OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rondalles del poble/La Cova de San Feliu

I
A Setabis ha arribat Caçador destre y actíu De la Galia transalpina Que pareix un paradís. En negra cova s' aloixa, Que 'n la forana s' obrí, Com temerós que l' aguayten Implacables enemichs, Com alimanya asquerosa Que al fons de l' androna viu. No és caçador dels que busquen L' aucell pintat ó sencill, Si no los cors que aletejen Pera oferirlos á Crist. Son parany es la paraula Que va caént en los pits Com la llavor en la terra Que 'ns ha de dar lo hermós fruit.
Dictá Ireneu sa endresera; Y ell, sense por als perills. Rublert de dolça alegría Y la santa fe en lo pit, Deixá la Galia risenta, Tramontá 'l Pirenne altíu, Y á la Setabis Augusta Son peu lleuger dirigí. Feu, romeu, bona replega: Bona fortuna Felíu.
II
Poch després de s' arribada Y al esclat de un bell matí, L' estranger, mirant al poble, Tot encantat diu aixís: «Que eres hermosa Setabis; »Que eres hermosa y gentil »Com la perla en la petjina, »Com en l' anell lo rubí. »Recolsada en la montanya, »Que enflayren los romanins, »Fores un temps la fenicia »De suau y dolç somrís, »Y avuy garrida matrona
»Admirada p'el latí. »Vullga Deu que la pagana, »Que tant anyora mon pit, »Cristiana siga ben pronte »Esbelta com es lo llir, »Y casta com tortoreta »Que 'n les arbredes fa 'l niu.
III
Del alberch en que 's trobava Lo noble apostol Feliu, Cap al poble s' en venía, Venía totes les nits. Y práctich en la casera, Com á destre casa-nius, Estenía la llaçada Que filá l' amor diví. Ben pronte la seua fama Per tot, per tot va cundir Y va passar á Valencia, Gobernada p'els gentils. Son President, al saberho, Les dents ab força cluixint Y punyegant ab coratje, Va prorromper enfurit:
«Bon cazador diuen que eres, »Ningú com tú s' en ha vist; »Mes vorém qui té més manya, »Quí en el art es més feliç; »Si tú pera 'ls cors atraure, »O yo per' darte 'l castich.» Y al moment tramet les ordres Y fa que 'l busquen seguit.
IV
—«¿Hon aneu soldats de Roma? »¿Hon aneu per tals camins?» —«Tots los dèu aném en busca »De un romer que 's diu Feliu.» —«Més enllá, feu vista dreta; »Més enllá, molt més adins.» Quan arriben á Setabis Li pregunten á un vehí: —«¿Podréu dirnos hon s' alberga »Un romer que 's diu Feliu? —«Al repeu de la montanya »N' una cova uberta allí.» —Cap á munt; nostra es la gloria Si en lo cau está 'l conill. Per l' algatzara que mouen
L' estranger los distinguíx. Al instant la feyna deixa, S' agenolla tot contrit; Y mirant al cel, alegre, Li parlava á Jesucríst: »A empresonarme ja venen »Com á vos en Getsamí. »Si la misió que me dareu »Vostre esclau ha ja cumplit, »Feume lo do del martiri »Per semblarvos més aixís.» Mentres pregava l' apostol, Apresa una aranya tix Blanquinosa taranyina De llarchs y vixcosos fils, Que tapa la negra cova Esborrantla del camí.
Quan los fers soldats apleguen Fassen corrent tot seguit, Sens que puguen adonarsen Que la cova estava allí.
# Rondalles del poble/Notes

Este cuento fou premiat en el primer certámen que la revista literaria L'Atlàntida (de Barcelona), celebrá 'l any 1897 en 28 de Novembre. En Alberich se 'l titola també El Nubol; y es notable en dit cuento la memoria que 'ns fa, encara que de un modo fantástich, del tribut de las cent doncelles, y les metamórfosis que sufrix Valentí, tal aixís com susuía en la faula pagana; sent de entre elles la més hermosa, la que 'l transforma en rajada de llum, com va fer Júpiter pera conseguir á Egina. També Barcelona té un cuento semejant á este.
Son molts els pobles encara que creuen, ó manifesten creure, en la maravillosa propietat de la falaguera y flor d' esta, quan se la cull en la misteriosa nit de San Joan á les dotce en punt de la mateixa. En Moixent se conta, que si algú, que porte penjat al coll un reliquiari, s' atrevix á cullir del barranch la esmentada planta en la nit y hora que hem apuntat, al moment es colpejat horriblement per sers desconeguts. Si s' afig que la tal planta té la propietat, seguint les supersticións, de fer divinament hermosa á la jove que la cull en les circunstancies dites, se compendrá be de lo que nos hem valgut pera compondre nostra tradicioneta.
Se conta en molts pobles ab alguna variant, y també 'l hia semejant en Barcelona.
En el mateix Alcoy té algunes variants esta tradició.
Esta penya es verament notable. Segóns apunta Escolano, té un pes de uns sixanta quintals; y está colocada sobre un inmens roch en tals circunstancies, que la pot moure l home ab sols una ma. Ha donat lloch á nostra tradició lo següent que encara es conta en Montesa. Se diu, que si en la nit de San Joan y prop de la mateixa penya, esclama algú ábrete penya y ciérrate monte, al moment apareix en aquell punt una dona de tanta hermosura, que 's fa difícil averiguar si és una princesa, ninfa ó deesa. Nosaltres, en vista de lo desgavellat de la frase esmentada, hem presentat un' altra més conforme ab lo que pot ser.
Hem tret esta llegenda de la Canal de Navarrés, encara que apenes si 's troba indicada en tal regió.
Esta tradició se titula en Domeño, El Salt de la Mora; en Navajas, El Salt de la Nuvia, y en Alfondiguilla, La penya de la Viuda; encara hian més variants.
En Xátiva está encara viva esta tradició. La esmenta Boix en la obra que escrigué sobre aquella.
Unich romanç, com dihem al començ, que hem trobat en valenciá. Apenes si hem posat la ma en ell.
# Rondalles del poble/L'infant y la dida

A cassar s' en va lo rey, Ell y tota sa familia; Res se deixa en lo palau Mes que l' infant y la dida; La dida s' encén bon foch Calfantse en una cadira; Al caloret del calíu Va quedarse ben dormida; Cada becada que fa Pareix que á caure s' en vinga Ab lo bell infant que dorm En sa falda tova y llisa. De les becades que ha fet, Y sense que ella ho sentira, Ha caigut l' infant al foch Tot tornantse cendra viva. Quan la dida veu aytal Gran baticor li prenía. L' arreplega en un plat d' or Recamat de pedra fina;
A la Verge 'l fa present Dihentli molt entristida: «Remeyeume, Verge, al punt »Si no seré perseguida »De soldats y caballers, »Com lo rey ho manaría.» Mentrimentres dia açó Ou que 'l rey li parla axina: —«¿Hon está lo meu infant? »¿Qué rahones bona dida?» —«He perdut del meu collar »La pedra de més estima.» —«No plores ma dida, no; »N' hi han millors en la botiga.» —«Cap més bona se vorá »En los díes de ma vida.» —«Yo 't promet que 't compraré »La que hi hatja més bonica.» Mentres parlaven aixís, Veuen vindre á una fadrina Tota vestida de blau, Que diu ab tendra somrisa: —«Dida, dida pren l' infant »Que alletarse ja voldría.» Va despareixer al punt; Era la Verge María.
# Rondalles del poble/La Rondalla del avi

—Conteunos, bon avi, un cuento —¿Qué voleu? ¿una rondalla? Puix oixcau, que és molt bonica La que us vaig á contar ara Y el bon vellet, caresantlos Y sentantse baix la parra Que ombra dona á l' alquería Ab sa fulla d' esmeragda, Començá al instant á dirlos Aquesta senzilla faula.
En una nit De lluna clara, Van tres germans Per una plana. Orfens pobrets Deixen la casa Pera buscar Fortuna rara. Era 'l major Destre en la flauta; Y quan pels llochs Dolç la tocava, Tot home al punt, Per escoltarla, Los seus quefers Content deixava Lo xich segón Tan rebé canta,
Que ningún' au Ad-ell se iguala. Sols lo més xich No té cap gracia.
En el moment Que eixía l'alba, Apleguen tots A una encreuada Lo major d'ells Aixina parla: »Yo lo camí »Prench de la plana »Que me pot dur »Hon lo rey casa, »Y davant d' ell »Tocar la flauta. »¡Fora ben rich »Si ell la escoltara!» Lo mitjanet Aixís esclama: »Yo pendré, puix, »De la montanya »Lo vell sender »Que va en sa falda. »Ell me durá »Hon gegant s' alsa »Lo rich castell »Que al noble guarda. »Cantaré dolç »Tot quant yo sapia; »Y si per cas »Hiá alguna dama, »¡Fora ben rich »Si m' escoltara!» Lo més xiquet Humil els parla: «Puix ja que hau pres »Lo que us agrada, »Lo que oferix »Més esperança, »Pel bosch pendré »Senda ignorada »Y dúgam Deu »Hon més li placia» Los tres germans Giren la espatla, Y cadascú Va per sa banda.
El qui camí Fa per la plana Encontra á poch Tota esqueixada,
Velleta humil Que aixís li parla: —«Bon germanet, »La fam em mata; »Bocí no tinch »Pera aplacarla; »Un tros de pa, »Feume esta gracia.» —«El pa que duch »Me fa á mi falta »Y es molt poquet, »No us aliviara. »Corrent m'en vaig »Que'l temps em manca. El qui seguix Del mont la falda, Quan es mig-jorn Troba á l' anciana. —«¡Ay bon germá, »la fam em mata; »Daume un moset, »Feume eixa gracia! —«Hosent, no puch, »Altra vegada. »El camí es llarch, »Y, si el pa 'm falta, »No podré ter »Tota la marxa.» El qui pe'l bosch Sens nort anava, Boqueta nit Ou que li parla: —«Tres díes ja »La fam em mata; »Un rossegó »Feume la gracia.» —«Preníu, preníu »Tot lo que vatja »En lo surró, »Si es que us agrada.» —«Sols un poquet.» —«Quant tingau gana. »Jo soch robust, »Ben jove encara, »Y si tinch fam »Podré aguantarla.» —«Que us done Deu Tota sa gracia.» Y ab lo captat Omplint sa falda, Del jovenet S' en alluntava.
Quan lo saquet Lo jove agafa, Veu tot pasmat Que pesa masa. Regira al punt Lo que 'n ell hatja. Espahorit, Puix molt li estranya, Veulo plé d' or, D' or y de plata, De richs brillants Y perla blanca. Com no és res d' ell Entrali basca; Gira los ulls Hon va l' anciana Per si ella acás Alló es deixava; Mes ans de dir Una paraula, Estes rahóns Sent que li parla: —«Pren lo tresor »Que tant te pasma; »Te l' he deixat »En bona paga.»
Quan el del bosch Torna á sa casa, Als dos germans Allí trobava. Lo major d' ells, El de la flauta, Cego del tot; ¡Donava llástima! Y lo mitjá, El qui cantava, Un pobre mut Sense paraula. Depreníu fills D' esta rondalla: Al qui be fa Be Deu li paga.
# Lo llibre dels poetas/Anfos II

ANFÓS II. Per mantas guizas m' es datz
joys e deport e solatz;
que per vergiers e per pratz,
e per fuelhas e per flors,
e per temps qu' es refrescatz,
vei alegrar chantadors: mes al meu chan neus ni glatz
no m' ajuda, ni estatz, ni res, mas Dieus et amors.
E pero ges no-m desplatz
lo belh temps, ni la clardatz,
ni 'l dous chans qu' aug pels playssatz,
dels auzelhs, ni la verdors;
qu' aissí-m suy ab joy lassatz
ab una de la melhors
qu' en lieys es sens è beutatz;
per qu' ieu li don tot quan fatz,
e joys e pretz et honors.
En trop ricas voluntatz
s' es mos cors ab joy mesclatz,
mas no sai si s' es foudatz,
o ardimens, o paors,
o grans sens amezuratz,
o si s' es astres d' amors;
qu' anc, de l' hora qu' ieu fuy natz,
mais no-m destreys amistatz,
ni-m senti mal ni dolors.
Tan mi destrench sa beutatz,
sa proeza e sa bondatz,
qu' ieu n' am mais sofrir en patz
penas e dans e dolors,
que d' autra jauzens amatz
grans bes faitz e grans secors;
sos homs plevistz e juratz
serai adés, s' a lieys platz,
denan totz autres senhors.
Quan mi membra dels comjatz
que pres de lieys totz forzatz,
alegres suy e iratz;
qu' ab sospirs mesclatz de plors
me dis: «—Belhs amics, tornatz
per mercé, vas me de cors;»
per qu' ieu tornaray viatz
vas lieys, quar autre baysatz
no m' es delietz ni sabors.
# Lo llibre dels poetas/Guillem de Mur

GUILLEM DE MUR. D' un sirventés far me sia Dieus guitz
quar comensat l' ay per bona razó,
quar lo sanch bers on Dieus fou sebelhitz
vólon liurar aissilh qui de lay so,
e sia certz quals que s' en entremeta
e n' intra en mar en bona ensió
que Jhesum Crist en tan luec los meta
en paradis, quon li siey mártir so.
Per quascús gart quon irá garnitz;
quar Dieus no vol qu' ab l' autruy garnizó,
de qu' autre á tots sia despossezizts,
lai pas nulh hom ses satisfactíó.
per qu' iéu non cre qu' a 'ital home prometa
Dieu son regne, ni que s' amor li do,
si ben lai vay ab arc ni ab sageta
qu' el sout que pren cobra son gazardó.
Non cre sia per Dieu gent aculhit
riexs hom que pas ab l' autrui messió
ni selh qu' a tort n' a los sieus descauzitz
ni fai raubar per aquelh' ochaizó,
quar Dieus sap tot que porta en sa maleta, e s' ab tortz vay, trabalha s' en perdó,
quar Dieus vol cor fin ab volontat neta
d' ome que pas mais per lui que per dó.
L' archivesque prec de cui es Toleta
qu' amoneste lo bon rey d' Aragó
que per complir son vot en mar se meta
e per tener en pes són bon ressó.
          ALTRAS OBRAS D' EST POETA,
    I. Guilhem de Mur, que cuia far.
    III. Guilhem de Mur, chausetz d' esta partid.
# Lo llibre dels poetas/Guillem de Bergadan

GUILLEM DE BERGADAN.
Al temps d' estiu quan s' alégron l' ausel
e d' alegrer cánton dolz lais d' amor,
e ill prat s' alégron que 's vésten de verdor,
e carga 'l fuoill e la flor e 'l ramel,
s' alegran cill qui an d' amor lor voill;
mas eu nou ai d' amor si ben l' a 'm voill,
ni pos, ni dei aver nuill alegratge
quar eu ai perdut leis per mon solatge
e s' anc fui gais ara sui d' ira ples.   Et ai dret qu' ab ira me capdel
e que jamais non dezir foill ni flor
qu' anc hom de carn non ac ira major
et adés creis quan venc al temps novel,
et es ben dret se 'm ir ni 'm plaing ni 'm doill,
pos la gensor iraz laisei, so 'm duoill,
pogués vezer, don per pauc non euratge;
mas non m' ir tan qu' en lais son seignoratge
ni 's loinc de leis mos cor ni ma fes.
Quar si tot sui loing del sieu cor cortés
per ma foudat qu' eu non poc lei vezer
que fai son prez plus loing d' autra saber
eu teing vas lei los (ueils?) del cor amdós;
quar on om plus s' en loing ni sel s' en part
de loing s' en fai plus pres en tota part;
taing s' espan de mi dons (es?) saubut
lo seu ric prez qu' a mon cor retengut,
que quan ill n' es plus lonc meill li sui de pres.
Per drez lei prez mos cors e ma razós
qu' aprés mainz mals jauzir d' un bon esper...
Chansoneta leu e plana
leugereta, ses ufana
farai e de mo marqués
del trachor de Mataplana
qu' es d' engans frasitz e ples.
A marqués, marqués, marqués
d' engans es frasitz e ples.
Marqués ben áion les peiras
a Melgurs de pres Someiras on perdés de las denz tres;
ni ten dan que las primeiras
i son e no i páron ges.
A marqués, marqués, marqués
d' engans es frazitz e ples.
Del bratz no 'us pretz una figa
que cabrella par de biga
e portatz lo mal estés,
obs i auriatz ortiga
que 'l nervi vos estengués.
A marqués, marqués, marqués
d' engans es frazitz e ples.
          ALTRAS OBRAS D' EST POETA,
    I. Quant vei lo temps camjar é refredir.
    II. Lai on hom melluyr' e revé.
    XXII. Reis, s' anc nuls tems fos francs ni larc donaire.
# Lo llibre dels poetas/Bernat d'Esclot

BERNAT D' ESCLOT.
Car say que caminant
per terra navegant
avets sercat lo mon
vivent ab gran sejorn
e á les vels desayre perqué podets retrayre e respondre al petit
melor dejus scrit
donchs no 'm vullats mentir
amich Vilarubir mes vos prech que 'm digals
qual vida may vos plats
dee la terra ó la mar
car moltes veus lausar
vos é oida la terra
é mayorment si gerra
ere deyets que vich
fariets vostre brich
tos temps de vostra vida
mas vey que be 'us otblida
car vos ets si girals
que de luy les tres parts fets vostre domicili
en la mar qui Navili
no guardets al ne bo
al que ayats dejus pro
fuyl peril es grant
pel que nostron infant
pugats be arecar
alarme infernar
faent baube bebay
vuyles que perde ho guay
lo las comendetari
quil seu per violari comprar n' osa fiat,
mas com ab luy costat
aurets aurá plaser
que cabal puxa aver. car lo guany es ten poch.
# Lo llibre dels poetas/Francisco Fontanella

FRANCISCO FONTANELLA.
Las últimas serán llágrimas mias
etern exemple á trágicas empresas
que merexent lo premí de firmesas,
lo cástich han tingut com á porfías.
Estas foren las vanas fantasías
que lo amor estimava per finesas,
y en mon silenci restarán suspesas
per homicides tristes de mos dias.
Trompa será fatal ma desventura,
desengany de ma altiva confiança,
quant mes precipitada mes segura
que publique al amor, á la confiança,
ningú espere firmesa en la hermosura
sí un Angel es objecte à la mudança.
A la mort de Nise.
O! duras fletxas de mon fat rompudas,
rompudas per ferir mes dolorosas,
que llevantme las plomas amorosas
deixan al cor las puntas mes agudas.
Flamas mes eclipsadas que vençudas,
auroras algun dia lluminosas,
ombras ja de ma vista tenebrosas
tenebrosas, mortals, pero volgudas.
Principi trist de penas inhumanas,
terme feliz del ánima afligida
que per alivio son dolor adora;
fletxas seréu y flames soberanas
si lleváu á mon cor la trista vida
per donar á mos ull eterna aurora.
També tè á mes de moltas altras poesias una tragedia [que] du per títol Amor, firmesa y porfía de la que n' ha publicat [fa] poch temps una bona edició lo senyor Magí Pers y Ramona.
# Lo llibre dels poetas/Guillem de Cervera

GUILLEM DE CERVERA.   Si tot letra no say,
En Guylan de Cerveyra
als plans comenseray
plan' obra vertadeyra.   Mas no 'm conexerén,
ies ne m' entendrán be,
can mon nom ausirán,
ne 'ls sovendrá de me.
No conosc ablatius,
singulars ni plurals,
verbs, oblics, sostantius,
ne mudes ne vocals,
Pretérits ne presens, consonans, leonismes, ne ab sens ne accens, ne comtes d' argorismes.
Mas am e-z ay amat,
e-s enquer amaray,
e pas e-z ay passat
e lig e ligiray.
Car ligir ditz emblar,
perqué emblar volgra mi
á tot vil malestar,
c' aytal emblar vey fi.
E ligirs ditz coylirs,
perqu' eu volgra cuylir
amor, plasers, servís
ab poder de servir.
E ligirs passar dits,
perqu' eu volgra passar
ab los tres reys, guarnits
de tot arnés, la mar.
E ligirs dits ligir,
can hom la letra lig,
e triar e-z eslir,
si tot be no comfig.
Eslir volgr' e triyar,
si pogués, mal e be,
e 'l be pendre, laixar
lo mal, c' axi-s cové.
E volgre ligir libres,
on conagués cals suy,
e co 'l mon vay con gibres,
cals seray e cals fuy.
Fiyl, per vos altres dic aquestz dits planament,
car volgra fossatz ric
de saber e de sen.
Esguardan m' escoutats
e de cor m' entendets,
e can be m' entendats,
mos plans dits retenets.
Qu' escoutars sens entendre
fa mays trop mal que be:
qui escouta, rependre
se fay, can no reté.
Lo be, c' als bons aus dire,
e laix' anar lo mal;
c' hom no deu re escriure,
hon perda son iornal.
Tots vostres V. sens vuyl
metats en l' escoutar,
car lay, hon guardon l' uyl
fan de se 'l cor virar.
E no podrets far re,
ni menar ab les mas,
que 'l cor no y an de se,
en bocha ni en mas.
No pot hom re sentir,
que 'l cor adés no y an,
tuyt me porán ausir,
mas be no m' entendrán.
# Lo llibre dels poetas/Huch de Mataplana

HUCH DE MATAPLANA.
Cometre us vull, Reculaire,
pois vestirs no 'us dura gaire
de paubretat es confraire
als bons omes de leon
mas de feis non semblas un
que cos es fols e zugaire
e de (dones?) cortejaire.   En Huguet, auzit ai retraire
qu' uns temps er, co m' es vezaire,
que il or fin é il vaire e 'l vaire
n' irant ab lo fum tot un;
per qu' ieu non ai mon astrun
en aves, don soi burlaire,
e chascuns degr' issí faire.   Reculaire, fols seria
toz hom qui d' acó us creiria:
vos cuidatz que be us estia
quant a juec vos despoillatz;
e quant fai freg tremolatz e cridatz «¿qui 'm prestaria
son mantel, qu' ieu lo i rendria?»   N' Uguet, be sai s' eu moria
qu' atrestan m' en portaria
co 'l plus rics reis qu' el mon sia,
per qu' ieu sec mas voluntatz,
e jogui ab los tres datz,
e pren ab los ponz paria
e z ab bon viu on qu' ieu sia.
Reculaire, qui 'us donava
cinc soulz, e pois en jitava
autre cinc soulz en la grava,
desz soulz auria perdutz.
Tant quant assi viuretz nutz
vos cuiatz si be 'us anava
qu' eus presés qui 'us encontrava.   N' Uguet, be paraula brava
disez mi con si os costava
mos juoc, e s' ieu amassava
tal aver, don fus perdutz
lo speritz ni deceubutz,
dirion que mal estava
bon home de Calatrava.   Reculaire z' eu soi drutz
de tal, si dire o ausava,
qu' es la génser qu' om mentava.
N' Uguet esz ieu vai si nutz
que laire si m' encontrava
no 'm tolria si no 'm dava.
Altras obras d' est poeta.
Un sirventés que comensa: D' un sirventesc m' es pres talent y una tensó ab Blacasset. Tambè 's dona per feta d' ell un diálech que comensa: Arondeta de ton chantar m' aer.
# Lo llibre dels poetas/Amanéu des Escás

       AMANEU DES ESCÁS.
Dona, per cui planc' e sospir
joven, car á tart vos remir,
per mercé 'us vuelh preiar e 'us prec que vulahtz saber mon sen
e mon cor e mon estamen, e co m' a fin amor conqués e vençut e laissat e prés per vos que non faitz á blasmar; que jes non podés devinar jeu com vos am, si no 'us o dic   vers es, gentils don' e plasens, que vos sabetz be qu' ieu vos am,
mas jes no sabetz com aflam
el art mon cor per vostr' amor,
c' anc nulh temps mais aital ardor
non ac mos cors ni no sentí;
vers es lo reprochier c' om di:
Tal se cuia calfar que s' art.
E li vostre plazen esgart
fon me tan dos al comensar
que 'l dos m' es tornatz en amar
com di 'l repropchier que vers es:
Aital cuiá penre qu' es pres.
Tot enaisí m' es avengut
que pres e liat e vencut
m' avetz vos et amors essems;
e Dieus do 'm vezer loc e temps
que portetz vostra part del fais,
qu' ieu l' ay tastat, e non engrais,
ans m' amagrezisc a sobrier,
per que 'm sove d' un reprochier
c' ai mantas vetz auzit contar:
Que aital fais Deu hom levar Su 'l col que 'l puesca sostenir; dona, et ieu no puesc' sofrir
jes lo fai sex la vostr' adjuda.
Amors es com miega perduda,
cant es trastota d' una part;
que l' us n' a e l' autr' atretan,
adoncx val amors a guaran
lial e bona et entieira;
et es fort avinen manieira,
can l' us amicx a l' autre val,
e dire 'us n' ay si no 'us sab mal,
un repropchier que fort m' asauta:
C' ab la una ma lavo-s l' altra,
et ambas los huels e la cara.
Vos sabetz, dona gentil, clara,
que us plazers autren' adutz;
e per so car mi soi rendutz
á vos et al vostre voler,
per razó 'm deuria valer
amor e servirs e mercés
e sufrensa e bona fes,
e vey que negús no m' acor;
però en vostra gran valor
m' albir et ay bon esperansa,
C aisí cant n' ay gran malenansa,
n' auray gran be ab joi isnel,
C' apres la plueia fara bel,
so ditz hom salvatjes
C' ai auzit dir manta sazó:
Que l'autrui dol badalha so   Un repropchier ai auzir dir:
Piegiers es sofrir que morirs,
e sofrirs es coma languirs
e languirs es com pietz de mort...
# Lo llibre dels poetas/Arnau lo Catalá

ARNAU LO CATALÁ
Ben volgra s' ésser pogués
tot lo mal qu' ai fag desfar
e 'l ben que non ai fag far,
qu' enaissí 'm fora ben pres
se 'l bes fos mals e 'l mals bes,
ia pueis no 'm calgra duptar ans fora le bes tan grans qu' en fora pars d' on dels sans
era non sai com s' anera de me
tan son li mal gran e petit li be.
Tan mi sen ver Dieu mesprés
que 'm cuidei desesperar;
mas vei qu' eu non o dei far
quar máiers es sa mercés
que 'l mieus grans peccat non es.
Aissó 'm fai assegurar
pero ben voilgr' atrestans
viure e de iorns e de ans
a sa honor per meill trober mercé com ll' ai estat fals e de mala fe.
Verais Jesucrist, no 'us pes
s' ieu vos ans de ren pregar;
mercés non laissés cobrar al diabol que tenc pres;
e s' anc sire qu' iñ plagués
al cor vendatz tot car:
le cors qu' a fach los enjans suefra las penas e 'ls dans;
el cors n' aia pena que il cové
qu' el n' a trait vos e s' arma e se.
Ben sai, si ia 'm val mercés,
que mercés será ses par sol aiçó 'm deu esglaiar
quan re plus fag non agés;
mas las semanas e 'ls mes
e 'ls ans qu' ai laissat passar
qu' ieu non fai Dieu remenbrans sol aissó 'm deu ésser dans, quar gizardon no fei hom de no re e quier l' a tort qui non á fag de que.
Ben sai qu' a tart mi sui pres
vas Dieu de mercé clamar,
mas el nos mandet so 'm par
que qual c' ora qu' ieu vengués
no 'm soanería ges
e fora tems d' albergar, pero ben volgra enans laissar
mos faillimens grans
quar en sa cort no pot intrar so cre
nulls homs tachat de nulla mala re.
Les segles fals e truans
vils e semhaires d' enjans
ab hú non a nullhs hom honor ni be
pus ama Dieu ni 'l blan, ni 'l tem, ni 'l cre.