OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La gran dolor que llengua no pot dir

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La gran dolor que llengua no pot dir pot tenir els següents significats:
* La gran dolor que llengua no pot dir, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* La gran dolor / que lengua no pot dir, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

La gran dolor que llengua no pot dir del qui·s veu mort e no sap on irà -no sab sson Déu si per a si·l volrrà o si·n l'infern lo volrrà sebollir-: semblant dolor lo meu espirit sent, no sabent qué de vós Déus à ordenat, car vostre bé ho mal a mi és dat, del que aureu jo·n sseré sofirent.
Tu, esperit, qui as fet partiment ab aquell cos qual he yo tant amat, veges a mi qui ssó passionat, duptant estich fer-te rahonament. Lo lloch hon est me farà cambiar d'enteniment de ço que·t volré dir; goig o tristor per tu he yo complir, en tu està quant Dèu me volrà dar.
Preguant a Déu, les mans no·m cal pleguar, car fet és tot quant li pot avenir: si és e·ll cell, no·s pot lo bé spremir; si en infern, en foll és mon preguar. Si és axí, anul.la'm l'esperit, sia tornat mon ésser en no-res, e majorment si·n lloch tal per mi és; no sia yo de tant adolorit.
No ssé que dir que·m fartàs d'aver dit; si crit o cal, no trop qui·m satisfés; si vach o pens, é temps en va despés; de tot quant faç, ans de fer me penit. No planch lo dan de mon delit perdut, tanta·s la por que·m ve de sson gran mal! Tot mal és poch si no·s perpetual, e tem aquest no l'haja merescut.
Lo dan mortal és molt més que temut, e tol-ne part ésser a tots egual. O tu, Dolor, sies-me cominal!; en contra ublit vulles-me sser escut! Ffir-me lo cor e tots los senys me pren, farta't en mi, car no·m deffens de tu, dóna'm tant mal que me'n planga cascú; tant com tu pots, lo teu poder m'estén.
Tornada
Tu, espirit, si res no te'n deffén, romp lo costum que dels morts és comú; torna·n lo món e mostra qu·és de tu: lo teu esguart no·m donarà spavén.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# La gesta dels estels/Sense el ressò del dring

a l'Apeles Llargués.
Sense el ressò del dring i el brill de l'or malvat
voldria anar pel món
com el món no en té cura:
que trobés pel camí la noia jova i bruna
i la pogués besar, —l'altra després de l'una—
abans una tonada i després un bell cant;
que en arribar al lloc on m'abrusés la set
trobés el canti fresc i amb el canti l'abraç de la més joguinera;
i que en pujar trescant per la nova drecera
encara em fes adéu:
i jo li llençaria un llessamí per festa
per si no ens vèiem més:
—que encara que besés a un altre caminant, pogués jo anar pel món sense el ressò del dring i el brill malvat de l'or.
# La gesta dels estels/Quan de bon dematí

quan de bon dematí
baixa el primer veí
que encara el dia es fosc
jo li escolto el trepig
temerós des del llit
i el crec un lladregot
—car baixa tanmateix
com després d'un mal-fet
talment comptant les passes
a voltes com corrent
palpentes per l'escala
ara ja arriba a baix
i aixeca el forrellat
de darrera la porta
—si es sent el vigilant
sembla que s'ha aturat:
com si amagués la roba
que haurà pres del terrat
—un bon farcell i nova—
s'obre el balcó de dalt
i és l'Antònia qui es plany:
—pare us haveu deixat
el paquet d'esmorzar
valga'm Déu i quin home:
encara el vigilant
amb el bastó flamant
va tustant les llambordes
# Visions i Cants/La dòna hermosa

LA DÒNA HERMOSA
La presencia de la Dòna hermosa te fa humil i devot contemplatiu. En la presencia de la Dòna hermosa hi ha quelcom d'un repòs definitiu.
La partida de la Dòna hermosa te deixa il-luminat hermosament. En la partida de la Dòna hermosa hi ha una estela de llum que's va perdent.
El record de la Dòna hermosa te fa trist i anyorat somniadô. En el record de la Dòna hermosa hi ha una forta i suau meditació.
L'oblit de la Dòna hermosa es mort, resurrecció i deslliurament. En l'oblit de la Dòna hermosa hi ha l'etern recomençament. 1898
# Visions i Cants/Himne ibèric

HIMNE IBÉRIC
I
—Cantabria! Som tos braus mariners cantant en mitj les tempestats: la terra es gran, el mar ho es més, i terra i mar son encrespats. La nostra vida es lluyta, el nostre cor es fort, ningú ha pogut tos fills domar: no més la mort, no més la mort, la neu dels cims, el fons del mar.
II
—La dolça Lusitania,—a vora del mar gran, les ones veu com venen—i els astres com s'en van; somnia mons que brollen—i mons que ja han fugit. Li van naixent els somnis—de cara al Infinit.
Perxo està trista—pero ab dolor: Lusitania! Lusitania! Esperança... amor...
III
—De les platjes africanes—ha vingut la gran cremor, i els jardins d'Andalusia han florit ab passió. Flor vermella en cabell negre—ulls de foc i còs suau, ets la terra de les dances—perfilantse en el cel blau. Canta, canta Andalusia, el teu gran esllanguiment, i en el vi de tes cullites—dó-m a beure el sol ardent.
IV
Al crit de la tramontana,—ballèm la sardana a vora el mar blau; davant la neu del Pirenèu sentint llunyans—uns altres cants... cap viu! Catalans, s'anuncia el gran esdevenir. Vindrà pels cims—vindrà pel mar: a tot arrèu hem d'acudir
a punt per viure i per morir, per greu sofrir... per triomfar!
V Una veu
Sola, sola en mitj dels camps, terra endins, ampla es Castella. Y està trista, que sols ella no pot veure els mars llunyans. Parleuli del mar, germans!
VI Tots
El mar es gran, i es mou, i brilla i canta, dessota els vents bramant en fort combat, es una immensa lluita ressonanta, es un etern dalè de llibertad.
Guaitant al mar els ulls més llum demanen, bevent sos vents els pits se tornen braus;
anant al mar els homes s'agermanen, venint del mar mai més seràn esclaus.
Terra entre mars, Iberia, mare aimada, tots els teus fills te fem la gran cançó. En cada platja fa son cant la onada i mes terra endins se sent un sol ressò,
que de l'un cap al altre a amor convida I es va tornant un cant de germanor; Iberia, Iberia, 't ve dels mars la vida, Iberia, Iberia, dona als mars l'amor. 1906
# Visions i Cants/Joan Garí

JOAN GARÍ
I
A la montanya miracle, una llegenda ha florit: la llegenda del diable i de Fra Joan Garí. Fra Joan fa penitencia enfilat a dalt d'un cim. Li duien una donzella que tenia els mals esprits.
Montserrat, montanya santa, la montanya de cent cims.
II
Fra Joan dintre la cova estava fent oració:
Riquilda se li presenta vestida de temptació. Fra Joan clou les parpelles, més la veu contra-claror.
Montserrat es ple de boira: Riquilda es un raig de sol.
III
Després del pecat tant gran ell resta boca-terrosa. Riquilda es timbes avall, Monserrat es nèt de boira. Fra Garí veu els abims i les cames li tremolen. Si prova de redreçâ-s cau de mans una altra volta. Joan Garí ja no es un sant, Joan Garí ja no es un home, que es una fera dels camps que per Montserrat pastora.
IV
Al cap d'anys de terrejar sent una veu d'ignoscencia:
«Aixeca-t, Joan Garí, la teva sort es complerta: ja pots alçâ els ulls al cel, que ja 'ls tens prou plens de terra.»
Joan Garí s'alça de mans com un ós quan se redreça.
# Visions i Cants/L'estimada de Don Jaume

L'ESTIMADA DE DON JAUME
I
Don Jaume té una estimada que ben jove'l va emprendar. L'estimada de Don Jaume, una terra sobre'l mar. No més de sentir parlar-ne ja'n va quedâ enamorat. Diu als barons que l'ajudin, que la vol anâ a cercar. Mentre'ls barons treuen comptes Don Jaume va a mirâ al mar. De tant mirar-hi i mirar-hi en surt un estol de naus, en surt un estol de veles que tot el mar n'era blanc. Don Jaume somriu i hi entra; l'estol mar endins se'n va.
II
A l'hora que'l sol va a pondre-s Mallorca veu l'aimador que ve dret damunt la barca, els ulls encesos d'amor. L'illa's torna tota roja i el cap del rei nimbat d'or. Ell, quan posa'l peu en terra, ja se'n sent conquistador. En terra posa la planta i en el cel l'esguard pietós. La terra la vol pel cel, el rei Jaume d'Aragó. Per xò es alt de més alçada que no tots els seus barons, i per xò'ls ulls li blavegen, i per xò té'l cap tant ros.
III
Tota la nit ha vetllat, i quan veu l'alba esclarida alça l'espasa real
boi cridant: Santa Maria! Tots els cavallers s'aixequen, mes els raca l'embestida. «Vergonya, barons, vergonya!», clama'l rei en santa ira; i com fera celestial entra al combat i els hi atia. Fou llavors que'ls sarrains, amb ullada estemordida, van veure a l'host catalana com mai ningú més l'ha vista, i al blanc cavaller Sant Jordi lluitâ en nostra companyia.
IV
«Mallorca, dó-m menjâ i beure, que'm seràn dolços tos fruits; Ara que t'he fet ben meva, bé puc gaudir-me de tu. Que n'es de bona la terra! Com li escau el cel damunt! Com més terra, més cel sobre; com més cel, més quietut.» Així a soles se parlava aquell vespre 'l rei august,
i entre'ls morts de la batalla s'adormia am sòn segur.
V
Sempre més hi ha pensat en Mallorca cristiana: ni'ls grans amors de Valencia, ni'ls de Murcia, ni cap altre, li han fet perdre la memoria de la dolça illa daurada. «Tinc un regne sobre'l mar com no'l té cap rei d'Espanya», murmura sovint el rei, mitj-rient i ple d'ufana. I quan han passat molts anys i es un vell de barba blanca, encara li riu als ulls la conquesta jovençana; i quan, camí de Poblet, dins de Valencia finava, va girâ-s de cara al mar cercant l'amorosa platja, i va morir mitj-rient, pensant que se n'hi anava.
# Visions i Cants/La cançó de Sant Ramón

LA CANÇÓ DE SANT RAMON
cantada per una russa
«La Mare de Deu—un roser plantava», l'immobil donzella—cantava encisada, els ulls admirats—del propi miracle, en llavis eslaus—la mèl catalana.
«D'aquell sant roser—naixia una branca.» Cantava cançons—de la meva mare, que quan jo era infant—ja me les cantava, i ara que soc gran—les canta l'eslava.
«Nasqué Sant Ramon,—fill de Vilafranca.» Si sap lo que diu,—no sap lo que alcança, i canta indecisa—la suau cançó extranya, ull-presa del flam—que encén en els altres.
«Confessor de reis,—de reis i de papes.» La canta d'aprop—i sembla llunyana.
Llunyana la veig—i encara allunyar-se. La veig que se'n va—per l'estepa blanca, cantant Sant Ramon,—fill de Vilafranca.
«La Mare de Deu—un roser plantava.»
Septembre 1895
# Visions i Cants/Himne de l'arbre fruiter

HIMNE DE L'ARBRE FRUITER
Cantèm plantant, plantèm cantant, que tot es vida. Els bons plançons, amb uns bons cants, fan més florida.
En terra l'hem clos. Au! Fes-t'hi ben gros! Arbre, cuita, cuita! Els cants són les flôs, els fets són la fruita. Donèm-li'l bon jorn, dancèm-li a l'entorn: Alça! Aire, aire! El seu bon retorn no pot trigar gaire. Ai, quina verdor! Ai, quina abundor! Mira! Mira! Mira!
i el vent hi sospira. Com ell, bons germans, creixèm forts i sans. Pluja, sol, devalla! Els xics se fan grans. Amunt, jovenalla!
Cantèm plantant, plantèm cantant, que tot es vida. Els bons plançons, amb uns bons cants, fan més florida. Agost de 1905
# Visions i Cants/L'esposa parla

L'ESPOSA PARLA
—Quan te parlo i l'esguard se t'esgarria i escoltes i em mitj-rius, però no'm sents; quan, fugint d'aprop meu, se'n va fent via el teu esprit al bell etzar dels vents,
jo veig la nau del pensament que't porta navegâ al lluny de l'horitzó marí. L'empenta de l'amor també es prou forta per dur-me al teu costat fins an allí.
Navego al teu costat com encantada, empesa per l'amor que se m'endû. La via no conec ni la encontrada: sols sé que soc l'esposa enamorada, qu'avanço a vora teu i vaig am tu.
EL POETA
—Mes tu ets la guïadora, tu la forta, perquè en mitj de la calma o la maror saps que la nau del pensament que'm porta sempre retorna al port del teu amor.— 1900
# Visions i Cants/L'ànima de les flors

L'ÀNIMA DE LES FLORS
Aquelles dues flors que hi ha posades al mitj del caminal, qui es que les hi dèu haver llençades? Qui sia, tant-se-val.
Aquelles dues flors no estàn pas tristes, no, no: riuen al sol. M'han encantat així que les he vistes posades a morir, mes sense dol.
«Morirèm aviat, lluny de la planta,— elles deuen pensâ;— mes are nostre brill al poeta encanta, i això mai morirà.» 1898
# Visions i Cants/L'Empordá

L'EMPORDÀ
(sardana)
Cap a la part del Pirinèu, vora'ls serrats i arràn del mar s'obre una plana riallera: es l'Empordà;
—Diguèu, companys, per hont hi anèu, diguèu, companys, per hont s'hi va. —Tot es camí, tot es dressera, si'ns dêm la mà.
Salut! noble Empordà! Salut! palau del vent! Portèm el cor content, i una cançó.
Pels aires s'alçarà, pels cors penetrarà, penyora's'nirà fent de germanô. —¡Una cançó!
A dalt de la montanya hi ha un pastor, a dintre de la mar hi ha una sirena: ell canta'l dematí que'l sol hi es bò, ella canta a les nits de lluna plena.
Ella canta:—Pastor me fas neguit.— Canta'l pastor:—Me fas neguit, sirena.— —Si sabesses el mar còm es bonic! —Si sabesses la llum de la carena!
—Si hi baixesses series mon marit. —Si hi pujesses ma joya fóra plena. —Si sabesses el mar còm es bonic! —Si sabesses la llum de la carena!
La sirena se feu un xic ençà, y un xic ençà'l pastor de la montanya; fins que's trobaren al bell mitj del plà, i de l'Amor plantaren la cabanya... Fou l'Empordà.
# Visions i Cants/L'aufàbrega

L'AUFÀBREGA
Aquesta mata olorosa de la nit de Sant Joan llença flaira, silenciosa, entremitj de la bravada de la nit incendiada per tants focs que's van alçant.
Entremitj dels nuvols roigs, el cel blau i les estrelles; entremitj dels crits de goig, remoreig de fontanelles, i entre'l baf esbojarrant, una flaira's va escampant fresca, suau i candorosa: les aufàbregues la fan: són les mates oloroses de la nit de Sant Joan. Donzelles enamorades d'un nuvi esdevenidor,
escabellèu les aufàbregues perquè facin més olor.
L'aufàbrega escabellada es un encenser violent que al llençar la flaira enlaire augmenta l'encantament.
Quina olor més fresca i forta, are que'ls focs ja se'n van! Sant Joan, obriu la porta perfumada del Llevant!
I en el matí d'aures blanes l'aufàbrega trobarà altres aromes germanes que la nit fan oblidâ.
1897
# La corona de flors

LA CORONA DE FLORS.
Teixím per María corona de flors, ja que ella 'ls envia sos dolsos olors.
1. Cullím del Rosari, las Rosas floridas, d' olor enriquidas d' olor y de mel; á la Passionera juntem la Nadala, y Angelets de l' ala del color de cel.
2. Lliguém ab lo Lliri, que es flor de puresa,
la Centaura encesa de la caritat, la fulla del Trèbol, que apar en 'l herbatge bellisima imatge de la Trinitat. Teixím per María corona de flors, ja que ella 'ls envia sos dolsos olors.
3. Didals de la Verge cullím y sa Agulla, de l' Eura la fulla que sembla 'l cor seu. Pensaments que als Angels son amor inspira, la flor que al sol mira com l' ánima á Dèu.
4. La Margaridoya, que es flor d' ignocencia, brot de Paciencia, remey de tot mal;
la Angélica pura que es flor sens espina, la Perpetuína que es flor immortal. Teixím per María corona de flors, ja que ella 'ls envia sos dolsos olors.
5. Deixém en sa branca la Dália superba, busquém entra l' herba la Vïola humil. Cullím Primaveras símbol d'esperansa, l' Iris de bonansa, la Palma gentil.
6. De flors ja teixirem la vostra corona, lo cor que 'us la dona que 'us sia fidel; mes ¡ay! al trencarse lo fil de la vida,
per Vos reteixida, tornáunosla al cel. Teixím per María corona de flors, ja que ella 'ls envia sos dolsos olors.
# La dama d'Aragó

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La dama d'Aragó pot tenir els següents significats:

## Vegeu també

* Les dames d'Aragó, de Salvador Sanpere i Miquel (1908).
# La corona de semprevives

LA CORONA DE SEMPREVIVES
Muda y trista la Riera Besa'l marge del fossar,
Desolada torrentera
Que ni sols la primavera
Fa alegrar.   Com á corrent la mirava
De les llágrimes de dol
Avuy que la contemplava,
Mentres, boyrós, s'aclucava
L'ull del sol.   Y allá, tirada y rompuda,
Una corona hi he vist
D'aquexa flor que may muda
Y sols té essencia volguda
Pe'l cor trist.
Era una ofrena piadosa
Consagrada pe 'ls recorts,
Com una baula amorosa
Per enllassar misteriosa
Vius y marts.   ¡Corona de semprevives,
Símbol d'afecte inmortal,
Dins les aigues fugitives...
Llansada per mans esquives
Al fondal!   Jo he pensat: tot es mudansa;
Passa la trista corrent,
Passa'l plor y l'anyoransa,
Y se pert la recordansa
Pe'l torrent...   Tota flor qu'al mon brotona,
Fins l'eterna del recort,
Es floreta d'una estona:
¿Y pensas ferte'n corona,
Fill de mort?
He alsat al cel la mirada;
Y allá, en la fonda blavor,
Coronavan la vesprada
Flors sens fí de l'estelada,
Semprevives de claror!
# La dansa

LA DANSA.
Una cansò vuy cantar ara que no perdo feyna dels fadrins primerament y despres parlarém d' ellas, festejava un fadrinet lo mes galant d' esta terra, cabells rossos com un or li donan á mitja esquena, al cap d' avall un gran floch que li ajuntan las dos trenas, també porta un xarponet que n' es tot brodat de seda, l' espardanyeta en lo peu lligadeta ab un floch negra, á la plassa de San Boy fan una dansa curteta ne dónan dos ó tres vols sense dirsen parauleta, lo primer mot que li diu: —Donzella ¿voleu ser meva? —No per cert lo jovenet no me 'n déu tanta de pena, que jo no 'n sò pera vos que 'n duch la mániga estreta. —Be vos la 'n aixamplarém ab un vestidet de seda. —Be me n' estará millor ab un altra d' estamenya.— Si voléu saber qui es
Ay cansò ¿qui treta t' ha? Ay cansò ¿qui t' ha dictada? La va dictá un fadrinet que n' era fill de la plana fill de la plana de Vich, Ayga fresca y regalada.
—Ay qui me 'n dará l' amor m' estima y no m' acontenta ay qui m' acontentará si la mia amor me tenta.
# Defalliment

DEFALLIMENT
Com la llarga acompanyada D'un mort, que passa endolada Tot callant, Axí mes hores perdudes, També endolades y mudes, Van passant.
Passan iguals que's confonen; Dins un abisme s'afonen De tristor; D'allá sortirán un dia Per mostrarte, anima mia, Sa buydor.
Ni un aucell, ni una floreta, Ni 'l verdejar d'una herbeta Dins l hort meu. Ma vida está desolada, Com á vinya espampolada Y entre neu.
Senyor, qu'ab má benehida De la mort fas brollar vida Per amor, Despertat 'l cor que ja es hora: Un cor que canta ó que plora Viu, Senyor!
¡Ay! com llarga acompanyada D'un mort, que passa endolada, Tot callant, Axí mes hores perdudes, També endolades y mudes, Van passant.
1876.
# Del mateix rector dedicant á la expresada academia las obras del insigne doctor Vicens Garcia rector de Vallfogona recopiladas é impresas per lo zel de alguns academichs

Del mateix rector dedicant á la expresada academia las obras del insigne doctor Vicens Garcia rector de Vallfogona recopiladas é impresas per lo zel de alguns academichs.
Per cuanta gracia en al diu, grata sía La Musa, en propias veus, mes agraciada; Vuy per son credit nou, á las nou dada, Parlant ab catalana parlaría.
 De qui los richs quilats en cuants avía; Si ben probáts als tochs de l' alborada, Ab lo actiu foch de ben conceptuada Acrisolá en son pit, lo gran García.
 Que si valls foguejá, garsó, Garceni, De tot son seny lo mon dono fiansa; Plorá als fums de aquell foch tot jove engany:
 Fent d' errors corregits son crescut guany, Com ho es pulir las prendas del ingeni En lo taller de la desconfiansa.
# Del meu tros

OBRES COMPLETES DE EMILI VILANOVA
VOLUM I
DEL
MEU TROS
__________
barcelona Ilustració Catalana
| | Planes |
| Al meu pare | 5 |
| Al lector | 7 |
| La viuda | 15 |
| Divuyt anys | 49 |
| Lo derrer envit | 63 |
| Lo forjador | 77 |
| Nocturno | 89 |
| Sempreviva | 99 |
| Un porter | 117 |
| Afligiment | 137 |
| La esclava d'Alí-Babau | 159 |
| No n'hi hà d'altre | 177 |
| En Gervasi | 201 |
| Ultimes escenes d'un drama | 219 |
| Un perdulari | 227 |
| ¡Tot sol! | 245 |
| Desesperansa | 265 |
# Del mateix rector al propi asumpto

Com ja Cisne canór se oí García Del Ebro en las riberas caudalosas, Ab veus en lo elegant tan abundosas, Com raudals en sas Linfas descubria.
 Volá al Parnás, y oíntlo allá Talía, Pujánt de punt, ab veus tant armoniosas, Acudiren las nou, sembrant de rosas Lo nevát de sas galtas, aquell dia.
 Tanta gracia, en García está cifrada, Digueren, que dels morts es clar la hereda, (Seguint del antich Sami la sentencia.)
 Puix la gala dels grechs te millorada, Dels llatins la agudesa en ell se hospeda, Lo que be nos ho mostra la experiencia.
# Del mateix rector en elogi de la estudiosa fatiga dels academichs de aquella sabia academia

Las alegres catifas de la Xina, La rica de Milá tela passada, Del Potosí la vena mes picada, Y del Ofír tota opilada mina.
 De Ormús ja lo rubí, mes pedra fina; Del Sur la perla en son tamany preciada, Riquesa en cifra ( may fou ben restada Del interés mars vaga, clims camina. )
 Procure, qui ser rich, ó avar procura, Ab tot gust ( que jo ansia dich se diga) Que no li envejaré son torpe genit.
 Si noble interesát la rica usura, Envejo al estudiós, lo temps fatiga, Pera adquirir tesórs nous al ingeni.
# Dedicatoria á la Verge de Montserrat

Á LA VERGE DE MONTSERRAT
Ab los aucells que alegran vostra serra vull, María, cantarvos mos amors; si pobres son mos cántichs en la terra, feu que en lo cel ne cante de mellors.
# La tornada del cavaller

Sa mare lo veu venir per un camp que verdejava,
per guarir les seves nafres.
— D'aont vénes, el meu fill,
amb la cara tramudada? —Mare mia, ja ho sabeu,
qoe jo vinc de la batalla,
de la batalla del rei:
molts n'hi van, no'n tornen gaires.
Entre jo i el meu cavall
portem vintinou llançades.
Mon cavall ne porta nou;
trist de mi, totes les altres.
— Ai, lo meu fill estimat,
vés a la cambra més alta:
hi trobaràs ta muller
entre senyores i dames.
N'ha parit un infantó
tant bell com l'estel de l'auba.
— Mare mia, feu-me 'l llit
allà aont me'l feieu antes.
Jo moriré a mitja nit,
mon cavall a punta d'alba.
Al cavall l'enterrareu
en el pati de les armes
i ane mi m'enterrareu
a l'iglesia de Sant Jaume.
Ni campanars que no toquin
ni capellans que no cantin.