ay ! com tan després ploradas, Horas de confiansa y de delicias, De abandono, de amor y de caricias.
Qu' axís las horas rápidas passavan, Y passava axí ensemps nostra ventura, Y may las nostras ansias las contavan, Tu embriaga en mon amor, jo en ta hermosura. Las boras ay! fugint nos contemplavan, Plors llensantne tal volta de ternura, Per nostre amor y joventud temian, Per horas tristas que corrents venian!
Y arribaren al fi. ¿Quina ma impia Ay! va assecar la flor de ta puresa? Tu un temps vas ser riu de bondat m' aymia, Manancial de purissima llimpiesa, Després torrent que trist color tenia Caiguent per entre penyas y asperesa, Y estanch en fi de aiguas corrompudas Entre fanch y brut llot entretingudas.
¿Com vas cáurer estrella despenyada, Aquí en lo mòn, de la celeste esfera? ¿Angel de llum per qui fores llansada A aquest trist vall, qu' en sí, sols dols numera? Ta cara pèl vel blanc n' era voltada Del serafí, y hermosa y falaguera Raigs á lo mòn ta brillantor llansava Y un altre cel l' amor te proposava.
Mes ay! l'hermosa n' es deesa caiguda, O dona solsament de fanch formada, Criatura hermòsa per' plorar nascuda, O viurer com autómata creada! Si que la serp dins del Edem perduda, Del profundo ab lo foch deixá abrussada La mare de Cain, y ab sanya impía En lo cor dels sèus fills aquell foch nia.
Naix allí dalt del cel font de ventura Que á fecundar la terra baixa ufana, Y cuant arriba aqui sa martxa atura Y sos marges ab perlas engalana: Mès ay ! fugíu, que 'l cor qu' en sa tristura En beurer l' aigua clara en va s' afana, Llágrimas donará d' amarga pena, Qu' envenená l'infern l'aigua serena.
Fugíu! sino voléu qu'arribe un día En qu' enredat en forts y dobles llassos Tingáu lo cor, y ab bárbara porfía Lluitáu per arrancarle tals enllassos; En que al cel en histérica agonía Frenétichs aixecáu los vostres brassos, Per', en vostra impotencia malehirlo, Y escupiros tal volta al escupirlo.
Los anys , ay sí! de la il·lusió passáren, Las dolsas esperansas ja fugiren, Ab sos ensomnis blanchs lluny las portáren Y ál temps futur d' obscuritat vestiren: Las rosas del amor se mustigáren Las flors en fullas secas convertiren Y d'afany tant y tant somniada gloria Sols ne queda una fosa, una memoria!
Pobre Teresa! Una amargura intensa Al recordarte sento! Embarga dura Ma desfallida veu ma pena inmensa, Y suspira mon cor per ta hermosura: Mon pobre pensament sols en tu pensa, Gela mon cor lo dol ab baba impura, Devant mos ulls ne veig fúnebre llosa, Ahont, ara en vil pòls ton cos reposa.
Mes tu després de morta ne trobáres Ombra en que descansar, amada mia, Cuant ay! com nau sens vela, al port anáres Y era plorar tan sols, ta única guia : Y cuant en ton bell front grabat portáres Dels réprobos lo fi y la sort impía...! Felis! la mort de terra t' arrancava Y angel als peus de Déu te transportava.
Gastada pel's recorts, adolorida, Lo cor ja sense fé, sense esperansa, La delicada flor ay ! de ta vida Va mustigar lo alé de la venjansa : Y sola, y sens ventura, y envilhida, Ton trist cor va dèixar ja la bonansa; Tos fills ay! fins de tu vergonya 's daren, Y fins lo nom de mare te negáren.
Tos ulls son escaldats per l' amargura, Ton rostro cadaverich sense vida; Unich consol en ton doló' y tristura La pena, per lo alé del mal marcida; Ay ! qui pogués en tanta desventura Del mal parar la martxa enorgullida Y en son seno de pau salvar ta pena!.... Tan sol la mort, que son alé envenena.
Y ja tan jove y ja tan desgraciada! Esperit indomable, ánima violenta En tu mesquina societat llansada A trencar tas barreras turbulenta, Nau contra las rocas impulsada Que vaga al brau impuls de la tormenta, En alas de la nit naufraga vela Que sols salvarse en mitg del mar anhela.
Que un recort sempre viu de fé y ventura S' abriga dins mon cor; una quexósa Veu que fereix mon pit ab sa tristura, D' un jorn d' amor paraula rumorosa; Mès al finir mon cor, de ta llum pura Entregam' sols un raig estrella hermósa Que vas il·luminar ab ta llum bella La dolsa matinada de ma estrella.
Que jo com una flor que s' engalana Y obra son calser cuant espunta 'l dia, Ta ánima á lo amor obrí temprana Y exaltí ta inocenta fantasía : Jo inocent tambè: oh! cuant ufana, Sonrreya al porvenir l' ánima mia, Y ab alas de 'l amor pensí, oh! ventura Pujarne al cel un jorn ab ta hermosura!
Y alegre, audás y benehint ma estrella, En tos brassos mon cor qu' ab fé jo t' dava, De glorias rodejat, de il-lusió bella Aixecar per' tú un trono jo pensava; Y al mèu costat, felis tú, tendre estèlla De la flama d' amor que m' exaltava, Y en un temps sense instans y sense mida, Veurer com somni resbalar la vida.
Pobre Teresa! Cuant tos ulls un dia, Ni sisquera una llágrima llansavan, Cuant de tos llabis lo carmí fugia Y morats sos matisos se tornavan; Cuant ab ton gran dolor, oh! sort impía La vida y la il-lusió t' abandonavan, Y ton cor consumia ab ta amargura De febra lenta sens' igual tortura,
Si en ta penosa y última agonía Al temps passat ton sentiment giráres; Si á ton viurer felis de remot dia Ta trista soledat ne comparáres; Si ton dolor llansánt ta fantasía, Ton fill ¡Teresa! al espirar miráres, Tal volta una altre dona acariciantne A una altre dona, mare, anomenantne,
Si 'l cuadro de tas glorias tu vegéres Travessar com fantástica quimera, Si la veu de ton cor tu comprenguères Cridantne dins de tu forta y severa, Si, en fi, llavors plorar, plorar volguères Y no brotá una llágrima sisquera Ton sech y pobre cor , y á Dèu cridáres Y no t' escoltá Deu , y blasfemáres.
Oh! cruel, molt cruel! grant desventura! De ton pecat expiació horrorosa! Renegant sobre un llit de ta hermosura, Morir, tot malehint ab veu queixosa! Tos mans ay ! rosegant ab amargura, Ferinte los remors ab ma espantosa, Y cridant á tos fills desesperada Cap á ells girant ta vista ja cegada.
Oh ! cruel, molt cruel! jo en tant ma pena Amago dins del pit ab valentía, Y al mòn menteixo jo, calma serena, Y 'l plor aixugo de la vista mia, La copa del dolor está ja plena, Ma cara pinta una sonrrisa impía, Y en arrancar del pit trobo ma ditxa Partit mon pobre cor, que 'l mòn trepitxa.
Gosem, si, si; la cristallina esfera Gira banyada en llum : bella es la vida! Qui á deturar alcansa la carrera Del mòn hermós que á disfrutar convida? Llú lo sol esplendent, la primavera, Las planas pinta en la estació florida.. Riém que 'ls plors per mon trist cor no son... Si ni ha un cadáver mès que importa al món!