OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Decret 161/1986 sobre la denominació oficial del municipi de Vilamarxant

El Municipi de Villamarchante (Valencia), en sessió celebrada el dia 24 d’abril de 1986, acordà sol·licitar el canvi del nom actual del Municipi pel de Vilamarxant.
El Gabinet d’Ús i Ensenyament del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, considera correcta en valencià la grafia de Vilamarxant.
La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d’Ús i Ensenyament del Valencià, disposa, en l’article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels Municipis de la Comunitat Valenciana.
En atenció d’aquests motius, vist l’expedient instruït per l’Ajuntament de Villamarchante (Valencia), per a l’alteració de la denominació actual per la de Vilamarxant, i a proposta del Conseller d’Administració Pública, amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat Valenciana en la reunió del dia 22 de desembre de 1986,
Decrete:
Article únic
L’actual Municipi de Villamarchante de la Província de València, es denominarà Vilamarxant. Les referències que al nom antic s’haguessen realitzat pels òrgans de l’Estat o d’altres organismes públics s’entendran fetes, d’ara endavant, a la nova denominació.
València, a 22 de desembre de 1986.
El President de la Generalitat,
JOAN LERMA I BLASCO
El Conseller d’Administració Pública,
VICENT SOLER I MARCO

## Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de Vilamarxant a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de Vilamarxant

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d’ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Decret 160/1986, de 22 de desembre, del Consell de la Generalitat Valenciana, pel qual és aprovada la nova denominació del Municipi de Gavarda (València)

L'Ajuntament de Gabarda (València), en sessió celebrada el dia 25 d'abril de 1986, acordà de sol·licitar el canvi del nom actual del Municipi pel de Gavarda. El Gabinet d'Ús i Ensenyament del Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, considera correcta en valencià la grafia de Gavarda. La Llei de la Generalitat Valenciana 4/1983, de 23 de novembre, d'Ús i Ensenyament del Valencià, disposa, en l'article 15.1 que correspon al Consell de la Generalitat Valenciana determinar els noms oficials dels Municipis de la Comunitat Valenciana. En atenció d'aquests motius, vist l'expedient instruït per l'Ajuntament de Gabarda (València), per a l'alteració de la denominació actual per la de Gavarda, i a proposta del Conseller d'Administració Pública, amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat Valenciana en la reunió del dia 22 de desembre de 1986,
Article únic L'actual Municipi de Gabarda de la Província de València, es denominarà Gavarda. Les referències que al nom antic s'haguessen realitzat pels òrgans de l'Estat o d'altres organismes públics s'entendran fetes, d'ara endavant, a la nova denominació.
Valencia, 22 de desembre de 1986.
El Conseller d'Administració Pública, VICENT SOLER I MARCO

## Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians

* Decret 74/1984, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians
* Decret 58/1992, de regulació de l'alteració del nom dels municipis valencians

## Enllaços relacionats amb el decret i el municipi

* La publicació del decret al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
* El municipi de Gavarda a la Viquipèdia
* La pàgina web de l’Ajuntament de Gavarda

## Enllaços diversos

* Llista dels municipis del País Valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que han adaptat el topònim en valencià
* Llista dels municipis del País Valencià que tenen el topònim oficial diferent de la forma tradicional en valencià
* Llista dels decrets que oficialitzen els topònims en valencià
* Llista de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua dels municipis valencians
* Pàgina Eines de Llengua de la Coordinadora de Dinamització Lingüística del País Valencià sobre els canvis de denominació dels municipis del País Valencià
* Llei d'ús i ensenyament del valencià
* Pàgina web del Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, DOCV, que quan es va publicar aquest decret era el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, DOGV
# Judith de Welp

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Judith de Welp pot tenir els següents significats:
* Judith de Welp, obra de teatre d'Àngel Guimerà.
* Judith de Welp, poema d'Àngel Guimerà inclòs a Poesías de Angel Guimerá.
# L'Antònia

Minyons que aneu al Pla de Girona, m'encomanareu a aquella minyona que està a sol ixent. De tant blanca que es n'apar una monja, monja d'un convent de dins Barcelona. Diumenge al matí, n'el joc de pilota, me'n diuen:—Joan, te casen l'Antonia.— En sentint això a plorar me'n poso. Baixo carrê avall sonant la viola, quan a mig carrer n'encontro l'Antonia. —Déu vos guard, Joan. —Déu vos guard, Antonia. M'han dit que us caseu encar no fa una hora. —No ho cregueu, Joan; no cregueu tal cosa, que jo fins aquí soc estada vostra, i d'aquí endavant la mateixa cosa del cap fins als peus tota ma persona.— Me'n poso barret i la roba bona; me'n vaig a l'iglesia a dir pare-nostres. Quan soc assegut ja n'entra l'Antonia amb jove al costat, que a casar la porten. Me'n vaig 'ver d'anar, vaig sortir a fòra. Trobo un meu cosí: li dic i li conto: —¿Vols venir, Josep, a córrer la bola? Ens farem soldats de la sanigoia. —No facis, Joan, no facis tal cosa, que, si't vols casar, no't faltaran dònes; al poble n'hi ha que són bonicoies. —No'n trobaré cap com era l'Antonia.
# L'Alabau

Una cançó vull cantar, no hi ha molt que s'es dictada: treta se n'es d'un minyó, un minyó i una criada.
Ai, no ploris, Alabau, que·l teu mal no serà gaire.
El minyó fa de pastor, la minyona de criada. Si se'n porten voluntat i una amistat molt granda. Es tanta aquesta amistat que'l pastor me l'ha enganyada. Quan son amo ho ha sabut, ja me'n van per agafar-lo. Quan això s'ha descobert l'Alabau ja es a montanya. Ja l'en fan anâ a buscar per dos moços de l'Esquadra. El cabo'ls va preguntar: —Quina nova'n porteu ara? —Anem a agafâ un pastor que ha enganyada una criada.— Pujant an el coll del Pal un carboné hi encontraren. —Sabrieu vós l'Alabau aont es a la montanya? —A Fresers el trobareu majoral de la ramada. —Serieu vós l'Alabau? —Cert que som jo i no cap altre.
—Vostre amo'ns ha fet pujar perquè baixeu a la plana. —Som al set de Juliol i no es temps de baixâ encara. —Alabau, heu de baixar, heu de deixar la ramada. —L'Alabau no baixarà que la ramada no baixi.— Quan senten que diu això, prompte van per agafar-lo. Si se n'arrenca'l punyal i li venta punyalada. —Si del punyal no'n té prou, me n'arrencaré la daga.
# L'Amor sincera

L'AMOR SINCERA
Allà, a sol ixent,
sota d'una roca,
n'hi ha un bell poblet
que en diuen La Pobla,
que jo hi tinc l'amor
que se'n diu Antonia.
De tan blanca que és
n'apar una monja,
monja del convent
del de Barcelona.
Diumenge al matí
me'n pujo a La Pobla,
me'n poso a jugar
el joc de pilota
Mentre estic jugant,
m'arriba una nova,
nova que m'han dat. N'han casat l'Antonia.
Me'n poso el barret
i la capa bona;
me'n vai carrè avall,
carrer de l'Antonia.
Al sols del carrer
la n'encuantro sola,
sentada en un banc
al peu de la portaو los peuets al sol,
la careta a l'ombra.
Li'n dic: «— Déu vos guard»;
molt millor me'l torna
— Diu que us heu casat
amb un fadrí d'Aitona?
— No ho cregueu, Josep,
no cregueu tal cosa;
que jo, fins ací.
sempre só estat vostra,
i d'ací endavant
la mateixa cosa.
# L'Arpa Santa

L'Arpa Santa ———————
Entre prosa i Poësia
he passat els millors anys.
Si he cullit una alegria,
he cullit més desenganys.
Es respira tanta prosa
per les víes que petjèm,
que ni flaires té la rosa
perque amb prosa l'ofeguèm!...
Per çò és aspre nostra vida,
car llencèm d'ella l'encís
de poètica florida
que'ns duría al Paradís...
No en volem de Poësia!...
I així anem passant els anys
assolint una alegria
per un feix de desenganys!
⁂ Jo he lluitat contra la prosa
i de roses m'he vestit,
i he cantat com una alosa
quan el dia fon la nit...
A mitg jorn, com les cigales
he cantat amb més esplai,
i l'Amor m'ha donat ales
que m'han fet creuar l'espai!...
Quina joia que he sentida!...
Quin frisar, pobre cor meu!...
Mes, la prosa malehida
m'ha ferit amb l'horror seu!...
S'ha mofat de l'Arpa mía
i de boig m'ha motejat...
Ha escarnit la Poesia
i un munt d'or m'ha senyalat...
—Trenca l'arpa... romp ses cordes!
(ha vingut a dir-me al fí)
Desditxat, que no recordes
que cantant no's fa camí?...—
Si qu'és cert; mes, qui l'arrenca
del cor meu tanta dolçor?...
Qui la trenca, qui la trenca
l'Arpa Santa de l'Amor?...
Moriré cantant amb ella,
no essent ric ni poderós...
I quan l'Arpa sigui vella
qu'ens enterrin a tots dos!!
# Junt és lo temps que mon goig és complit

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Junt és lo temps que mon goig és complit pot tenir els següents significats:
* Lluny es lo temps que mon goig es complit, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Iunt es lo temps / que mon goig es complit, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Junt és lo temps que mon goig és complit en lo esguart del qu·é yo desijat, car vist he ço d'on era desperat, e molt pus bell que dins mi no fon dit. Mas de present caych en dolor no llenta: ffort és e tant que·l cap me fa mudar; torbat del tot, mos passos he cuytar e trob remey, mas de mi no s'absenta.
Sí com l'exorch qui a Déu no esmenta que li don fills asenats e adrets, e quant los veu ésser folls e contrets nova dolor davant ell se pressenta, n'à pres a me, qui tostemps desigé dona servir on cabés tot mon alt, e quant la veg, mon cor s'ajau malalt, crehent de cert que no·s dolrrà de me.
De gran tristor sobresdolor me ve: que·m cal fugir de cascun loch escur, e de gran por ma pens·à fet tal mur que·ls pensaments dapnosos li deté; e són aytals que, si d'ells no·s deffén, ben enfortint la força mal deffesa, tots entraran, sients a taula mesa: tremolar sent ja mon enteniment!
D'ésser vençut o sobrat no·s deffén; és lo tardar, que·ls pensaments són glots: sens fer-se loch entrar volrrien tots e no·s pot fer d'ells ensemps passamén. E si·l pus flach pensament és primer, l'enteniment forçarà de fugir: en lur debat és mon ben avenir; llur pau és port d'aquell jorn meu derrer.
Pejor que mort és vida sens plaer, mas no m'acús que fenesqua ma vida, car mentre visch no pot ésser perida un dolor junt·ab algun esper; ne sé d'on ve, mas de por de natura que no consent contra mort gran esforç, e per açò contra mon cas m'esforç per no complir la mia desventura.
Tornada
Plena de seny, en home foll atura la molt·amor ab vana esperança, car pren tal born que cerca tota França; d'aquest gran vol la rahó ne murmura.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Llagrimes

Llagrimes! llagrimes! llagrimes! En la nit, en la solitut, llagrimes, En la blanca platja raja que raja amarant la sorra, Llagrimes, ni un estel lluint, tot negre i desolat, Fluides llagrimes dels ulls d'un cap velat; Oh, què es aquell espectre? aquella figura en la fosca, amb llagrimes? Quina massa informe es aquella, allí ajupida en la sorra? Adollant llagrimes, sanglotant llagrimes i panteigs, ofegats amb crits ferestecs; Oh tempesta encarnada, que t'alces i corres amb passes rapides llarg de la platja! Oh feresta i tetrica nit de tempesta, amb vent — oh eructant, desesperada! Oh ombra tant seria i decorosa de dies, amb calm continent i pas regulat, Però lluny de nits, quan fuges i ningú 't veu — oh llavors l'occeà desfet, De llagrimes, llagrimes, llagrimes!
# Llegendas catalanas/Desvari

DESVARI.
Jo era morta: sobre un túmbol cubert de blanch, voltat de ciris y toyas, reposava mon cadavre: al enfront meu y en una altre cambra, mos germans ploravan sens escoltar los consols de sos amichs que, com á bons en sa tristesa los acompanyavan. Jo hauria volgut parlárloshi, jo hauria volgut dirlos: —No ploreu ma mort, puig que ab ella s' ha acabat lo meu sufrir. Mes la dalla que havia segat ma vida, ab sa fredó m' havia paralisat de tal manera, que ab tot y los meus esforsos, ni un moviment, ni una paraula pogui dir pera aconhortarlos. Lo sol brillant illuminava una paret d' enfront la finestra de ma cambra; los transeunts passavan per devant ma casa, los uns cantant, los altres rihent, com si tot en aquest mon fos alegría, y sens saber que en aquella casa hi nihava lo dolor. A mos germans pareixials impossible que lo sol brillés, que las aus cantessen y que hi hagués qui pogués viure; sens pensar que mes de quatre voltas, tal vegada nosaltres en lo temps en que 'ls pochs anys fan sonriure a las il-lusions, encara que aia en mitj las penas, haviam també cantat ó rigut al costat de una oculta tristesa, de algun ignot dolor. La esposa del meu germá, aquella que tan carinyosament m' havia cuydat en ma malaltia, entrava de tant en tant, cubrintne de novas flors ma blanca vesta y adornant mon front de novas garlandas d' englantinas, gesamins y flors de taronger; allunyant ab son olor, per un instant, lo baf de mort que dins ma cambra 's respirava. Totas mas amigas, tots mos parents y coneguts entravan també á veurem per última vegada: l' un me deya una paraula de commiseració, l' altre llensava una llágrima, y alguns, sent ó no sent aixís, demostravan en sas caras greu tristesa: jo 'ls veya ben be á tots, jo mirava agrahida y anhelosa aquells rostres coneguts, mes entre ells, no hi distingí may, lo de aquell que tant jo havia aymat en vida. Un dia mes, y la llosa de mon sepulcre 'm separaria per sempre del mon y de la memoria de tots aquells; y fins aquell agraciat nin fill del meu germá, quan gran ne fora, ni recort hauria de ma fesomía, ni de la inmensa joya ab que jo 'l veya arrivar á casa tots los dias, ni del entranyable afecte ab que jo l' acariciava entre mos brassos. Sols mos germans, mentres viscan, ne guardarán ma memoria, després mas cendras serán tant oblidadas com las de tots los que tingueren vida en generacions passadas. Aixis fatigosament desvariejava. De sobte m' ánima, al obrir los ulls á nova vida, va trobarse ab la esperansa falaguera de tornarlos tots á veure en mitj l' esplendor d' aquella gloria que may se acava, y va johirne. Allí tots junts tornarém á viure pera jamay separarnos.
# Llegendas catalanas

LLEGENDAS CATALANAS ________
LLEGENDAS
CATALANAS
PER
MARIA DE BELL-LLOCH
BARCELONA. TIPOGRAFÍA ESPANYOLA CARRER DEL HOSPITAL, NÚM. 87. 1881.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Cant de Nadal

Aclarida, beneïda, venturosa nit de Nadal! El món se perdia i Jesús naixia. Jesús naixia, Jesús redimia.
Aclarida, beneïda, venturosa nit de Nadal! Pel cel hi havia cants d'alegria. Alegrem-nos, alegrem-nos, cristians!
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Cant de joia

Germans: a fora tristeses! — Altres cants més joiosos
entonats ara sien, — de joia ressonanta.
Joia, que ets dels déus guspira
generada dalt del cel:
vent de foc el pit respira
sota els plecs del teu sant vel. Si ajuntar-se els cors demanen
que un mal vent va separant,
tots els homes s'agermanen
on tes ales van tocant.
Si fortuna generosa
ens ha dat un bon company, o companya graciosa,
cantarem amb més afany. Sols si un cor hem fet ben nostre
forta veu podrem lluî;
pro més d'un, girant el rostre,
fugirà plorant d'aquí.
Joia tots voldríem heure bo i seguint son pas florit,
i de joia tot s'abeura
de natura en l'ample pit. Joia és bes i primavera,
joia bons amics ens féu;
goig fou dat al cuc en terra,
goig a l'àngel prop de Déu.
Goig! Els astres canten glòria;
van pel cel rient triomfants.
Goig! Correm rient, germans:
hèroes som cantant victòria.
Abraceu-vos, homes, ara! Un gran bes inflama els cels:
germans, sobre els bells estels
hi ha l'Amor immens d'un Pare.
Humilia't, o món!, ara. Criador de terra i cels!
dins la llum de mils estels,
dins la llum cerquem-te encara!
NOTA: Ens plau fer notar que aquesta traducció i les que segueixen fins al capdavall de la present secció, juntament amb algunes altres poesies originals que figuren en la vinent i que distingim amb la contrasenya d'un asterisc (*) al títol, han estat graciosament aportades per l'Orfeó Català, per al qual les escrigué l'autor. Aquest sol fet demostra ja la gran compenetració d'idees existent entre la dessús dita entitat choral i el poeta. Encara ens en donà l'Orfeó dues més, intitulades, respectivament, Brindis del Rin i Mar de Xampany; però, pel fet d'ésser dubtoses, havem cregut de raó no incloure-les en el present volum.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Cant de llibertat

Terra, tota has tremolat:
no et valdran tes gales,
que l'esprit s'ha desvetllat
tot batent les ales, i volant et vol fugir:
no el podràs pas detenir. Mai, mai lligâ'l podràs!
Quan un llamp en la foscô
mostra la sortida,
fuig el pres de la presó
amb gran embranzida.
L'esperança li ha mostrat
a l'esprit la llibertat, i ell romp les cadenes.
En els braços d'amor vil,
l'home trist sospira:
del seu cor, que està intranquil,
salta ardent guspira,
missatgera de l'amor
que és dels àngels esplendor i que amunt el crida.
Terra, tota has tremolat:
no et valdran tes gales,
que l'esprit s'ha desvetllat
tot batent les ales, i volant et vol fugir:
no el podràs pas detenir.
Mai, mai lligâ'l podràs!
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Cantata de Rinaldo

A la platja! Cap als barcos!
que ja el vent se'ns enrevessa.
Agafem els rems de pressa,
i, a l'impuls dels nostres braços,
correrem per sobre el mar.
Deixeu-me estar un breu temps més aquí.
Mireu: el cel no ho vol, que marxi, encara:
el golf rocós, cenyit de crescuts pins,
no era vol deixâ anâ encara mar endins.
Eren tan bells, els pins, en llur nascuda! Ja no té encís, la terra; el cel tampoc.
Dones ¿qué em reté en tan trist lloc
si aquella benaurança ja és perduda?
Renaixen en la memòria
daurats jorns del paradís:
bat el cor per 'quella glòria,
i, al record que avui me'n resta,
van per l'aire cants de festa
barrejant-se amb un cant trist.
De jardins molt delitosos
el palau està enrotllat:
tot són flors i oreigs flairosos
com ningú n'ha somniat. Galeries ben airoses
entorn clouen tanta amplària;
ran de terra neixen roses,
arbres van florint en l'aire;
salten aigües lluïdores,
remoregen rierols;
entre suaus reclams de tórtores,
suaus reclams de rossinyols.
Veniu tots: ja el pit alena del gloriós deslliurament; ja és rompuda la cadena feta d'art d'encantament. Consolem-li tanta pena: fem-li l'hora més serena amb bons mots plens d'ardiment.
Entre suaus reclams de tórtores,
suaus reclams de rossinyols;
salten aigües lluïdores,
terbolinen ventijols... Però tanta alegria
sols a ella anunciava:
tot desapareixia
quan ella es presentava
radiant d'hermosura i suau joventut.
Els lliris i roses
tots sols s'engarlanden;
les aures flairoses
l'enrotllen i canten
corrent juganeres
en danses lleugeres,
portant-li frescura,
pagant-li tribut.
No, més temps no pot restar-hi: (bis) el traurem del seu desvari (tres) amb l'escut diamantí. (bis)
Ai! què miro! Com me veig! com me veig!
Tot engany se desvaneixi.
¿Cal que així aquí dins me vegi
tan profondament caigut?
Sies ferm: així ha sigut.
Sia doncs: la sort es dada: (bis) deixaré aquesta encontrada, (bis) deixaré de nou a Armida: (bis) la il·lusió ja és ben finida. (bis)
Tornem's-en, tornem’s-en,
tornem's-en: a l'ample mar tornem (tres) Amb ulls d'alegria — ja veig la bandera,
ja veig les gentades — i els núvols de pols. (bis)
Pel nom que venera(bis) ja l'hèroe es resol.(bis) Tornem, tornem's-en, tornem's-en.
Una altra volta
veig, en 'questa hora,
que prega, plora,
aquí reclosa,
la dona hermosa. ¿Cal que la vegi
una altra volta? ¿Cal, doncs, deixar-la
sens cap defensa? No puc salvar-la?
Indignes cadenes!
Em cal deixar-la?
No puc salvar-la?
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Dimecres de cendra

O Dimecres de Cendra, que estens tes boires rosades
damunt la ciutat dels meus pensaments,
com damunt de l'altra de vies poblades!
En aquesta alguns raigs somrients
del sol de febrer
posen alegria. Mes boires somriuen, passades també
d'un raig de poesia.
És aquell etern tornâ a començar,
és la joventut sempre renovada. De dins la boirina del massa pensar
salta una paraula
tota il·luminada
amb un sentit nou: la boira es desfà. Tot el pensament reprèn arrencada.
Aquesta paraula un dia et pendrà
a tu, també a tu, veient-la estampada; i a tos ulls sorpresos també brillarà en aquell moment com tot just creada.
Seré jo que hauré entrat de traïdor
dins de casa teva quan menys te'n temies,
i que m'hauré estat allà en la foscor
per dies i dies,
fins que una vegada, veient-te tot sol en la teva cambra reclòs en tristesa, te saltaré a sobre com un raig de sol amb el meu etern crit de jovenesa. Te'm ficaré als ulls, te'm ficaré al cor. Mon brillant punyal fins a les entranyes t'entrarà, donant-te la vida amb la mort.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Campanetes

CAMPANETES Poesia de R. Reinick Música de R.Schumann
Sona, sona, campaneta de neu. Cling, cling. Què diu, la flor fresqueta? Cling, cling. Diu: — A alegrar-vos vinc. — La primavera avui ha anat com un infant tot enrosat que, en mig la neu del seu llitet, ja juga tot eixeridet. Veniu, aucells de la calô: porteu la nova i suau cançó. Font de cristall — sona en la vall. Cling, cling. Corre, deixonda't, vina: li faràs de joguina.
Sona, sona, campaneta de maig. Bim, ban. Què diu, la flor perfeta?
Bim, ban, bim, ban. Diu: — Bodes vaig tocant. — La primavera s'ha casat:
farem gran festa i gran esclat.
Alceu's, clavell i tulipan,
bandera en l'aire rumbejant. La rosa, el lliri, amb suaus colors,
són de la nuvia els seguidors, i papallons viroladons
fan la carrossa (ai, que és bonica!):
aucells fan la musica.
Sona, sona, campaneta. Pom, blan, bim, bim. Què diu, la flor tristeta? Diu: — Mal senyal tenim. — La primavera anit se'n va, i el nostre adéu li hem de dâ. Els cucs de llum fan processó,
murmura el bosc, la font fa un plô, i en cada mata, amb desconsol,
refila i canta un rossinyol. Tant ha cantat, que s'ha cansat. La primavera s'allunya. Fou tan estimada i s'allunya!