OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Pahor no sent que sobres laus me vença

ESTRAMPS.
I.
Pahor no sent que sobres laus me vença
lloant aquell qui totes llenguas lloe
guardant honor aquell eternal esser
hon tota res en ell es pus perfeta.
Que sinó es obrant quant por natura
ans he pahor que mon parlar no cumpla
en publicar part de sa justa fama
tal com requer y 'ls merits seus la atracen.
L' hom envejós son ofici reposa
car d' egualtat ab ell nengú pareja,
en ell pensant cascú si justifica
tallant de si l' amor á sa persóna.
Tant son en éll les virtuts manifestes
qu' es d' ira cech l' hom qui be no les veja,
per los migs vá qu' en los es tremps no toca
en temps dels Deus en vida l' adoraren.
E Dèu vehènt la perlongada honta
que 'ls grans senyors en contra d' ell cometen
tenint ab fraus é tiranes maneres
les parts del mòn los pochs é grans Realmes,
há dat voler al justificat home
qu' en breu espay haja la monarchia,
clar lo nomèn ab aquesta alta ensenya
com de tot cert es dels homens pus savi.
Perçó que mills á totes gens se mostra
mostrantla aquells que vaques e bóus guarden
ell es aquell qu' en la joventut tendra
sobra en aquells qui saviesa colen.
En despocar de nombre de gent d' armes
les multituts d' aquelles ha fet retre,
tot quant pot fer virtut de fortalesa
dins un cor d' hom en lo sèu ho demostra.
En gran defalt es lo món de poetes
per embellir los fets dels que be obren,
los freturants de bella eloquença
l' orella de hom afalach no pot rebre.
De aquest valent una gran trompa sone
que 'ls Indians ab un poch no exorda,
ohentla aquells qui són á tremuntana
y 'ls de ponent é de levant los Tartres.   Tornada.   Foll es aquell que fá juhí en los homens
segons que d' ell la fortuna ordena
aquells afers que no són en l' arbitre
culpa no hi cáu si venen per contrari.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Prenme 'n axis com á patró qu' en plaja

XXIV.
Prenme 'n axis com á patró qu' en plaja
te sa gran nau é pensa haver castell
vehent lo cel esser mòlt clar é bell
créu fermament d' un Ancora assats haja
é sent venir soptos un temporal
de tempestat é temps incomportable
fá son juhí que si es mòlt durable
cercar los ports mes que aturar li val.
Mes ales veus es lo vent fortunal tant que no pot sortir sens lo contrari é cella clau quins tanca dins l' armari no pot obrir aquell mateix portal, axí m' ha pres trobantme enamorat per sobressalt quin ve de vos m' aymia
de 'l no amar desalt ne te la via mes un sol pas méu no hi será trobat.
Menys que lo peix es en lo bosch trobat
é los lleons dins l' aygua han llur sojorn
la mia amor per null temps pendrá torn
sol coneixent que de mi 'us donéu grat,
é fiu de vos que 'm sabréu ben coneixer
é conegut no 'm será mal graida
tota dolor havent per vos sentida
lla donchs veuréu les flames de amor creixer.
Si á mon voler he dat mal apareixer
crehéu de cert que ver amor no 'm lluny
pus que lo sol es calt al mes de Juny
art mon cort flach sensalgun grat mereixer
altre sens mi d' açó mereix la colpa
valláuli mal com tan humil servent vos té secret per sont defalliment
cest es amor qui mi amant encolpa.
Ma voluntat ab la rahó s' encolpa
é fan acort la qualitat seguint
tals actes fent que 'l cos es defallint
en poch de temps una gran part de polpa,
lo poch dormir magresa al cos me acosta
dóblam l' enginy per contemplar amor
lo cos mòlt gras trobantse dormidor
no pot dar pas en aquesta aspra costa.
Tornada.
Plena de seny, donáume una crosta
del vostre pa que 'm lleve la amargor
de tot menjar m' ha pres gran dessabor
sinó d' aquell que mòlt me costa.
# Rector de Vallfogona

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Rector de Vallfogona pot tenir els següents significats:
* Sobrenom de l'escriptor Francesc Vicent Garcia i Torres.
* Lo rector de Vallfogona. Drama en tres actes y en vers, de Serafí Pitarra (1871).
* Lo rector de Vallfogona. Novela histórica original, de Josep Feliu i Codina (1876).
# Reculliment (Joaquim Ayné)

Reculliment —————
El dia cau. La nit s'acosta...
Es l'Hora d'acoblar els pensaments!...
Quan el Sol, ja del tot, sigui a la posta,
i esdevinguin solemnes els moments,
ànima meva, entréga't a la pena
que duu l'esglaiadora solitut,
i amb el dolor de ta fatal cadena
plora de ta mal versada fortitut...
Batega fort, cor meu, qu'encare ansíes
ofegar-te en dolceses d'un amor,
i en espera del goig passes els dies
rebejan-te en friçanses d'altre cor!...
Imagína't, seny meu, qu'és l'Hora santa
d'entregar-se a crudels reflexïons
i, ai, Déu! que cada una més m'espanta
perquè pot desfullar mes il·lusions!...
Es l'Hora de pensar!... La nit s'acosta...
El Sol, completament, és a la posta...
Per tot ja és nit...
En l'espai insondable i en el meu Esperit!
# Real crida y edicte sobre les armes prohibides

| V. Pascual Regens. V. Pascual | V. Cerdan. V. Viues Fisci Aduoc. |
Die, xvij. Augusti, año M. D. Lxxxviij. retulit Honorat, Iuan Borja trompeta Reale publich de la present ciutat de Valencia ell a xiij. del mateix, hauer publicat la present publica Real Crida per la dita Ciutat de Valencia, y llochs acostumats de aquella, ab trompetes y tabals, segons es costum y pratica,
# Recentment en una nit serena

Recentment en una nit serena Vaig venir a passejar per la nostra arbreda I allà al costat del rierol sota el roure Vaig veure adormida a Natasha. Vostès saben, amics meus, Em vaig apropar sobtadament a Natasha, Amb empenta la vaig besar dues vegades, Tranquil·la donzella meva Dormida va sospirar, va enrogir; Li vaig fer un tercer petó, Despertar-se ella no desitjava, Llavors jo li vaig ficar la verga I allí va començar a tremolar.
# Reculliment

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Reculliment pot tenir els següents significats:
* Reculliment, obra presentada als Jochs Florals de Barcelona en 1875 per Anicet de Pagès.
* Reculliment, dintre de Poesies (1885), de Miquel Costa i Llobera.
* Reculliment de Joaquim Ayné Rabell dintre d' Antologia d'autors catalans de Antoni Ollé i Bertran. (1921-1924).
# Refereix la malicia de un villano que en ocasió de un gran temporal estan ausent de la rectoria lo autor, digué: que las nuvoladas eixian de la sotana del rector

SONETO VIII.
Refereix la malicia de un villano que en ocasió de un gran temporal estan ausent de la rectoria lo autor, digué: que las nuvoladas eixian de la sotana del rector.
 De las exalacions, que lo ayre crix Una cruel batalla se engendraba, Temerosos tambors lo cel tocaba Y disparaba espesa artilleria.  Ja lo ayre de tenebras se cubria Y la fogosa flama se illustraba, Escasa era la llum, la fosca brava, Ni bona per la nit, ni per lo dia.  Ab oracions devotas lo vicari Y tot lo poble junt, ab mans plegadas, Feyan pias pregarias al Senyor;  Quand á deshora un Guyro temerari: Que s' cansan, diu, si aquestas nuvoladas Ixen de la sotana del rector !
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol XCII

tramesos, per tal que nengunes gents no poguessen al pla entrar que ell no u sabes, e per tal que los missatgers fossen en la ost, que aquells lo y fessen a saber. E quant En Pere de Queralt e En Ramon Eximenes de Lluna veren aquells cavallers, hagueren gran pahor e digueren: «Armem nos e muntem en nostres cavalls, que aquestes gents son ultrajosos e deseen agres; e si tant s'era quens volguessen fer nenguna honta ne dan, mes val quens trobem apparellats que si moriem vilment». Ab tant prengueren llurs armes e muntaren en llurs cavalls, e tengueren llur cami dret. E quant los cavallers francesos los veren venir, bes pensaven que aquests eren los cavallers e missatgers del rey d'Arago, e encloiren los de totes parts, e cridaren los de luny, quins cavallers eren? e ells respongueren: que eren missatgers del rey d'Arago. E aytantost acostaren se a ells, e demanaren los del rey d'Arago hon era. Respongueren los que a Palerm. E axi cavalcaren ab ells ensemps be huna llegua e mija, e axi que veren totes les osts de Carles, e veren grans companyes de cavallers. Quant foren a miga llegua prop de la ost, cavalcaren en llurs palafrens, molt ricament vestits de fins draps, ab penes vayres e ab cendats. E quant foren apres dels dits cavallers, saludaren los molt gint, e ells reberen los molt honradament; e tornaren s'en ab ells en la ost, e acompanyaren los ab gran honor tro a llur ostal; e puix partiren se d'ells, si no hun cavaller qui romas tota via ab ells. E si volets saber com foren albergats, sils mes hom en una sgleya; e aqui hom los feu albergar. E no y hac matalaffs ni cobertor, sino molt fe que y hagueren mes. E Carles feu los aportar dos flacons de vi, e sis pans de forment molt negre e leig, e dos porchs en ast, e huna caldera de cols cuytes ab carn de porch fresch. E axi stigueren aquel jorn e la nit, que nols lexa hom parlar ab Carles. Quant vench lo mati, Carles los trames sos missatgers, que vinguessen a parlar ab ell. E aytantost foren apparellats, e vengueren a la tenda de Carles, e parevan be missatgers de alt affer. E quant foren devant Carles, qui seya sobre hun llit cubert de richs draps de seda, agenollaren se a ell e saludarenlo; e puix En Pere de Queralt parla e dix la missatgeria: «Senyor Carles, dix ell, lo nostre rey d'Arago nos tramet a vos. E per tal que vos cregats que nos som missatgers seus, veus carta de crehença que us tramet. -En bon hora, dix Carles, digats ço quel rey d'Arago vos mana dir. -Senyor, dix En Pere de Queralt, tenits aquesta carta que nostre senyor lo rey d'Arago vos tramet». Carles pres la, e no la guarda aquella hora; mas que la posa sobre son llit hon seya.
«Senyor Carles, dix En Pere de Queralt, nostre senyor lo rey d'Arago vos diu e us mana: que li dellivrats la terra de Cecilia que es sua e de sos fills, la qual trop havets tenguda a gran tort. E les gents de Cecilia qui son molt agreviades de la vostra senyoria han request la ajuda del rey d'Arago. Per que lo rey los vol ajudar, axi com aquelle qui son seus e de sa terra».
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol VIII

«Barons, aparellats vos dema de la batalla a fer; que a la emperadriu han venguts dos cavallers. -Senyor, digueren aquells, nos som aparellats». Quant vench lendema, l'emperador hac fet fer lo camp hon se combatessen, els dos cavallers que eren contra la emperadriu foren aparellats de la batalla e de entrar al camp. E lo emperador trames missatge al comte de Espanya, si era aparellat ell e son companyo, que entrassen al camp. E esdevench se que quant vench aquell mati, aquell cavaller quel comte havia amenat per companyo que fos ab ell a la batalla, s'en fugi, que hanch lo comte nos sabe ques fo fet. E sperava que vingues, tant que lo terç dia era ja passat. El comte conech quel companyo li era fuyt e li havia fallit; fo molt irat; e guarnis molt gint; e aparellas, puix ana s'en al emperador; e lo emperador dix li si era aparellat de entrar en lo camp.
«Senyor, dix ell, yo us dire com m'es sdevengut. Lo companyo que yo havia amenat ab mi m'ha fallit e m'es fuyt. Per que no es pas cosa rahonable que yo combata ab dos cavallers ensemps, mas combatrem ab la hu, e puix ab l'altre, si tant dura la batalla, si Deus me ajut». Dix lo emperador: «Axo es raho». L'emperador trames a dir als altres cavallers que reptaven la emperadriu ço que era esdevengut al comte, per ques combatria ab la hu e puix ab l'altre, e que li paria raho. E els dos cavallers atorgaren ho, e dixeren la hu al altre: «Quel que sia millor cavaller de nos ab dos e pus fort se combata primer». E aço se empres entre ells dos cavallers. E lo emperador dix al comte que entras al camp e que combatria ab la hun cavaller e puix ab l'altre. E ab tant lo comte entra primer al camp, axi com es costum, e puix vingueren los dos cavallers. Mas no y entra sino la hu al camp, aquell qui era millor cavaller. Mas null hom no sabia en la terra, que aquell fos lo comte de Barcelona.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol LXXXVII

«Senyors, be sabets que aquesta terra ha stat tots temps en servitut gran e en poder de mala senyoria. Ara es esdevengut, axi com tots sabets, que Carles es passat en Mecina, e pensa de recobrar tota la Cecilia, e hans tots jutjats a mort. Nos sabem quel senyor rey d'Arago es passat a Alcoyll; e es nostre natural senyor, per raho de la regina e de sos fills. Trametam hi nostres missatgers a volentat de tots, e digam li qui vingua a pendre lo regne de Cecilia, axi com era seu e de sos fills; e nos lo bastarem d'aur e d'argent mentre mester n'aja». Aquestes paraules responeren tuyt e dixeren: que tenien per bo ço quel capitani havia dit, e que ells sabien be que per null hom no podien veure a salvament, sino per lo rey d'Arago; e que, tot axi com Moyses dellivra, per la virtut de Deu, los fills de Israel de les mans de Faraho, tot axi devien ells esser dellivrats de les mans de Carles per lo rey d'Arago, ab volentat de Deu. E axi tuyt se acordaren a aço, e elegiren sos missatgers nobles homens e savis, e feren llurs cartes, e sagellades e fermades de tots los homens de les ciutats e de les viles e dels castells de Cecilia, ab seguraments e ab sagraments que tots tenien per bo e per ferm tot ço que los missatgers farien.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol VI

enclohiren en hun castell que havia nom Morell hun comte frances que havia nom comte de Monfort; e era contra le rey de Arago En Pere ab be trecents cavallers. E lo rey atendas aqui en torn del castell e assetialo. E cells del castell volguerense retre a merce. E lo rey nols volch pendre a merce, sino per fer sa volentat. Sobre aço aquells del castell hagueren llur consell; e digueren que mes los valia morir combatent que si aqui morien vilment.
«Barons, dix lo comte que era al castell, nos ho farem axi. Armem nos tots, mas los cavallers sien desarmats; e quant vendra sus al mati, qu'ells seran desarmats e seran venguts de les guaytes, e dormiran desospitadament, nos tots plegats devallem del castell e pensem nos en de anar; que, abans que ells se sien reconeguts ne sien muntats a cavall, ja serem nos luny». Tot en axi com ho hagueren dit ho feren. Quant vench al mati, al sol exit, començaren a exir del castell tots plegat en los cavalls, e pensaren de brochar e de anar. E quant cells de la ost ho veren, començaren cridar: «Armes! armes! cavallers! que los cavallers del castell s'en van». E en aço cascu s'en ana a armar. E lo rey que aço hac entes pres ses armes e munta a cavall, e comença a correr apres d'ells. E no foren pus de vint cavallers ab ell, quels altres no eren encara aconseguits ni aparellats tantost. El rey era molt bon cavaller e coratjos e era molt be encavalcat; si quels altres cavallers no podien tant correr com ell; si quel rey fo molt avançat de tota sa companya; e consegui aquells que fogien, si quels fo molt prop. E aquells regiraren se e conegueren que aquest era lo rey.
«Barons, dix lo comte, aquest es lo rey quins encalsa, e es molt prop e coratjos, e nos no li podem scapar en altra guisa. Tornem a ell, que axi com axi som morts». E axi giraren se vers ell, e ell feri en ells. E el primer colp feri un cavaller frances ab la llança e abatel mort en terra. Puix veu que la llança no li valia res, tant era la presa quels Francesos li feyen; e mes ma a la spasa; e aqui fe de grans colps, si que ocis tres cavallers ab la spasa. E encara los seus cavallers no eren venguts. Sobre aço vengueren li ben deu cavallers justats; e anaren lo ferir, si quel abateren en terra, e aqui mori.
E quant veren quel rey havien mort, pensaren se de anar per cames de cavall. E quant les companyes del rey vengueren, trobaren lur rey mort; e no hagueren cura en cavalcar, mas que faesen molt gran dol aqui sobre lur senyor. E aportaren lo s'en a les tendes. E levas la ost de a qui. E aportaren lo rey en Catalunya; e soterral hom molt honradament en huna abadia que ha nom Sexona. Aquest rey En Pere esmenya grans terres, ço es assaber: lo regne de Arago, e tota Catalunya, e Carcases, e Badares, e Monpeller, e tota Prohença aytant com d'emperi era. E si vols saber per qual raho ell era marques de Prohença, aqui avant ho trobarets en qual manera lo bon comte de Barcelona la guanya per prohea.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol X

mantinent ell. E abdosos abraçaren se, e hac cascu gran goig. E lo comte demana li qual ventura la havia amenada en aquella terra.
«Senyor, dix la emperadriu, aytant com yo viva sia, null temps no gosare tornar d'avant lo emperador, menys de vos, ne puch haver sa amor ne sa gracia. Que quant ell entes que vos erats lo bon comte de Barcelona que tanta de honor haviets feta a mi e a ell, de tan longua terra erets vengut per mi deffendre, dix que james no seria alegre, tro que us hagues retut guardo de la honor que feta haviets a la corona del emperi. Hon yo, senyer, qui so serva vostra, vos prech homilment quem dejats acompanyar devant lo emperador, si volets que yo sia apellada emperadriu.
-Madona, dix lo comte, per ço com tan mal n'havets tret, e per fer honor a vos, que ho fare volenters». D'aqui avant feu li gran honor mentre fo en sa terra; e puix aparellas molt honradament al mils que poch, e ab docents cavallers segui la emperadriu tro que fo en Alamanya. E l'emperador, quant sabe que la emperadriu venia e quel comte venia ab ella, exils a carrera, e menals s'en a son hostal, e hac molt gran goig de sa venguda. E tota la gent de la terra feren ben huyt jorns gran festa e foren molt alegres. E lo emperador acolli lo comte molt gint e al mils que poch. E puix dix li l'emperador:
«Senyer, molt nos havem que agrair del gran honrament que fet nos havets. E, si Deus m'ajut, tos temps havia oit parlar gran be de vos, mes encara n'es cent tant mes que hom no poria dir. E es obs que yo us ne faça tal guardo que a mi sia honor de donar e a vos de pendre. Yo he huna terra que marcha assats prop de vos, qui es nostra e de nostre emperi. E yo don la a vos e als vostres. E vull que siats marques de Prohença. E yo fas vos en bona carta fermada e jurada per nos e dels princeps de Alamanya.
-Senyor, dix lo comte, aci ha molt bell do gran merces!». D'aqui avant les cartes se feren, jurades e fermades e molt be sagellades ab lo sagell del emperador. E quant lo comte hac estat en la terra hun gran temps, e tots los barons de Alamanya lo hagueren vengut a veure, ell pres comiat del emperador e de la emperadriu que li dona molt richs donatius e
presents, e vench en Prohença, e entra en possessio de la terra. E la gent de Prohença hac ne gran goig e feren li gran honor e tengueren lo per senyor. Ara lexarem a parlar del bon comte de Barcelona, e parlarem del infant en Jaume, fill del rey en Pere de Arago.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Anyorament

¿Perqué avuy son eternas las horas Que passavan poch ha tant depressa, Y dels cels y dels camps la bellesa Vuy no etxisa mon cor com ahí? Sens color y sens' vida los mira Mon trist cor que una espina traspassa, Com de boyras lo vol que lluny passa A amagarse dels raigs del matí.
¿Perqu’ eix cor que poch ha s'esponjava Y de alegre 'n lo pit no cabia Com sas alas sacat de alegria Á la veu de sa esposa 'l moxó, Encongit y apretat no osa mourers En lo fondo del pit ahont respira, Mes cobart que lo aucell quant se mira En las unglas de acer del falcó?
¡Ay de mi! que pels cors es l' ausencia, Com lo gel de las nits per' las rosas, À qui al póndrerse un sol besa hermosas Y ja mústias las besa altre sol. ¡Ay de mi! que dos cors que s'estiman Son dos rams qu' en un arbre units creixan, Y dos rams axí units ¡ay! s'esqueixan Si apartarlos per forsa se 'ls vol.
Jo de un ángel de amor baix las alas Recostava mon front de poeta, Y al besarme en lo front ma nineta Vols de imatges baixavan llaugers. ¡Quan hermosa 'm semblava al mirarla Al través de sas alas la vida, Y quan fácil ab ellas, querida, Conquistar de la gloria 'ls llorers!
En son cor, com en la ona tranquila Se dibuixan las cosas mes bellas,
Jo trovava lo cel, las estrellas, Y los camps, y los monts mes brillants: Ple de llums, ple de olors tot ho veya; Ple d' encants pera mi 'l mon estava; ¿Mes qu' estrany si llavors ho mirava Per un cor també rich en encants?
¡Ah no mes, ah no mes de l' ausencia Ab lo fel mos jorns tristos amargues! ¡Ja no mes; ángel meu, ¡ay! allargues De anyoransa lo dol que 'm consum! D' eix desert, en que viu, la tristesa Oprimeix mon esprit que te adora; Mon esprit, ó mon cel, que te anyora, Y sols viu de tos ulls en la llum.
Torna donchs á mon cor que ab sas telas Un dosser á ton cor li prepara. Si la vida es en ditxas ja avara, ¿Perqué al viurer las ditxas robar? Torna á mí, y al cenyirte ab mos brassos, Com al tronch la eura verda se aferra, Oh! ¿no es cert que ja mes en la terra De mon cor te voldrás separar?
Valladolit, Juriol de 1857.
Una nina en lo riu Banya sos peus de rosa; Un aucell desde 'l niu Li canta ab veu melosa.
«No enteles eix cristall Ahont se pinta, ob ma nina, Com en brunyit mirall Del cel la llum divina.»
Y la nina llavors Que 's banya, entelant l' ona, Respongué, 'ls ulls en plors, Al qui eix consell li dona.
«No 't dolgue, oh moxonet, Si veus l' aygua ara espessa, Pus tornará á poquet Á cobrar sa puresa.
«Mes quant un jorn has vist Prop meu que un jove estava, ¿Perqué ton cant tan trist, Perque no l' avisava?
«No enteles son bell cor, Ton cant dirli devia; No desfulles la flor Que 'n son front relluia:
«Pus si 'l logras tacar May mes son cor de nina Tornará á reflectar Del cel la llum divina.»
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Al llim. S. D. Joaquim Lluch, en lo dia que fou consagrat bisbe de Canarias

A los peus de tres Prínceps de la Iglesia, Devant del trono rodejat d' estrellas Ahont la Reyna del cel Brilla com entre onadas de armonias, Y com perla al través d' escumas bellas, De llum detrás un vel;
¿Qui es aquell jove que de humil Levita Qu' era fa poch se aixeca, i ¡sant misteri! Apóstol del Senyor, La mitra d' or al cap y en la ma esquerra Lo gayató, senyal de un ministeri Tot de pau, tot de amor?
Es qui de avuy avant, plé de las gracias Del Esprit del Senyor, sobre la terra, Y un temps pastó' y soldat, Passará derramant sobre son poble Los bens del cel y fent als vicis guerra, Sols de la creu armat.
¡Salut al nou pastor! Ell sa carrera Empren vestit de fé, rich d'esperansa En Aquell que jamay Als qu' en son bras se apoyan abandona; Per ço tranquil per son camí se avansa, Com lo sol per lo espay.
¡Salut al nou espós! Ell de sa esposa, Que plora tant temps fa en trista viudesa, Aixurá los plors, Y de sas castas bodas en eix dia La Iglesia cambiará 'l vel de tristesa En garlanda de flors.
¡Salut al nou ungit! Com la columna Que al poble de Israel de nit y dia Guiava pel desert, Per los aspres senders de la exîstencia Será de son remat pastor y guia, De nit y jorn despert.
Senyor! Senyor! si fins ton trono puja Lo encens que avuy las Islas Fortunadas Creman en tos altars, Sobre lo Apóstol nou la urna divina Derrama de tos dons, com las rosadas Derramas sobre 'ls prats.
Posa en son bras lo escut de fortalesa, En sos llávis la mel de la dulsura, Ton foch sant en son cor. Cenyeix son ample front ab la corona Del saber, y son coll ab l' alba y pura Estola del candor.
Y com estel en nit tempestuösa, Y com cisterna de ayguas cristallinas En mitg de un arenal, Ell será lo consol de sas ovellas, Que guiará á pasturar en las divinas Alturas de llur patria celestial!
Desembre de 1858.