# Jochs Florals de Barcelona en 1898/Borratxera

BORRATXERA
(Jochs Florals de 1898)
¡Bevèm! Lo vi es sanch borda y tots podem comprarne; per ajudà'a morirnos no hi hà millor company.
|Bevèm y bevèm sempre!
Si'l cor inflat s'esbotza y'l cap nos salta a trossos, tal dia farà un any.
Lo vi es ona d'escuma que'ns du a platges hermoses; lo vi es la bogeria que'ns posa ales al cor. Bevèm: cada glopada es un pedàs de vida. Bevèm, que cada gota es un llampech d'amor.
Ja ve la llum alegra que va esbandint les ombres ja no estich trist ni dubto; ja penso com un deu. Tot lo qu'es lluny s'acosta, tot lo qu'es alt s'abaxa; ja tot ho puch; ja'm sembla que tot lo món es meu.
Omplim la copa y fora, qu'assí no hi hà mentides; la copa es la estimada que sempre'ns es fidel. Dirèu qu'es petiteta; mes en eix tros de vidre tan petit, hi cab ampla tota la llum del cel.
Roses fa temps marcides y que de nou florexen, estels que s'apagaren y tornan a lluhí', nervis que may s'afluxan, cervells que tot ho saben, compliment de desitxos que may tenían fi, llavis que sempre besan y cors que sempre estiman... ¡mirèu si n'hi hà de coses al fons d'un got de vi!
Exíu, donchs, de la escuma, fantasmes luxurioses; recorts colgats de cendra, sortiu de vostres clots. Purs esperits de verges y bells contorns de dònes, veniu; mon cor vos crida; jo vos estimo a tots.
Mes ¿qui es aquella, aquella que ve devant de totes y no du com les altres la túnica desfeta ni'l cinturó malmès? Es ella ¡oh goig! es ella: es l'àngel de ma vida, la verge de mos somnis; es ella que retorna. ¡Deu meu, qu'hermosa qu'es!
La vesteix la llum pura de totes les estrelles y du tota la flayra que fan totes les flors. Quan passa per la terra tot s'omple d'alegria, y sense ella adonarsen s'emporta tots los cors.
Fou la claror primera qu'enlluernà ma vida, claror qu'en mitx dels núvols mon cor sempre ha seguit: primer, fou llum de l'alba; després, sol de mitxdía; més tart, estel del vespres; y encar ara, es la lluna que'm fa estimar la nit.
Y ve tota enjoyada com si vingués a festa; per rèbrela, jo amago tots mos vestits de dol; y'l brill de sa mirada entra en mon cor ple d'ombra, com si dins d'un sepulcre hi entrés un raig de sol.
Y'm diu qu'encara es meva, y'm diu qu'es verge encara, y encar sos ulls me miran tots plens d'amor humà; y al mitx de sos pits nusos encar del coll li penja la santa creu de plata que jo li vaig donà'.
Y s'acosta, s'acosta, y a mos genolls ve a seures, y'm posa al coll los brassos ab amorós desmay; y tota tremolosa me besa'ls ulls y'ls llavis, y'm diu a cau d'orella: — ¡T'estimo més que may! —
Son còs de serp humida per tot mon còs s'enrosca, y per ma pell cremanta la sento anguilejar; y de por que's desfasse com fum que ja no torna, jo no goso miraria ni la goso tocar.
Y per molt forts que sían sos besos y abrassades, sento ¡ay! qu'entre jo y ella hi hà quelcom al mitx: quelcom que nos separa y quelcom que nos junta, quelcom qu'es l'impossible entr'ella y mon desitx.
Mes sia còs ò ombra, veritat ò mentida, ¿què hi fa? sempre es la dóna que tots hem estimat: sempre es lo somni explèndit de l'anyoransa eterna, allò qu'encara dura quan tot ja s'ha acabat.
¡Y jo que la tenia ja fa tant temps per morta! ¡Y jo que la cercava per los espays sens fi! ¡Y jo que ja la feya al cel, en mitx dels àngels! Mirèu ara hont la trobo... ¡al fons d'un got de vi!
Mes ¡ay! ja no la sento, ja se me'n fuig dels brassos, y a poch a poch s'enlayra, y amunt amunt se'n và; y s'allunya, s'allunya, y mentres va allunyantse de tant en tant se gira y'm fa adeu ab la mà.
Y tots se'n van ab ella, y ningú m'aconsola; devant la copa buyda ja m'he quedat tot sol. ¡Quina tristor més negra! Fins la claror de l'alba que'm ve a donà'l bondía sembla que porta dol.
Ja'ls parpres se m'aclucan, ja'l cervell va assopintse, ja apar que'l cor s'ature cansat de tant glatí'. Munts d'ombra me rodejan: ¿hont so?... tot jau, tot calla. ¡Y quina sòn més dolsa hi hà al fons d'un got de vi!