# Mestre Olaguer

______
Mestre Olaguer
Imprempta «La Renaixensa»
Avans d' alsarse 'l teló, dos ó tres tiros seguits: després un de sol.
També a aquest l' he tocat! Sí, té; s' atura!...
Vol apuntar!... No pot... Li ha caygut l' arma!
Estén los brassos!... ensopega!... A terra!
Aixís: revólcat! Crida! Els seus hi corren! Lo voltan! Van á alsarlo!... Ah, no: ja 'l deixan! Deseu 'ls Sagraments: que prou tè l' ánima al infern que li cantan las absoltas.
Baixa satisfet de la barricada. Ve fins al mitj de la escena y parla ab son fusell, abrassantlo.
Bé, company' Se t'estima. Deu permeti
que fem net de traidors á Barcelona...
y 't penjaré en l' altar de Santa Eularia.
Ha callat la campana! Com s' aturan
los de la Seu? Quí sab si alguna bomba
ho ha ensorrat tot!... Y ara 'ls canons no enjegan.
Y ha parát poch á poch la fusellada!...
Ah, no. Jo no! Mentres lo cor me boti!...
Que hi ha fam? Aixó ray! Foch y foch sempre:
y aquí ferm dia y nit fins que Deu vulga.
Carreguém. Vá. La pólvora. Ah, que hi goso
enfonsanthi la má! Ja hi es. Y ara...
vinga la bala.
Aquí. No? Hont ets petita?... Aquí n' hi deu haver. Tampoch? Aquesta...
Es buyda. Quí ho entén? Dintre la caixa.
Mare de Deu! Ni una! Si n' hi havía
tot un sarró a la vetlla!... Ah, malviatje!
S' han acabat! Y ara consúmet, móret!
N' hi ha per tornarse boig! Tot just quan quedo
de tants companys jo sol, y en mitj de runas!
Per un grapat de balas donaría...
Veyám si 'n té algún mort. Aquest. Miremho.
Quí era? No 'l conech. Calla! Ja 'n trobo!
No: un tros de pa. Deu 'ns en dó! Tres dias que no he tastat ni un mos: oydá! Mes ara busquém balas y prou. La fam... qu' esperi.
Qui sab si aquest... Qu' os noy! Sembla que riga! Ah, malehida guerra! Ni una sola! No tinch cor per seguir, que semblo un lladre!
Té 'l darrer. En Ramon. Es fret que gela! Ni una tampoch! No puch mirarlo! El pobre! Tant graciosot y cor obert! Y ara la seva dona está esperant que torni! Ah, que n' heu fet de mal! Y sempre, sempre per lo mateix. Per goberná' aqui á casa: per tractarnos com bens que se 'ls degolla! Y en bona fe qu' ho hem sigut bé massa! Y ell molt més que ningú. Tot s' ho prenía pel bon costat; y res de mal s' ho creya. Fins un dia... y de bo que vaig cremarmhi. Un matí que al devant de la botiga feya cantant ab mos fadrins un carro, d' aquells de cuatre rodas per la sega. Gayre be era enllestit, y sols mancava encerclá á cops de mall l' última roda que afinava 'l ribot, mentres qu' en terra lo cércol s' enrojía en mitj de brasas. Ell que allavors passava, me va empendre. —Mestre Olaguer, que Deu vos do bon dia.— Encaixém ab aquesta, y li pregunto: —Qué hi ha de per llá dalt?—Han vingut lletras. Diu que ja tenim rey: que ve de Fransa, y 's dirá Felip V.—Felip? La peste
se l' emporti! Els Felips per Catalunya... han sigut sempre de la pell del diable! —Diu, va fer, que es aquest bella persona. —Ja á Madrid cuitarán á ferlo perdre. —Y que vindrá á jurar las lleys antigas. —Lo jurat trencará quan allá ho vulgan. Company, estém perduts si la gent nostra no fa un va-y-tot: que hi ha sigles y sigles
que 'ns volen acabar, y un dia y l' altre,
va de pares á fills que sota terra
furgan en las arrels de Catalunya.
—Mestre Olaguer, sempre ho veyeu tot negre.
—No, negre, no: color de sanch y fora.— Se 'n va riure al sentir-ho; y vaig cuadrarmhi... que 'l riure aquell al cor no m' hi cabía.
—Va á la mort Catalunya: y sou vosaltres los que aixequeu 'l catafalch per ella. Vosaltres, los prudents; la gent del ordre
que us fa por un fantasma, y sou joguina
dels d' allá, y dels d' aquí que mercadejan
ab la hisenda y la sanch del nostre poble.— Vaig agafarlo per un bras, y ab ira,
sotraquejantlo tot, que 'n vaig fer massa,
li vaig dir tant cremat que no m' hi veya:
—Forman la Espanya, m' enteneu? dos pobles.
Hi ha qui diu son germans. Si, prou: se semblan
com l' aygua al foch, y com la nit al dia.
Volen manar tots dos, y com en ella
no hi caben pas, d' aquí que l' un ó l' altre
te d' aplatar lo coll fins que li ajupin.
Valencians, mallorquins y aragonesos
units als catalans fan un sol poble.
Ells tres ja han fet á tots, y sols nosaltres
ans l' orgull castellá no 'ns volém tórser.
Lo dia que caiguém!... Voleu saberho?
Aquí ho teniu: veyeu las cuatre rodas.
Dintre 'ls cércols de ferro hi ha Valencia, Mallorca y Aragó; voltat de brasas ja está á punt lo grilló de Catalunya. Vos, deixéulo posar, y es fet lo carro, que tragina pel mon de sigle en sigle un mort que fa vergonya: nostra rassa vensuda per cobarda y per indigne!— Y 'l mall feixuch giravoltant en l' ayre, saltantme 'l cor vaig acabar la feyna. Y ell... no va riure més! Y ha dat la vida!
Llágrimas, té! No sé d' hont surten ara. Oh, 'm pegaría á mí mateix! Si sembla que no siga jo aquell de pit de roca. Sort que ningú ho ha vist. Mala negada! Sort per mi y sort per ell, que si se 'n reyan!...
Ara que me 'n recordo. En la butxaca hi dech tenir un tros de pa. Sí, míral! Y que 'm trobava defallit fa estona. Ah, ah! Seyemhi.
No, no aquí. Voreta de mon fidel company. Y 'l pa quí 'l trenca? Qu' es du! Per lo cap baix te una setmana. Sembla pa de senyors, que tot es crosta.
Ara! Las mollas: bo! Malaguanyadas, que aquí 'ls aucells no hi venen. Te mil gustos.
Aixís en aquest' hora jo esmorsava, allá, en la rebotiga, y part de fora d' aprenents y fadrins quínas conversas! Ma muller, somrisent y enamorada, me duya á plech de bras á la petita, del llit encara ab las galtonas rojas, fentli vergonya la claror, xerrayre, brassos alsats y las cametas nuas, repicant en la falda de sa mare. Y seguintla d' aprop mon fill venía cantant cansons, saltironant alegre, á coll, pobret! lo seu fusell de canya!... y, tot ulls, cóm s' alsava de puntetas per veure 'l plat en la pulida taula! Esposa, fills del cor, may en la vida vos tornaré á mirar! May en ma boca la vostra hi sentiré, niu de venturas! ¡May més, may més! Que m' heu deixat per sempre!
Tot ho he perdut. Cuatre parets negrosas sens porta ni teulat son, ay, la casa qu' era mon cel! La mort, cóm l' ha guarnida! L' alberch honrat es d' assessins refugi, qu' en l' ascó de mos avis hi blasfeman, en mon llit d' esposallas s' hi revolcan, y en lo bressol de mos fillets hi guardan las armas ab que 'ns matan, y 'l que 'ns roban!
Lluny de mi 'l pa, y m' acabi la miseria, lo rosari besant d' argentería que á ma esposa vaig dar en prometatje.
Ah, tu sempre ets ab mí, que m' aconsolas pregant per ells fins que allá dalt m' hi vulgan!
Mes jo no puch morir en tant que aleni lo lladre y l' assessí de ma familia!
Oh, quina nit d' horrors la nit aquella! La ciutat no era encara un munt de runas, que murallas ensá tot era nostre. Va móures l' enemich; saltá la mina; s' obrí un baluart; y pel descoll tot d' una los vils traydors per los carrers entraren fins ma casa arribant. Jo en ma finestra, espitllera d' honor, ab quina angunia disparava als malvats! Caygué la porta als cops de la destral; y aquella turba de gent sens Deu va regolfá en la entrada caragolantse escala amunt rabiosa! Ma muller m' abrassava y 'ls estrenyíam entre 'ls dos als fillets. La turba fera, manantla un capitá, tirat de Judas, apuntá contra tots. Pietat! cridavam ma esposa y jo. Pietat per ells! Y 'ls monstres, al ordre d' aquell Judas, dispararen! Ah! Jo al cor vaig sentir las balas totas
de ma muller y de mos fills! Las mevas no las vaig sentir pas! Y 'm desagnava!
La campana que parla! Bona llengua! A la brega altre cop y á la venjansa! Aixó es viure y gosar! Mes, cóm no tiran los d' aquestos carrers? Foch altra volta! Y jo dalintme aquí sense combatre!
Quina remor! Y qué pot ser?... Dirías... qu' es la mar... La mar, no!... Gent que s' acosta! Ah, sí. Gracias, Deu meu! Y ells se pensavan que 'ns rendiríam. May, may de la vida! Quin goig véurels venir! Germans de guerra!
Ah! Els enemichs! Y m' han tirat! Oh, rabia, que aquí 'm sento ferit! Sí, sanch, sanch meva! Y venen! Qué! moriren tots los nostres! Mes aquí soch, y encara tinch coratje per fermhi á mossegadas y ab las unglas!
Oh Deu tot poderós! Aquell que 'ls guía l' he descubert ab lo posat de Judas!... L' assessí de ma casa! Y vé! Y jo 'm moro!
Una bala! Sols una! Un tros de ferro! Ompliume l' arma fins arrán de gola! Metralla, ferro, plom, que 'l fassi engrunas! Hont trobarho! Ah! El rosari! Ja tinch cárrega. Parenostres... recorts... tot, tot á dintre!
Amunt. Se 'n ve al davant... y riu! Té: plégaho Ah! L' he tocat! L' hi ha anat sobre la cara! Ja cau. Feyna pels corps! Ara á mí 'l riure!
Tot tremolo!... Es... de goig! Mos ull s' entelan. No es lo fum de la pólvora: es que arriba per mi la mort. Ah, fills! Volguda esposa! Féume un lloch, que ja vinch!... Patria adorada, sálvat! Sálvala, Deu! Ayre!... M' ofego! Ha parat lo canó! Rendits? Vergonya! Fins los morts com no s' alsan y 'ls escupen! No, enrera tots! Aquesta terra es nostra! S' acostan. Son aprop. Jo no 'ls vuy veure!...
Aixís. Morim! Ja son aquí... las fúrias!
¡Viva Felipe V! A fora lladres! Visca la llibertat de Catalunya!