# Los dos campanars

LOS DOS CAMPANARS
EPILECH
Donchs ¿què us heu fet, superbes abadíes, Marcèvol, Serrabona i Sant Miquel, y tu, decrèpit Sant Martí, que umplías aqueixes valls de salms y melodíes la terra d'ángels y de sants lo cel?
Donchs ¿què n'heu fet ¡oh valls! de l'asceteri, escola de l'amor de Jesucrist? ¿Hont es ¡oh soledat! lo teu salteri? ¿Hont tos rengles de monjos, presbiteri, que, com un cos sens ánima, estás trist?
¿D'Ursèolo ahont es lo Dormitori? ¿La celda abacial del gran Garí? ¿Hont es de Romualdo l'oratori, los palis i retaules, l'or y evori que entretallá há mil anys cisell divi?
Los cántichs y les llums s'esmortuhiren; la rosa s'esfullá com lo roser; los himnes sants en l'arpa s'adormiren, com verderoles que en llur niu moriren quan lo bosc las ohía més á pler.
Dels románichs altars no'n queda rastre, del claustre bisantí no'n queda res; caygueren les imatges d'alabastre i s'apagá sa llantia, com un astre que en Canigó no s'encendrá may més.
Com dos gegants d'una legió sagrada sols encara hi há drets dos campanars: son los monjos derrers de l'encontrada, que ans de partir, per última vegada, contemplan l'enderroch de sos altars.
Son dues formidables centinelles que en lo Conflent posá l'eternitat; semblan garrichs los roures al peu d'elles; les masíes del pla semblan ovelles al peu de llur pastor agegantat.
Una nit fosca al seu germá parlava lo de Cuxá:—Donchs ¿què has perdut la veu? Alguna hora á ton cant me desvetllava, y ma veu á la teva entrelligava cada matí per benehir á Deu.
—Campanes ja no tich,—li responía lo ferreny campanar de Sant Martí.— ¡Oh! ¡qui pogués tornármeles un dia! Per tocá'á morts pe'ls monjos les voldria; per tocá'á morts pe'ls monjos y per mi.
¡Qué tristos, ay, qué tristos me deixaren! Tota una tarde los vegí plorar; set vegades per vèurem se giraren; jo aguayto fa cent anys per hont baixaren: tu que vius més avall ¿no'ls veus tornar?
—Nó! Pe'l camí de Codalet y Prada sols minayres oviro y llauradors: diu que torna á son arbre la niuhada, mes ¡ay! la que deixá nostra brancada no hi cantará may més dolços amors.
¡May més! ¡may més! Ells jauhen sota terra; nosaltres damunt seu anam cayent: lo segle que'ns deu tant ara'ns aterra, en son oblit nostra grandor enterra y ossos y glories y recorts se'ns ven.
—¡Ay! ell ventá les cendres venerables del comte de Riá, mon fundador; convertí mes capelles en estables, y desniats los ángels pe'ls diables en eixos cims ploraren de tristor.
Y jo plorava ab ells y encara ploro, mes ¡ay! sens esperança de conhort, puix tot se'n va y no torna lo que anyoro, i depressa, depressa, jo m'esfloro, rusch hont l'abell murmuriós se's mort.
—Caurèm plegats,—lo de Cuxá contesta.— Jo altre cloquer tenía al meu costat: rival dels puigs, alçava l'ampla testa, i ab sa sonora veu, dolça ò feresta, estrefeya'l clari ò la tempestat.
Com jo, tenía noucents anys de vida, mes, nou Matusalem, també morí; com Goliat al rebre la ferida, caygué tot llarch, y ara á son llit me crida son insepult cadavre gegantí.
Abans de gayre ma deforme ossada blanquejará en la vall de Codalet; lo front me pesa més, y á la vesprada, quan visita la lluna l'encontrada, tota s'extranya de trobarmhi dret.
Vaig á ajáurem també: d'eixes altures tu baixarás á reposar ab mi, y ¡ay! qui llaure les nostres sepultures no sabrá dir á les edats futures hont foren Sant Miquel y Sant Martí.—
Aixís un vespre'ls dos cloquers parlavan; mes, l'endemá al matí, al sortir lo sol, recomençant los cántichs que ells acaban, los tudons ab l'eurera conversavan, ab l'estrella del dia'l rossinyol.
Somrigué la montanya engallardida com si estrenás son verdejant mantell; mostrás com nuvia de joyells guarnida; y de ses mil congestes la florida blanca esbandí com taronger novell.
Lo que un segle bastí l'altre ho aterra, mes resta sempre'l monument de Deu; y la tempesta, 'l torb, l'odi y la guerra al Canigó no'l tirarán á terra, no esbrancarán l'altívol Pirineu.