OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Camins i paisatge/Després de la pluja

Després de la pluja
Finí la pluja llarga i ensopida que rera els vidres em tenia esclau. Damunt la terra humida el cel toma a ser blau. Ocells hi volen en senyal de pau. L'aigua, corrent desfeta, adelerada, s'ha endut la terra dels camins avall i hi resta, descalçat, el pedruscall que fa més aspra i dura la petjada. Besa mon front una alenada fresca; una veu va dient-me: —Tresca, tresca!— Cada branca que es mou és un ruixim i és net com mai el cim. Emmudí la confusa simfonia d'aquell ploure seguit que el cor enuja: el cantussol monòton de la pluja en mil veus diferents ara es destria, en mil diverses veus que van dient —sota el sol resplendent que eixamora el paisatge— la glòria del bon temps rera l'oratge. Amb fonda veu, com d'animal que udola, brum el riu que s'esmuny, ample i pausat, i el bròfec torrentol, desesperat, gruny del llit massa estret per on rodola. Amb veu dringant, davallen de l'altura i àgils s'escolen, rossolera avall, el córrec esquifit i el xaragall, fets de l'aigua més pura. Mormola el carrinyot per la pendent; l'arbre somica, sacsejat pel vent; sangloten les canals de les teulades; i, esparsos per les prades, pels boscos i pertot, mil fontinyols modulen llurs cançons inacabades amb fresques veus de líquids flabiols. Oh, joia del bon temps, renovellada!
Un himne sol totes les aigües fan; i, com al bes de la primera albada, la terra és bella i radiant.
# Café i copa

* Café y copa (1871)
* Café y copa (1908) (3a edició)
# Callen aquells que d'Amor han parlat

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Callen aquells que d'Amor han parlat pot tenir els següents significats:
* Callen aquells qui d' amor han parlat, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Callen aquells / qui d'amor han parlat, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Callen aquells que d'Amor han parlat, e dels passats deliu tots lurs escrits, e·n mi penssant meteu-los en oblits. En mon esguart degú·s enamorat, car pas desig sens esperanç·aver. Tal passió jamés home sostench; per als dampnats nostre Déu la retench: sol per aquells qui moren sens esper.
Puys mon afany és entre tots primer, Amor fa tort com se reté mon dret: als folls e pechs no·n dóna fam ne set, ne fret ne calt: tots han complit mester; car no n'és hu no trobe tot son alt, mercé havent si jamés la demana, e yo d'amor visch d'esperança vana, si·m pens haver rahó d'ésser-ne calt.
No sé empés ne temptat per desalt de res qu·en vós los meus hulls hagen vist; l'enteniment per lo vostr·és conquist: en gran rahó és causat aquest alt. Vós no veheu ma pura·ntenció, car desamor vos enfosqueix la vista; per ço romanch ab la mi·arma trsita com no meriu la mi·affecció.
Del pare sant no·m cal haver perdó, car mon peccat és amar follament; deman-l·a mi, c·ab mon consentiment he fet d'Amor cativa ma rahó. Sia content Amor del cors sens pus, e la rahó servirà son offici; mon sentiment, qui·s veu prim, sia nici, que no s'esguart ab qui tinga l'ull clus.
Ffent bé a molts a la mort me acús, car seré spill de leals amadors prenints remey a totes lurs dolors, car envers mi tota dolor és jus. Aytant com he pus alt levada pensa e netament hay en Amor entés, seny femenil fora si m'à empés, ffent a ssi tort e a mi gran offensa.
Tornada
Plena de seny, yo vull e Déu dispensa que per Amor yo fenesqua mos jorns; mas, si m'escap, per null temps daré torns per dona que ver·Amor se deffensa.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Camins i paisatge/El bastó

El bastó
Creixies allà dalt, vora els Òbits, al marge del senderó que baixa cap a la Font Soleia; creixies dret, flexible, al sol o entre la boira que esborra la muntanya, sovint, embolcallant-la, en una recolzada on per l'abril floreixen el lliri blau i el maduixer salvatge.
Aquella tarda clara de març, oh, esvelt ginebre!, et destrià mon ull entre el boscam (jo havia perdut mon vell bastó dins un avenc); la lluna no et vestiria ja d'argent, la nit aquella; mai més no et vinclaria, com una feble canya, el vent que, irat, pels estalocs s'esqueixa.
Oh, amic bastó, company dels meus errabundatges! D'un ràpid gest vaig rompre ton lliure impuls de créixer dreçat al cel llunyà, sense camins ni límits. Ara, en pac, per la pols dels camins m'acompanyes i, quan mon puny et pren, màgicament em portes, units, tots els records de la muntanya.
# Camins i paisatge/Arbres i núvols

Arbres i núvols
Passen, enllà dels cels, els núvols, a corrues, menats per la invisible mà del vent. Jo els esguardo passar damunt la ratlla obscura del bosc, que oneja remorosament.
¿no són, els boscos, núvols desencelats, immòbils, que el vent no pot arrabassar del sòl? ¿No són, els núvols, frondes errants que el vent solleva per esbullar-les en són ràpid vol?
Diuen les frondes: —Oh, qui fos núvol! Iríem a lloure per la blava immensitat.— I els núvols: —Si tinguéssim arrels, com ens plauria el dolç repòs i l'estabilitat!
# Camins i paisatge/Comiat

Comiat
El meu desig de caminar és debades. On anirien, ara, mes petjades? Em cal romandre a casa, malgrat meu: tots els camins els ha esborrat la neu!
# Camins i paisatge/El casalot

El casalot
Enmig del bosc hi ha un casalot desert. Les heures hi pasturen; el lluert s'enfonya entre la runa. De quants vivents fou aixopluc antany? A pluja i vent ara és obert tot l'any sota el sol i la lluna.
Creix, entorn seu, un aspre esbarzerar. Mon peu s'atura, com tement d'entrar, davant la inútil porta. —¿Quan fou —m'he dit— son fumerol darrer? I m'afiguro el viure que hi va fer la gent que avui és morta.
A la finestra veig un test, encar. Quina mà jove, cada cap-al-tard, sol·lícita el regava? Oh, com em dol de no haver nat llavors; de no saber quines divines flors aquella mà estimava!
Ara diria: —Déu us guard!— el ca desenfurint amb precavuda mà que amenaça i que prega. I sortiria, bella en son esclat, una minyona rossa com el blat a l'hora de la sega.
Amb gest lleial m'acollirien tost; em brindarien el pa bru i el most que inspira nou coratge; i parlaríem dels esplets, del mas, de les vinyes ubèrrimes —ai las!, avui ferest boscatge.
Feliç mon cor del franc acolliment, diria adéu a aquella bona gent (fóra ja mitja tarda)...
Ara me'n vaig del casalot perdut tot pensarós d'aquesta solitud i amb un xic de basarda.
# No·s maravell algú perqué m'enyor

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
No·s maravell algú perqué m'enyor pot tenir els següents significats:
* No 's maravell algú perqué m' enyor, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Nos marauell / algu perquem enyor, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

No·s maravell algú perque m'enyor, car tot delit és ja fora de mi; tant com major part d'aquell yo sentí, com és passat, se dobla ma dolor. Car yo crech cert que lo temps és passat, ab cor tot ferm, que tal en mi no torn; plagués a Déu que·m desmembràs lo jorn ab qui, ne on, Amor m'à delitat.
Sí com lo temps a plour·aparellat, la terra·l vent l'és a plour·avinent, tota dolor d'altre m'és convinent qu·en ma dolor sia passionat. Tot cas estrem me port·a recordar lo propri dan y el lunyament de bé; mas yo·m dolch més s·algú mal d'amor té, car en l'affany és companyó e par.
Si cas semblant a degú veig passar, yo·m dolch pus fort, e, planyent, é delit; planch ell e mi, e am l'oy e despit del que jamés sentí lo mal d'amar; e crech de cert ésser malventurós qui major bé de Amor sentirà: axí com yo, sé que son bé perdrà, y ab lo dolç tast sentrà més l'amargós.
Lo major bé de perdr·és perillós, més que·l mijà, y el poch és pus segur; e si·n lo molt havia lonch atur, tot bé complit seria entre nós. Mas dintre nós nostr·enemich portam, qui sense nós lo delit nostre tol; e, fora nós, d'embarchs hun gran estol; e com lo ferm voler de don·amam?
Tants són los dits desligans lo ligam, que no y ha nuu que puga ser dit cech; en fer contrast vers Amor hom no·s lech, dins nos mateys medecines trobam. E nostr·amat, per son mal cor o cap, la su·amor no pot molt envellir, o·n son voler per temps ha·nmalaltir, e cassos molts d'on no veig hom escap.
Bé·m maravell hon tanta dolor cap com en aquell qui·n temps dolent e trist lo prosperant ab lo recort ha vist -l'esperiment solament açò sab-, no esperant ja delectació per mudament primerament de si, e per defalt de no trobar en qui palure pogués sa carn e la rahó.
Mon remembrar és ma confusió e com no sent que bé·m degua venir; car he perdut delit, quant al sentir, l'enteniment és ops que altre·m do. Àbits novells seran no coneguts, e serà molt si·n aquest temps durant, vida no·m fall, lo delit esperant, ans que aquells a mi sien venguts.
Tornada
Amor, Amor, aquells són decebuts qui·n joch de daus e dones an lur bé, car menys ferm res la Fortuna no té; de mal en bé dins hun punt són cayguts.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Nunca querria eu achar

| I Nunca querria eu achar ric home con mal coraçon, mas volria senyor trobar que'm dones ses deman son do E voldroye touz les jors de ma vie dames trover o pris de tota jan; e si hemna trobava ab enfan pel mim cap, io, micer, la pyllaria. Un esparver daria a l'Enfan de setembre, s'aytal cobla'm fazia. | I Mai no voldria jo trobar ric home amb mal cor, sinó que voldria senyor trobar que em donés sense demanar el seu do. I voldria tots els dies de ma vida dames trobar lluny de tota gent; i si dona trobava amb engany pel meu cap, jo, senyor, la prendria. Un esparver donaria a l'Infant de setembre, si cobla semblant em fes. |
# No·m fall recort del temps tan delitós

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
No·m fall recort del temps tan delitós pot tenir els següents significats:
* Jo 'm recort bé del temps tan delitós, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Yom recort be / del temps tan delitos, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

No·m fall recort del temps tan delitós qu·és ja passat; pens que tal no venrrà. Si·l conseguesch, mercé no·m fallirà, car piatat fet aurà pau ab vós. Preareu mi qui·n temps antich preàveu, e confessant que us dolíeu de mi. Ara que us am plus que jamés amí, tornau-vos lla on de primer estàveu.
Plus que dabans me trobe desijós, e lo desig en mi jamés morrà, car per sa part mon cors lo sostendrà, l'enteniment no·m serà despitós. Vós desijau a mi, qui desijàveu per tal voler del qual yo·m contentí. Ara que us am plus que jamés amí, torneu-vos lla hon de primer estàveu.
E si rahó fon que benvolgut fos, mils ho meresch, mon hull no·m desmentrà, car per gran dol moltes veus ne plorà, e no plorant, mostrava'm dolorós. E vós, de goig, lo tedèum cantàveu. Lagremejant, maldicions cantí. Ara que us am plus que jamés amí, tornau-vos lla on de primer estàveu.
Comptar no deg les passades dolors, car poqua fe per vós tost hi serà: qui·s menys d'amor altr·amor no sentrà, car no ha sguart lo rient al plorós. Si ben amant lo terç d'un jorn passàveu, hauríeu grat del que per vós passí. Ara que us am plus que jamés amí, tornau-vos lla on de primer estàveu.
Reclam a tots los meus predecessors, cells qui Amor llur cor enamorà, e los presents e lo qui naxerà, que per mos dits entenguen mes clamors; e si en vós conexença justàveu, mal grat haureu del que fes un matí. Ara que us am plus que jamés amí, tornau-vos lla hon de primer estàveu,
Tornada
Plena de seny, si·l cor me cartejàveu, trobàreu clar que us amaré sens fi. Ara que us am plus que jamés amí, tornau-vos lla on de primer estàveu.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# No·m pren axí com al petit vaylet

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
No·m pren axí com al petit vaylet pot tenir els següents significats:
* No 'm pren axí com al petit vailet, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Nom pren axi / com al petit uaylet, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

No·m pren axí com al petit vaylet qui va cerquant senyor qui festa·l faça, tenint-lo calt en lo temps de la glaça e fresch, d'estiu, com la calor se met; preant molt poch la valor del senyor e concebent desalt de sa manera, vehent molt clar que té mala carrera de cambiar son estat en major.
¿Com se farà que visca sens dolor tenint perdut lo bé que posseÿa? Clar e molt bé ho veu, si no ha follia, que may porà tenir estat millor. ¿Donchs qué farà, puix altre bé no·l resta, sinó plorar lo bé del temps perdut? Vehent molt clar per si ser decebut, may trobarà qui·l faça millor festa.
Yo son aquell qui·n lo temps de tempesta, quant les més gents festegen prop los fochs e pusch haver ab ells los propris jochs, vaig sobre neu, descalç, ab nua testa, servint senyor qui jamés fon vassall ne·l vench esment de fer may homenatge, en tot leig fet hagué lo cor salvatge, solament diu que bon guardó no·m fall.
Tornada
Plena de seny, leigs desigs de mi tall; erbes no·s fan males en mon ribatge; sia entés com dins en mon coratge los penssaments no·m devallen avall.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Noveles

NOVELES
Tristeta
Caricatura
__________
barcelona Ilustració Catalana
* pàgs.
| Tristeta. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 5 |
| Caricatura. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 147 |
# No·l prenatz lo fals marit

| VIADEYRA No'l prenatz lo fals marit, Jana delgada! I No'l prenatz lo fals jurat, que pes es mal ensenyat, Jana delgada! II No'l prenatz lo fals marit, que pes es ez adormit, Yana delgada! III Que pec es mal ensenyat, no sia per vos amat, Jana delgada! IV Que pec es ez adormit, no jaga amb vos el llit, Jana delgada! V No sia per vos amat, mes val cel c'avetz privat, Jana delgada! VI No jaga ab vos el lit; mes vos y valra l'amich, Jana delgada! | VIADEYRA No el prengueu el fals marit, Joana delicada! I No el prengueu el fals jurat, que és ruc mal educat, Joana delicada! II No el prengueu el mal marit, que és ruc que és ensopit, Joana delicada! III Que és ruc mal educat, no sigui per vós amat, Joana delicada! IV Que és ruc, és adormit, no jegui amb vós al llit, Joana delicada! V No sigui per vós amat, més val aquell que teniu d'amagat, Joana delicada! VI No jegui amb vós al llit, més us hi valdrà l'amic, Joana delicada! |
# Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa I/Música de Mozart

Era de visita en una casa, hi havia altra gent, i estavem tots en una saleta de música, rodona, d'un vert gris entre motllures d'or i plena de cortinatges, coixins i bibelots. Hi havia una senyora extrangera amb dugues nenes rosses, un xic pigades, amb ulls verdosos del to meteix de la saleta i totes vestides de blanc. La mamà va dir tot rient que ja tocaven a quatre mans; i elles, series i callades, se van posar al piano, acomodant-s'hi amb coixins entre'ls frecs emmidonats dels vestits blanquíssims. Se van mirar un moment, tenint ja les tendres mans exteses damunt les tecles, i van començar: Fin che del vino...Era l'aria esbojarrada de l'esbojarrat Don Joan de Mozart. Vaig sentir un sotrac en l' ànima! Vaig coneixer la fonda harmonia d'aquell contrast violent. Les tendres criatures, aparellant els vestits blancs i els capets rojos al ritme del cant de disbauxa, se movien en l'element de l'etern candor. Llavors vaig compendre'l Don Joan: era una criatura.
# Romancer popular català/La filla del marxant

LA FILLA DEL MARXANT
 La filla del marxant diuen qu' és la més bella: no 's la més bella, no, d'altres n' hi hà sens ella. ¡La virondom n' era donzella, la virondom y are no-u som!  Aymador s' ha cercat a la faysó novella, n' ha donat les amors al peu d' una olivera.  Ningú del món no-u sap, sos pares ni s' ho pensen no-u sap sinó un garçó Joan Petit Monfreyre.  Se-n va ella a sarau, diada de les Vergens, lo faldellí vermell, migetes d' or e seda.  La-n trauen a ballar a la dança primera. Lo ballador li diu: «Amor, sou prenyadeta.  —En què m' ho conexeu? —Bé 's prou de bon conèxer; posau los peus més plans, ja no dançau lleugera,  les pometes del pit de hora en hora us crexen, lo cinturó no-us clou, lo faldilló us curteja.
Amor, voleu venir? serèu deslliuradeta? Allí 'n los prats del Rey una font hi hà molt fresca,  tota nina qui-y beu de prenys torna donzella. — Anem-hi, bon galant, que jo-y voldria beure.»  Con foren a la font, ja-n beu de l' ayga fresca, se gíra ençà y enllà, per si nengú la veya.  Sota d' un taronger, se-n ha deslliurad' ella. «Jove, aplegueu açò: llanceu-ho a la riera.  — La bella, no-u faré, que no són coses meues.» Ella de terra l' cull, lo llança a la riera.  D' aquell pecat tan gran l' ayga torna vermella. «La bella, què haveu fet? Serèu castigadeta!»
 Los pescadors del Rey són més avall qui pesquen: ja-n trauen un infant bonich com una estela:  de tan bonich qu' ell és lo porten a la Reyna. Les guardes ho han vist, l'han feta presonera.  A la presó del Rey, lligada està ab cadenes; set anys hi té d'estar
sens veure cel ni terra....  Passats aquells set anys, ja n' obren una rexa: darrera dels barrons la dama s' fa en finestra.  — Con hi podré tornar ay! a la meua terra!..» Un passejant la veu qui stà enamorat d' ella.  «Dexau-me, carceller, parlâ a la presonera. — Tornau demà matí qu' exirà a la carrera...»  Al endemà matí, la-n trauen ab bandera; davant hi va la Creu lo butxí va darrera,  dos frares al costat cantant lo Miserere: sa mare la segueix fet' una Magdalena.  Con va passar davant, davant la casa seua, ja n' arrenca uniran crit: «¡Valga-m Deu, mare meua!  Si m' haguesseu casat al cap de la quinzena, no hauria caygut en aquesta baxesa!» ¡La virondom n' era donzella, la virondom y are no-u som!
# Romancer popular català/La guerra dels segadors

LA GUERRA DELS SEGADORS
¡Barcelona—comtat gran— quí t' ha vista rica y plena! Puix que l' Rey, nostre senyor, declarada ns té la guerra, lo duch-comte d' Olivars sempre li burxa la orella: «Ar' és hora, senyor Rey, ar' és hora que fem guerra.»
Contra-ls pobres catalans ja-u veheu quína n' han feta! Seguiren viles e llochs fins aprop de Riu d' Arenes. Cremaren un lloch sagrat, Santa-Coloma beneyta. Van matar lo sacerdot mentre que la missa deya. Cremen albes, corporals, e casulles e patenes: lo Santíssim Sagrament rebatien-lo per terra. Un cavaller van matar a la porta d' una iglesia, don Lluis de nom de fonts, que-ls àngels ne fan gran festa. Lo pà que no era blanch deyen qu' era massa negre: lo llançaven pels carrers sols per assolar la terra. D' aquell ví qu' era sotil n' engegaven les axetes. En presencia dels parents deshonraven les donzelles. Ne donen part al Vi-rey del dany que aquells soldats feyen «Llicencia jo-ls n' he donat, molta més se-n poden pendre.» En vista de tot açò, s' és avalotat la terra: comencen de llevar gent y enarbolar les banderes. Barcelona van entrar (passat de quatre mil eren) tots vestits de segadors, com erem en temps de sega...
De tres guardes que allí-y hà ja n' han morta la primera: Tants soldats com van trobar los llevaven la cabeça. Ne mataren lo Vi-rey al Portal de les galeres: mataren dos diputats e-ls jutges de l' Audîencia. Anaren a la presó, donen libertat als preses. Lo Bisbe ls va benehir ab la mà dreta y la squerra. «Hon és vostre capità? ahon és vostra bandera?» Axecaren un Sant-Crist tot cobert ab un vel negre. «Vet lo nostre Salvador! Vet-ací nostra bandera! A les armes, catalans, que-us han declarat la guerra! Bon colp de falç,  defensors de la terra! Bon colp de falç!
# Romancer popular català/La romeua del Mont-serrat

Lo romeu e la romeua anaren al Mont-serrat: la romeua está prenyada, lo romeu va boy descalç.
Qui de la Verge confia no roman desamparat. Ajudau-nos tota hora, princesa del Mont-serrat!
En essent a mija costa, la romeua va de part. Ja se-n gira a la mà esquerra e veu qu' és lluny de poblat; a mà dreta va girar-se, troba una dona al costat... «Quí sou vos, la bona dona, que axí m' haveu ajudat? — Jo som Aquella beneyta que tant haveu demanat.
—Si sou Aquella beneyta, lo meu fill vos sia dat; fèu-lo frare, fèu-lo monge o abat del Mont-serrat, —No serà frare ni monge ni abat del Mont-serrat, sinó un àngel entre-ls àngels quì cantarà al meu costat.»