OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aplech de versos - Recort

T'en recordes d'aquell dia? Estaves com qui somia
y, sortint de tras-cantó,
sens darte temps de girarte,
tendrament vaig abraçarte y vaig ferte aquell petó.  
Allavores et girares
fingint rencor y esclamares:
—Fuig, boig, tu y el bigotot;
m'has punxat tola la cara! ah, si heu fums la meva mare
d'aquêts petons d'homenot!—
Jo hi vaig riure; tu probares
de fê'l cremat; no ho lograres
y vas riure al cap de poch,
y, no sé que't passaria
que, de sopte, jo sentia
l'halè d'uns llavis de foch.
  Quan, d'ençà d'eixa diada
qu'en el cor tenim gravada,
amagant l'emoció
y mirant que ningú ho noti,
em parles del meu bigoti...
conech que vols un petó.
# Aquell ateny tot quant atényer vol

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Aquell ateny tot quant atényer vol pot tenir els següents significats:
* Aquell ateny tot quant atenyer vol, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Aquell ateny / tot quant atenyer uol, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Aquell ateny tot quant atényer vol, si lo voler egual·ab lo poder; no·s consegueix açò per lo diner, y ell no sabent penssa que tot mal tol. Donchs per haver hom lo major delit, no cerch ab ço que lo diner ateny, car en més mal que a bé l'hom empeny; dins hom està lo seu bé tot complit.
Natura·n l'om ha térmens establit a sos desigs, per aquells contentar, e bastantment per aquells sadollar, y ell no sabent ho vol en infinit. Guardat de fam, de fret e de calor, lo cors per ssi res no demanarà; si l'apetit de més lo requerà, en loch de bé s'i metrà la dolor.
Erminis, marts no guarden la fredor més que lla pell de la volp o d'anyell; ne cal vestir, per calor, terçanell, ne son requer lit ab molta blanor. Prest, sens gran cost, és quant mester havem; mas l'apetit nostre·ns ho encareix tant que la fam, com més n'avem, nos creix; d'alguns desigs, complits, fastig n'avem.
Aquell voler per null temps fartarem que passa d'om lo delit natural, e sols aquest és lo mer sensual y aquell major que d'entendre prenem. Quan aquests han lo seu propi esguart, l'ome pot dir qu·és en lo mon content: ladonchs lo ver coneix l'enteniment y ell cors, sens fam e fastig, roman fart.
Aquell voler és molt menys que bastart, no resemblant als qui l'an engenrat: sembla'ls, mas poch; de que l'om és torbat, veent d'ell fets lançants natur·a part. Aquest ociu aquells d'on l'ésser trau; él és fill cert de falss·opinió, matant lo cors, destruint la rahó, e qui·ll segueix, a ell y a ssi desplau.
Rey és tot hom; aquest lo fa esclau, e menys de grat aquest se fa servir, car per aquest l'ome no pot venir al desijat e fa lo que li plau. Ell és aquell qui l'om porta·n lo món cercant la fi que jamés trobará, e fora ssi jamés hi pervendrà: les dins d'aquest en natura no són.
Per consegüent lo meu consell yo don: que vostr·amich hus dels dinés axí: que solament ne prenga per a ssi, tan com mester al necessari són; e lo restant partesc·als qui no han, car no·n traurà d'aquells son propi bé, hoc hun bé fals que tost se'n va e ve, tal que·l pus rich és lo més pobrejant.
Tornada
Avís a tots los qui trobar volrran lo gran delit sens mescla de dolor: fugen del tot cobejança e por, e pells diners a llur ostal venrran.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Aplech de versos - Primavera trista

Oh, qui hi pogués tornâ a n-el trist hivern!
a n-aquells jorns de plujes y gelades, dels vents huracanats y xiuladors, dels arbres despullats, de les nits llargues, dels aucells morts de fret demunt la neu, del plor dels degotalls de les teulades, del cel plomiç, del prat sense verdor, sense una melodia ni una flayre!
Avuy ja tot renaix: els admetllers han estesa de flors una nevada,
y tornen els aucells a refê'l niu... y floreix en els cors nova esperança.
Jo tan sols abatut, silenciós, veig més flors y més aus a cada aubada, y, com arbre que'ls frets han corgelat, sento encar més endins l'hivern de l'ànima.
Oh, qui hi pogués tornâ a n-el trist hivern! llavors no'm veya sol, com me veig ara.
Avuy, si tot renaix, si tot somriu,
tot llavors en mon dol m'acompanyava:
els vents huracanats y xiuladors,
els arbres sense fulles, les nits llargues,
els aucells morts de fret demunt la neu,
el plor dels degotalls de les teulades,
el cel plomiç, el prat sense verdor,
la terra nua y trista y desolada.
# Aplech de versos - Reincidencia

Te vegí algunes vegades,
vaig tractarte més de dos.
El tracte cridà l'afecte,
l'afecte cridà l'amor
et pregunto si m'estimes,
trist de mí, y'm dius que no. El teu no feu nèixer l'ira, l'ira feu nèixe'l rencor, el rencor engendrà l'odi; còm se criden les passions! Més, mira què són les coses: l'odi cridà'l desconhort,
el desconhort l'anyorança
y l'anyorança l'amor.
De tos desdenys no'm recordo; ¿vols, amoreta, mon cor? Si'm dius sí'm daràs la vida, si'm dius no'm daràs la mort.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Tardor

TARDOR
Ah!... l'octubre!... primeres fredorades.
L'aire fa olor d'hivern, eixut, coent;
comença com un gran ressecament
i les grogors del sol en les fatxades.
Comença el desmaiar, en els passeigs,
la fulla; i en el cel, buit de orenetes,
les fredes transparències dels oreigs
i els cap-tards del color de les violetes.
Al vesprejar les tardes, més escasses,
s'agita repoblada la ciutat,
i va escampant-se per carrers i places
fum olorós del fruit d'hivern torrat.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/«Berceuse» de Grieg

«BERCEUSE» DE GRIEG
Bressa'l, bressa'l, muntanyesa;
canta i bressa'l... Sols tots dos
en la nit, la llar us nia
plena de fum i alegria... Canta i bressa'l, l'infant ros.
Serà bisbe, serà noble,
rei d'un regne de Llevant;
serà ric i fort sens mida... Si ara xic crida com crida,
què farà quan sia gran?
Quan ja sembla que s'adormi,
torna a rompre els plors en sec...
Canta fort, que s'atordeixi;
bressa'l fort, fins que es rendeixi,
el rebec més que rebec.
Bressa'l, bressa'l, muntanyesa...
bressa'l suau, canta suau:
per tu serà tot ternura... Mira'l amb quina dolçura
ara clou al son l'ull blau!
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Vistes al mar

Avui el mar té vint-i-vuit colors,
i tot està revolt, el cel i l'aigua:
el cel, brillant i blau; el vent, furiós,
hi escotona els núvols i els empaita. Fa voleiar banderes i blancors, retorç i esbulla els arbres amb gran sanya: tot són crits i soroll i lluentors, amb un fresseig i un bellugueig que espanta.
Mar blau, adéu. Muntanyes amansides
que per damunt hi corre el vent suau;
campanes de viletes escondides
que tantes hores m'heu tocat en pau:
adéu-siau.
Ara sembleu flors del mar,
veles que sortiu enfora
a l'hora que el sol se pon
i el mar té un color de rosa.
Mar d'acer de cap al tard, delicia de la mirada: bé em fineixes la jornada, — bella i plena Déu del mar: grans mercès de la jornada, tan serena!
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Serenata

Poesia de Rob. Reinick Música de Franz Otto
Sota els ulls de les estrelles
tot el món ja s'ha adormit. Jardinet, tu que somnies,
tan xiquet i tan florit: Bona nit. Bona nit.
Sota els tells que el jardí ombregen
hi ha un casal tot arrupit. Al davant de la finestra
un aucell canta seguit: — Bona nit. Bona nit. —
Part de dins hi ha una donzella
que també té el son florit:
té quatre àngels que l'hi vetllen,
un a cada cap de llit. Bona nit. Bona nit.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Si a Déu plau

SI A DÉU PLAU
Poesia d'Ernest von Feuchsterleben Música de Mendelsshon
Aixís ho vol Déu que vinga un jorn
que, de l'aimada, l'estimat
pren comiat.
I no hi ha res més trist al món
que la trista hora de partî,
que és del sofrî.
Una poncella et vull donâ:
posa-la amb aigua al bell matí
i pensa en mi.
Una roseta en sortirà
que cap al tard s'ha de marcî.
Ai! pensa en mi.
I, ja que tens el meu amor,
el servarás a dins del cor,
perqué es ben teu.
Passarà el jorn, i al jorn novell
te trobaràs soleta amb ell
i plorarás.
Però tu i jo ja ens entenem:
ara plorem i un jorn riurem,
que, si a Déu plau, ja ens reveurem.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Sempre és igual el mal d'amor

Poesia de Rückert Música de Brahms
Sempre és igual el mal d'amor, cançó que entorn mai no cessa. La vaig sentir, i sempre més em canta a dins i em bressa.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Sojorn de pau

Aquest és el teu bell sojorn de pau, amic, que vas pel món tan enfebrat: per damunt dels volers que et fan esclau, és aquesta la teva llibertat.
En la suprema esfera d'eix delit nos trobàrem tu i jo un jorn benaurat, i ja mai més nos hem descompartit.
Doncs en eix llibre on t'hi veurà tothom deixa'm posar mon cap damunt ton pit, deixa'm posar mon nom damunt ton nom.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Vol i vol i vol

Vol i vol i vol — Vingut és l’home. »»» — Què haurà portat? »»» — Ha dut ametlles: »»» — el nen ne vol menjar.
Vol i vol i vol — Què més portava? »»» — Un fuet coent »»» — pels crits que feia »»» — un nen que és molt dolent.
Vol i vol i vol — El nen no plora: »»» — és bon minyó. »»» — El fuet que el prengui »»» — qui faci el ploricó.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/«Nodreix l'amor de pensaments i absència»

Nodreix l'amor de pensaments i absència, i aixís traurà meravellosa flor; menysprea el pas de tota complacència que no et vinga per via del dolor. No esperis altre do que el de tes llàgrimes ni vulles més consol que els teus sospirs: la paraula millor la tens a l'ànima, i el bes més dolç te'l duen els zefirs. Mai seria l'aimada en sa presència com és ara en la teva adoració. Nodreix l'amor de pensaments i absència, i aixís traurà meravellosa flô.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Dorm, infantó

Dorm, infantó. Ton pare és un pastô; ta mare espolsa l’arbrissó per fer-ne caure el sou millô. Pel cel va el ramadó i cada estel és un moltó: la lluna és el bon pastô. Dorm, infantó.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Estacions

Passa lany per davant de ma finestra...
El sol, com un aucell que se'n va a jóc,
passa volant pels arbres cada dia. Els ametllers s'han coronat de neu
i les mimoses d'or... Quina alegria!
Darrera la negror d’aquells xiprers
sospireja el ponent i mor el dia.
Avui la mimosa altiva
se m'ha posat al davant
tota plena d'arracades
i penjolls i fils daurats. S'ha fet una minyonassa
que no ho hauria dit mai:
tan xica que la plantàrem
i tan prima, d'un sol tany!... Ara fins m'ha fet respecte
amb aquesta majestat
que fa anar les arracades,
vanitosa, ençà i enllà... Déu te guard, galan minyona!...
Mil perdons... Que Déu te guard!
Deixa estar tot afany i inquietud
i an el diumenge no li posis tasca:
és pecat fer res més que mirâ al cel
en aquesta dolçura de la tarda. El vol del sol és cada jorn més alt
i va a pondre's al dm de la muntanya...
Altra vegada la musica
i altra vegada la verdor:
tu sempre tomes, Primavera:
no es cansa mai, el Criador! Darrera els verds en llunyania
llença el pavó son crit estrany... Ara han passat tres orenetes:
són les primeres d’aquest any.  . . . . . . . . . . . . . .
Amagat entre les branques,
he sentit un rossinyol
(dolces boires, fresca pluja
de l'abril),
i un colom ha alçat el vol.
Fresca pluja matinera
de l'abril, arbres mullats... N'he vist uns, tots de renglera,
que fullaven encantats.  . . . . . . . . . . . . . .
Com avances, Primavera!
Tots els troncs s'han alegrat
espurnats de verdor nova i algun que altre virolat.
És el verd de l'esperança, és la flor de tots colors. Quants aucells que van pels aires! I, en la térra, quina olor!
Tot són vols i cantadissa. Canta el nin: — Plou i fa sol! — Tots els arbres se decanten a l'amor del ventijol.
Als matins és mig daurada la placeta vora el pont: cada dia, quan me llevo, una noia va a la font.
És un jorn radiant de Primavera: udola el vent pitjant les portes doses; tot dansa dintre els aires, i en la terra riuen les roses...
I l'última en florir és la magnòlia, blanca, opulenta, com un pit de dona. Quan ja l'estiu son ceptre d'or tremola, i a l'alè, més ardent de cada dia, de l'imminent juliol les altres flors desmaien, heu's-e-la aquí que esclata fresca i olorosa, ella, com per l'abril la rosa.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/L'oració del matí

(De Lamartine)
O Pare a qui adora el meu pare
agenollat damunt la pols! Tu, que el teu nom terrible i dolç
fa abaixà el cap a la mare! M'han dit que el sol, que és tan ardent,
no és res davant ta omnipotència:
branda a tos peus amb reverència
com una llàntia resplendent.
M'han dit que ets Tu el qui fas néixer
tots els aucells que van pels vents,
i has dat ànima a tots els nens
tan sols perquè et puguem conèixer;
m'han dit que les flors del jardí
tan sols per Tu pel maig florien;
que si no hi fossis no hi serien,
no hi hauria ni pa ni vi.
Senyor! Dóna l'aigua a les fontanes,
dóna les plomes als aucellets
i la llana an els anyellets;
dóna ombra i rosada a les planes,
dóna salut a l’enfebrat,
dóna-li pa al pobret que passa,
al orfenet dóna-li casa
i al presoner la llibertat.
Que la justícia en mon seny duri
i en mos llavis la veritat;
que amb temor i amb docilitat
ta paraula en mon cor maduri;
que de ma veu s'aixequi el so
com fumera alçant-se tranquil·la
de l'encenser que suau oscil·la
en les mans dels nens com jo.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Dolços cants del meu pit

Poesia de Rückert Música de Brahms
Dolços cants del meu pit, que amor sovint vol cantar-hi: sortiu tot tremolant, cerqueu qui us vulga oir, cerqueu un cor aimant. Si no sabeu on trobar-lo, que el vent de la nit us torni a mi sanglotant.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/En l'Harz a l'hivern

EN L'HARZ A L'HIVERN
Com el voltor, que fent suaument l'aleta espia dalt dels núvols la presa a baix, aixís mon cant.
Que a cadascú
li ha marcat un Déu
la sua via:
ràpids corren-la
vers la plàcida
meta molts;
pro el que va nàixer
de mena malaurat
en va es rebel·la
en contra la tanca
d'aquells durs filferros:
les mortals estisores
trenquen-la sols.
En l'espessura
l'isard s'ha entaforat;
i sols d'aus frívoles
s'han nodrit, fa mesos,
els poderosos en el llot.
Bo és seguir la carrossa
que Fortuna duu i, com un ròssec, marxar
per bones carreteres
darrera del cotxe reial.
¿Qui fa via tot sol...? En el bosc s'esborra el camí;
al seu darrera
furients se redrecen
els boixos altre cop...
l'enclou la soletat.
Ai! ¿qui cura les penes
quan el bàlsam torna vri? El qui de l’amor
ne treu odi i avorriment. Ell menysprea, menyspreat resta,
resta devorant
tot sol el seu cor
sense satisfer-se mai.
Tu, de l'amor Pare,
treu de la lira aquell so
que afalaga sa orella! Reviva’l amb ell! Obre an-e l'assedegat
els ulls vers les fonts clares
que al bell peu brollen-li
pel desert!
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Himne als artistes

La majestat de l'home en vostres mans reposa. Servada sia! Caurà amb vosaltres o s'alçarà gloriosa. Amb sant encís, la Poesia
del món s'avé amb la idea immensa:
serena es fon en l'ona extensa
de grossa harmonia. Quan la Vritat fou rebutjada,
arreu fugint, va trobâ estada
en les cançons, de Cadmos en els chors:
mes ja, terrible, en llum ardenta,
vestida amb túnica esplendenta,
renaix en mig de cants de glòria
i eixorda amb himnes de victòria
l'oït covard dels opressors. O lliures fills de lliure mare! El ferm semblant i els ulls gireu
vers la radiant Bellesa clara, i altra corona no vulgueu. I cadascú faci sa via per cent camins entrellaçats:
ja us trobareu, quan vinga el dia,
a dalt del cim tots abraçats.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Estima!...

(En el Nocturn n.° 3 de Liszt)
Estima, estima, estima, mentres pots estimar,
que a l'hora de la mort, si no, et sabrà molt greu;
i pensa que l'ardència del cor sols pot durar
mentres hi ha un altre cor que bat damunt del teu.
Doncs quan vegis un pit al teu amor obert,
dóna-li el teu amor i no li facis mal;
té compte amb el parlar, que molt d'amor s'hi perd,
i a voltes un sol mot fereix com un punyal. Tu no l'has dit per tant... pro l'altre l'ha sentit i se'n toma plorant.
# Cotiró

Quan jo n'era petitet
festejava i presumía,
espardenya blanca al peu
i mocadô a la falcía.
Adeu, clavell morenet!
Adeu, estrella del dia!
Ara que en só estat grandet,
m'he dat a la mala vida; me'n poso a matar i robar, l'ofici de cada dia.
Só robat un mercader
que venía de la fira,
li só robat els diners,
tots els diners que tenía;   i encara molt més d'això,
li en só quitada la vida.
Trist de mi, com m'han posat
tan malvades companyíes!
Tan que m'ho deia sovint
meva esposa Marguerida,
que em deixés d'estar el robar.
Per mi remei no hi havía!
Ara ja estic en presó,
me'n fan guardia nit i dia;
treballar voldría jo
i esmenar la meua vida.   Quan jo correvía el món,
tot-hom Cotiró em cridava;
ara que som en presó,
tot-hom me diu el traidor
sols per fer-me'n més sumaria.   Jo som fill de Montagut,
allà tinc lo sant baptisme,
allà tinc mon pare amat,
la mare que m'ha criat,
partit de la meua vida.
# Piques la roba...

Piques la roba...
Piques la roba en l'aigua clara. Tos braços fan petits clotets; juntes i apretes bé les cames.
Llences a l'aigua, rentadora, la roba dura, dura i bruta, dels camperols de testes dolces.
I vas penjant-la, ja esbandida, per tot el llarg estenedor del pati, prop l'establa humida.
I així hi haurà pels teus germans, que fan l'amor, camises blanques els diumenges i festes grans.
Danses a l'ombra de les branques de la plaça pública, a la vila, que sent enveja de tes anques.
En altre lloc els bons minyons fan jocs de sort i gasten càpsules disparant als pobres coloms.
Com ells, tens l'aire d'estar alegre. ...Però, demà, fica la roba dins l'aigua clara, rentadora, i vés picant damunt les pedres.
# Himne al Beat Bonaventura

Salve, aimat patró Bonaventura, us venim a cantar! Deu-nos la pau, el bé i la dolçura del vostre esperit franciscà.
Fill estimat sou de Riudoms encara on vós obríreu vostres ulls al món, perquè l'amor que us donà vostra mare avui floreix i encisa tot l'entorn.
En el jardí de l'ordre franciscana un jorn plantàreu vostre tendre cor que sadollat en mística fontana sospirà arreu com serafí l'amor.
Oh gloriós Beat Bonaventura us invoquem avui amb tendre anhel, que els que implorem avui la vostra ajuda gosem amb vós eternament el cel.
# Himne d'escoltes de 1960

Senyor, no deixis sense empar el bell país on jo naixia, aquell que sempre he d'estimar i estimaré sia com sia.
A aquesta llei d'amor jo em faig submís, Oh Déu empara el meu país.
Amb força amor l'he d'estimar per ses belleses infinites, per ses muntanyes, per ses valls i per ses prades tan florides.
A aquesta llei d'amor jo em faig submís, Oh Déu empara el meu país.
Sons enemics s'han conjurat per fer-lo perdre i enfonsar-lo, feu-me valent i agosarat per si en la lluita he de salvar-lo.
A aquesta llei d'amor jo em faig submís, Oh Déu empara el meu país.

## Testimonis
### Gabriel Riba i Faura

    Aquesta cancó es cantava als campaments de l'Agrupament Escolta Sant Jaume de Badalona (parròquia de Sant Jaume) en l'acte solemne d'hissar la bandera catalana al campament, en formació en cercle, cada matí. Viscut des de l'any 1962 a l'Estol de llobatons fins a l'etapa de Pioners al 1968. La influència de l'anti-autoritarisme del maig francès del 1968, l'anti-beŀlicisme dels moviments de protesta contra la guerra al Vietnam, juntament a un trencament de les formes establertes palesat en la popularització del Moviment hippie, van portar a un abandó de les formes d'aire militar (uniformes, ensenyes (estels), promesa i altres cerimonials) dels orígens de l'escoltisme, substituint-los per la pedagogia de grup i introduint la coeducació.

### Llibre de Mateu Cerdà - L'escoltisme a Mallorca 1907 - 1995

    "Senyor no deixis sense empar ..." en referència a un cançoner del 1970 dels Agrupaments Jaume I i Verge de Lluc.

### Jordi Surinyac

    A l’Agrupament Escolta (Santa Anna, Abad Dorda i Setúria) cantaven cançons d’un país que se’ns negava ( “Senyor no deixis sense empar el vell país on jo naixia…”).

### Cecili Buele i Ramis

    Finalment, no em puc estar d'esmentar aquell himne, aquell cant típic de l'Escoltisme dels anys 60: O Déu, empara el meu país!

## Referències

* ↑ Mateu Cerdà - L'escoltisme a Mallorca 1907 - 1995
* ↑ La travessa de la Carla: del Ter al Segre.
* ↑ El meu país no és tan petit...
# Himne de València

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Himne de València pot tenir els següents significats:
* Himne oficial de la Comunitat Valenciana: en català i oficial.
* Himne nacionalista del País Valencià: en català i no oficial.
* Himno oficial de la Comunidad Valenciana: en espanyol i oficial.
* Amunt València: himne del València Club de Futbol.
# Himne de la Coronació

HIMNE DE LA CORONACIÓ.
Rebeu eixa corona de perlas y brillants, Reyna del cel, siau Reyna y Patrona dels catalans.
Dónans, oh cel, florons de tas estrellas; Abril y Maig, donaunos vostras flors; Mes la virtut encara val mes que ellas: Joves y vells, posémhi nostres cors. Si son prou purs per coroná á María, L' alba sos raigs nos donará á teixí, En cada raig brillants de gran valía, Cada brillant lo cor d' un Serafí.
Núvols daurats serveixen de cortina A vostre altar, que tè per llantia 'l sol; Lo firmament vos fa de mantellina
Y á vostres peus refila 'l rossinyol. Per pedestal Dèu vos ha dat la terra, L' immensitat per ample camaril; Son sos grahons las timbas d'eixa serra, Hont Llobregat vos besa 'ls peus humil.
Per coronar la terra catalana Dèu vos hi fèu eix trono portentós: Ja fa mil anys que 'n sòu la soberana, Ja 'n fa dos mil que 'l sèu amor sòu Vos. Baixau á vols, oh Serafins y Arcángels, Com celestials abellas á la flor; Pujau, pujau, poetas, ab los Ángels, A festejar á la Reyna del amor.
Diu que per dot Dèu vos doná l' Espanya; Guardaula Vos, guardaula eternament; Guiaula á Dèu, desde eixa gran montanya, Com als tres Reys l' estrella d' Orient. En nostres cors sembráuhi la puresa Que fa sentir l' olor del paradís, La dolsa pau, la caritat encesa: ¡Si á vostre amor lo mon ingrat s'obrís!
Vos en lo Bruch nos dáreu la victoria: Del patri amor es Montserrat la font.
Oh sol d' Abril, ton resplandor de gloria No es prou brillant por coronar son front. Ángel guardiá de nostra Catalunya, Seyeu tot temps al cim de Montserrat; Si del sèu cor la Verge may s'allunya, May se pondrá lo sol del Principat.
Rebeu eixa corona de perlas y brillants, Reyna del cel, siau Reyna y Patrona dels catalans.