OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cant de vida

Cant de vida
Camtem victòria, dona estimada!
Ja tinc parada
la nostra llar.
Es blanca, blanca; i assolellada.
Talment diries que està encantada
mirant al mar.
Cantem hosanna, ma bona amiga!
Deixa que diga
qui no'm coneix.
Tot amant pobre, per molt que ho siga,
si pren exemple de la formiga,
la llar guarneix.
Riu, dona verge, cor-floridora,
prometedora
de fruit d'amor. Tú, que ets alegre i alegradora,
canta'l fill nostre, que vé amb l'aurora
del teu rubor.
Mira la terra, que és rïallera!
La Prîmavera
m'ha retornat.
Ja no'm fadigo ni'm quedo enrera,
tot i fent via per la dresera...
Ja m'he salvat.
L'ànima'm sento forta i ardida:
dret a la vida.
rient, em du.
Vola que vola, canta, agraïda,
perqué, amorosa, l'has redimida;
i ara és per tu,
tota per tu!
# Cant de la Sibil·la (València)

SIBYLLA
En lo ior del iudici veurás qui ha fet seruici. Duna Verge naxerá Deu y hom qui iutiará de cascu lobe yl mal al iorn del iuhi final. Mostrar san quince senyals per lo mon molt generals, los morts ressucitarán, de hon tots tremolarán. Dalt dels cels deuallará Jesuchrist, ys mostrará en lo vall de Iosaphat
hon será tot hom iutiat. Portará cascu scrit en lo front à sen despit les obres que haurá fet, don haurá cascu son dret. Als bons dará goig etern, è als mals lo foch dinfern, à hon sempre penarán puix à Deu offes haurán.
# Cant de la Sibil·la (Mallorca)

El jorn del judici parrà qui haurà fet servici. Jesucrist, Rei universal, home i ver Déu eternal del cel vindrà per a jutjar i a cada u lo just darà. Gran foc del cel devallarà; mar, fonts i rius, tot cremarà. Los peixos donaran grans crits Perdent los naturals delits. Ans del Judici l'Anticrist vindrà i tot lo món turment darà, i se farà com Déu servir i qui no el crega farà morir. Lo seu regnat serà molt breu; en aquell temps sots poder seu moriran màrtirs tots a un lloc aquells dos sants, Elíes i Enoc. Lo sol perdrà la claredat mostrant-se fosc i entelat, la lluna no darà claror i tot lo món serà tristor. Als mals dirà molt agrament: - Anau, maleïts, en el turment! anau, anau al foc etern amb vostron príncep de l'infern. Als bons dirà: - Fills meus veníu! benaventurats posseïu el regne que està aparellat des de que el món va ser creat. Oh humil Verge! Vos qui heu parit Jesús Infant aquesta nit, a vostro Fill vullau pregar que de lo infern nos vulla guardar. El jorn del judici parrà qui haurà fet servici.
# Cant de la eternitat

Tu'ls segles trepitjarás, Va dir la veu de l' altura, Passar los homes veurás Y del mòn la edat futura Com lo mòn tu correrás.
Lo sol qu' huy naix en Orient Y que il-lumina ton front Passarán ay! edats cént Y com huy resplandexént Il-luminará lo mòn.
Lo crú ivern, lo sombríu, Del pintat abril las flors, Las galas del bosch festiu, Las rigorosas calors De los mesos del estiu.
Passarán y contarás Hora á hora y mes á mes Y un any y un altre veurás Y un segle y altre després Y may lo fi trobarás.
Y eternament navegant, Y bogant sempre sens' fi, Sens' trobar descans passant Anirás tu caminant Sense acabar ton cami.
Y los segles rodarán En eternal moviment, Y las nacions morirán, Y sentirán ton acent Tots los segles que vindrán.
Mès si pèr cas tu algun dia Ploras pot ser ta horfandat Y al cel demanas pietat , Y en llastimòsa agonia Renegas ta eternitat;
Recordat que tu vas ser Lo qui fixá ton destí Qu' inmortal ser vas voler Y vas llansá al torbellí De las edats á ton ser.
Y que 'l mòn te donará Cuant lo mòn dins sèu ne te , Que tèu tot lo mòn será Y ja pera tu prevé Cuant ha tingut y tindrá.
# Cant espiritual

CANT ESPIRITUAL
Si'l mon ja es tant formós, Senyor, si's mira am la pau vostra a dintre de l'ull nostre, què més ens podèu dâ en una altra vida?
Perxò estic tan gelós dels ulls, i el rostre, i el còs que m'heu donat, Senyor, i el cor que s'hi mou sempre... i temo tant la mort!
Am quins altres sentits me'l farèu veure aquest cel blau damunt de les montanyes, i el mar immens, i el sol que per tot brilla? Dèu-me en aquests sentits l'eterna pau i no voldré més cel que aquest cel blau. Aquell que a cap moment li digué «—Atura-t» sinó al meteix que li dugué la mort, jo no l'entenc, Senyor; jo, que voldria aturâ a tants moments de cada dia per fê-ls eterns a dintre del meu cor!... O es que aquest «fê etern» es ja la mort? Mes llavores, la vida, què seria?
Fóra l'ombra no més del temps que passa, i l'ilusió del lluny i de l'aprop, i el compte de lo molt, i el poc, i el massa, enganyador, perquè ja tot ho es tot?
Tant se val! Aquest món, sia como sia, tant divers, tant extens, tant temporal; aquesta terra, am tot lo que s'hi cria, es ma patria, Senyor: i no podria esser també una patria celestial? Home só i es humana ma mesura per tot quant puga creure i esperar: si ma fe i ma esperança aquí s'atura me'n farèu una culpa més enllà? Més enllà veig el cel i les estrelles, i encare allí voldria esser-hi hom: si heu fet les coses a mos ulls tant belles, si heu fet mos ulls i mos sentits per elles, per què aclucâ-ls cercant un altre com? Si per mi com aquest no n'hi haurà cap! Ja ho sé que sou, Senyor; pro hont sou, qui ho sab? Tot lo que veig se vos assembla en mi... Deixeu-me creure, doncs, que sou aquí. I quan vinga aquella hora de temença en que s'acluquin aquests ulls humans, obriu-me'n, Senyô, uns altres de més grans per contemplar la vostra faç immensa. Sia-m la mort una major naixença!
# Cant de la Sibil·la (Girona)

Lo jorn del Judici parra qui haura fet servici.
Un rey vendra perpetual, vestit de nostra carn mortal; del cel vendra tot certament, per fer de tots lo jutjament.
Ans que·l judici nos fara, un gran senyal se mostrara: lo sol perdra la resplandor, la terra tremira de por.
Del cel gran foch devallara, com a sofre molt pudira; la terra crem’ab furor, la gent haura molt gran terror.
Les steles s’alteraran e del cel caure monstraran; la luna no dara claror, ans mostrara molt gran negror.
Los arbres suaran de sanch: un semblant cas no fonch vist hanch; tot lo mon sera en tristor, no y haura nengu que no plor.
La mar molt alt se·n pujara e prestament se baxara; los peys sentran forment cridar e los homens molt entristar.
Los homes qui prop mar seran a les muntanyes fugiran; Hiran cridant molt congoxats, semblaran folls e desolats.
Apres sera un fort senyal d’un terratremol general: les pedres per mig se rompran e les muntanyes se feuran.
Los puigs e plans seran eguals; aqui venran los bons e mals: reys, comtes, altres barons, qui de lurs fets daran rahons.
Los infants qui nats no seran dins en lo ventre cridaran e diran tot plorosament: «Ajude·ns, Deu omnipotent!»
Una gran trompa sonara que·ls morts e vius despartara, e manara generalment a tots que·s leven prestament.
Lo fill de Deu aqui sera: a tots les plagues monstrara; al bons dara vida ’ternal, als mals infern perpetual.
Vosaltres tots qui escoltau, Devotament a Deu pregau de cor, ab gran devotio, que·ns aport a salvatio.
# Cant de la Sibil·la (L'Alguer)

Al jorn del judici parrà qui avrà fet servici.
Un Rei vindrà perpetual vestit de nostra carn mortal del Cel vindrà tot certament per fer del setgle giugiament.
Ans quel Judici no serà un gran señal sa monstrarà lo sol perdrà la resplandor la terra tremirà de por.
Aprés se badarà molt fort amostrantse de gran conort amostrar se an ab bris i trons les infernals confusions.
Del Cel gran foc devallarà com a soffre molt podirà la terra cremarà ab furor la gent avrà molt gran terror.
Aprés serà un fort señal d'un terratremol general les pedres per mig se rompran y les montanyes se fendran.
Llavors ningú tindrà talent de or, riqueses, ni argent esperant tots quina serà la sentèntia ques darà.
De morir seran tots son talents scrafirlos an totes les dens no y avrà home que no plor tot lo món serà en tristor.
Los puits y plans seran iguals allí seran los bons y mals Reis, Duchs, Conptes y Barons que de lus fets retran rahons.
Aprés vindrà terriblement lo fill de Déu omnipotent qui morts y vius judicarà qui bé avrà fet allís parrà.
Los infans qui nats no seran dintre ses mares cridaran diran tots plorosament ajudaus Déu omnipotent.
Mare de Déu pregau per nos pus seu Mare dels peccadors que bona sentèntia hajam y Paradís possehiam.
Vosaltres tots qui estau devotament a Déu pregau de cor ab de gran devoció que us porte a salvació. Amen.
# Nota de la Junta Regional Tradicionalista de Catalunya sobre l'Estatut de Núria

JUNTA REGIONAL TRADICIONALISTA DE CATALUNYA
El plebiscit per l'Estatut de Catalunya obliga a totes les col·lectivitats polítiques de la nostra terra a manifestar la seva posicíó davant fet de tant trascendental importància.
Entenent-ho aixís la Junta Regional Tradicionalista de Catalunya, en la seva darrera sessió determina fer públics els següents acords:
Primer.— Que malgrat les afirmacions que es fassin en contra, l'Estatut sotmes a plebiscit, no és l'obra de tot Catalunya, sinó solament d'un sector polític i gairebé podríem dir d'un determinat partit, que ha exclós deliberadament la col·laboracíó de tots els altres.
Segón.— Que la nostra Comunió fa pública la seva disconformitat amb les orientacions que en matèria religiosa, social, d'ensenyança i financiera conté l'Estatut.
Tercer.— Que malgrat això, i tenint en compte l'afirmació de reconeixement de la personalitat de Catalunya que l'Estatut representa, els nostres amics poden votar-lo, entenent-se, però que els nostres vots no representen conformitat ni al text ni a la ideologia que manté l'esmentat Estatut en les qüestions referides.
Barcelona, 24 juliol 1931.

## Font

* Correo de Tortosa: JUNTA REGIONAL TRADICIONALISTA DE CATALUNYA (27/07/1931).
# Nocturn

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Nocturn pot tenir els següents significats:
* Nocturn, poema de Miquel Costa.
* Nocturn, poema de Joan Salvat-Papasseit.
* Nocturn, conte de Narcís Oller.
# No sech lo temps mon pensament innoble

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
No sech lo temps mon pensament innoble pot tenir els següents significats:
* No sech lo temps mon pensamènt inmoble, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* No sech lo temps / mon pensament immoble, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

No sech lo temps mon pensament innoble, car no·s trespost de un ésser en altre; Ffortuna vol son torn variat perdre, sí qu·amistat ab fermetat acapta: quant m'à sentit al pus jus de son centre, aspres ha fets los corons de sa roda, perqu·allissant, en altre torn, no munte a sseure lla on és lo gran desorde.
Com l'envejós, qui soberc dan vol rebre perque major dan son desamich senta e pren delit del mal que veu soferre, tant que no sent lo mal qui l·és proïsme, tal semblant cas fortun·ab mi pratica: ffahent procés a sson delit denul·le, muda lo nom que pren d'ésser no ferma, per son plaer qu·és no dar temps al vogi.
Sí com aquell c·adorm ab artifici son cors perque la dolor no sufferte, volgr·adormir los penssaments qui·m porten coses a que ma voluntat s'enclina, causant en mi cobejança terrible, passionant l'arma, qui és ajunta en soffertar aquest turment tan aspre ab lo meu cors, qui·n tal cas l'acompanya.
Sí co·l castor caçat, per mort estorçre, tirant ab dents part de son cors aranqua -per gran instint que Natura li dóna sent que la mort li porten aquells membres-, per ma rahó volgr·aver conexença, posant menyspreu als desigs qui·m turmenten, matant lo cors, enpeccadant-me l'arma, sí que jaquir los me cové per viure.
En aquell punt que·l cobejar me sopta volgra sser foll, ab la pensa tan vana, que no pensàs pus aventurat home Fortun·agués prosperat de béns mobles. En gran calor lo fret tot hom desija, ne creure pot que jamés l'ivern torne; axí me'n pren com dolors me congoxen: creure no pusch qu·en part de content baste.
Tornada
Lir entre carts, si lo comun enginy és tan grosser que no us bast a compendre, vullau ab Déu fer que si Fe los basta, sia remés lo peccat d'amor folla.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Non-non, xixet

Non-non, xixet és una cançó de bressol popular del País Valencià. Hi ha diferents versions, però la més popular, i probablement l'original, és la següent:
       Non-non, xixet,
       ha caigut un baquet,
       s'ha trencat la cameta
       i ara està coixet.
       Non-non, xixet,
       el xixet se n'ha anat
       i el xiquet s'ha quedat.
# No só gosat en demanar mercé

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
No só gosat en demanar mercé pot tenir els següents significats:
* No só gosat en demanar mercé, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Non so gosat / en demanar merçe, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

No só gosat en demanar mercé a ma dolor que del tot m'abandon; un poch espay la prech de temps que·m don a poder dir lo mal que d'ella·m ve. E si mon cor en sa força retorn y el torbament de l'enteniment pert, porà saber qui d'amor no és cert Ira i Amor com dins mi han contorn.
Sí com l'om cech no coneix nit ne jorn si dels vehents ell no és avisat, d'Ira y Amor no ssé qual m'à ssobrat; haja'n avís dels qui m'estan entorn! Yo desig molt qu·Amor m'abandonàs, car sola és la causa de mon mal, mas de poder Ira no té cabal qu·en contr·Amor yo tant me rebel.làs.
E si remey a ma dolor trobàs, fóra content, car yo·n desig exir: los vostres fets me fan vós avorrir e no·s pot fer que ab vós praticàs. Mon partiment no pusch ben acabar: en vós penssant, estrany turment n'atench, e quant l'estat de mi saber m'estrench, ladonchs yo caych en mi pus ignorar.
No ssé remey potent mi consolar, si altr·amor nova no conseguesch. ¡O tu, Amor, colp vell guareix ab fresch, o de aquest me vulles bandonar! Veges mon cor en quina dolor jau; en ton ostal no mereix tan dur llit. Qui és l'om viu d'on sies mils servit? Tant és humill, qu·esforç no·l pot fer brau.
Plagués a Déu qu·ab mi mateix fes pau, mi acordant ab cor ferm a la mort. Yo mir e pens si·l món ha cas tan fort com de Amor e d'Ira sser esclau. Afany té sats l'om dos senyors sirvent; e quant més, donchs, essent ells enemichs? Quant hu complach, l'altr·és vers mi inichs; no ssé com bast complaure'lls egualment.
Tornada
O foll·Amor! Si és ver que·l jovent és ocasió de tu a mi forçar, si bé lo món rés tant no pot prear, vellea·m plau, qui de mals és sement.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Noces reyals

NOCES REYALS ———————
L'han casada poncelleta
la pubilla d'Aragó;
el marit que li donaren
de vint anys li es passadó'.
Just dexava d'ésser nina,
y'n té encara la faysó,
y aquelles galtes gemades,
y aquells ulls, tot serenó',
y aquells pits, capolls de rosa
ara a punt d'esclatà'en flo'.   Ses dames ja la'n despullen
del brial y del gipó
y de la cambra de noces
van exint sens fer remó'.
Quan s'allunya la primera,
cau la reyna en greu tristó';
quan es fòra la segona,
se li muda la coló',
quan la tercera es exida,
Petronella trenca'l plo'.
El passat, que comidava,
se li feya anyoradó':
— Adéu camps de Ribagorça,
ciutats d'Osca y de Montçó!
Adéu riberes del Cinca,
que may més no us veuré, nó!
Sols el recort, de vosaltres
podrà serme seguidó',
y'l de la dolça mareta,
qu'es ab Deu Nostre Senyó'.
D'anyorament del meu pare,
el rey Ramir d'Aragó
si acorada no me'n sento,
que'l bon Jesús m'ho perdó:
tenía la cara fréstega
y un mirar que feya po',
y fugía de la mare
com si fos la temptació,
tot estrenyentse'l silici
y resant la contrició.—
Sols de ferne esment, la reyna
se'n entrava en gran tremó'...
Per allunyar la pahura
s'es posada en oració:
— Madona Santa María,
Mare de Crist Redemptó';
gloriós Apòstol Sant Jaume,
de bons cavallers Patró:
donàume'l vostre adjutori
y la vostra protecció.
A vosaltres m'encomano—
mesquineta que jo só—
que la meva mare es morta
y'l meu pare en religió,
y sóch la esposa d'un príncep
sense sebre què es l'amó',
car sols l'he vist una volta
y m'ha pres de torbació
y d'una gran reverencia,
el meu marit y senyo'.—
Un ensurt l'ha cor-lligada
quan ha dita l'oració,
que al devora un bleix sentía
y d'un trepig la remó'...
El comte de Barcelona,
y, d'ara, rey d'Aragó,
front a front de la regina
roman en contemplació,
el somriure a flor de llavi,
sobrexintli la dolçó'.   Apar que volti sa testa
un nimbe de resplandó',
y té lluminós el rostre
y l'esguart llambregadó'.
Quan Petronella'l repara,
el creu una aparició,
y a sos peus se llançaría,
no li fos deturadó'
el sentir que li parlava
d'un tò dolç y prenedó':
—Sóu ben nina, Petronella,
per tan madur com sóch jo;
sóu ben gentil, muller mia,
per lo ferreny que jo só.
El meu braç, fet a la escona,
no us serà amanyagadó';
els crits de guerra, en mos llavis
hi han dexat no més que aspro',
y són llechs en galaníes
y en mots tendres d'aymadó'.—
Petronella se l'escolta,
en les galtes la rojó';
son esguart, clavat en terra,
de guaytarl no es gosadó';
y va fruhint l'harmonía
d'aquell parlà'encisadó',
que desment alló que conta
sols ab ferse sentidó',
y fa plorà'y fa somriure,
y es rosada y es xardó'.
En braços l'ha presa'l comte,
besantla acaronadó',
en sos genolls asseguda,
lo mateix que un infantó...
Mel dels llavis de la mare
li dexa'l primer petó;
el segon bes que rebía,
a n'el cor li era entradó';
el tercer—damunt la boca—
ja le'n feya tornado'.
Oh benhaurada parella!
N'es la troba en ta llaó',
car fores plena de gracia
y d'alta benedicció.
Quatre centuries de gloria
en tu hagueren la llevó',
quan dos pobles se fonien
al escalf d'aquell petó
y més la ratlla del Ebre
no'ls hi feya la partió.
# Els dos acompanyaments

Els dos acompanyaments
Dos acompanyaments al temple s'han trobat. L'un és trist, car la caixa d'un infant condueix. Mig folla de dolor, una dona segueix ofegant en son pit un plany desconhortat.
És un bateig, en canvi, l'altre acompanyament. El nadaló modula una indecisa nota. Sa mare, entant li dóna la sina que ell esgota, l'inunda d'una llarga mirada resplendent.
Llestes les cerimònies, el temple desempara la gent; les dues mares, sortint, es creuen ara i es miren un instant, els ulls plens d'emoció.
I —prodigiosa gràcia que un cor de mare implora— entant mira la caixa, la jove mare plora; somriu, la dissortada, mirant el nadaló.
# Els micalets d'Espanya

El dematí de Santa Ana tot-hom n'estava content, d'anar allà a la Cerdanya a treure aquella mala gent. Tra-la-ra-la-la-la-la-la-la-ra-la. Tra-la-ra-la-la-la-la-la-la-ra-la.
Travessàrem la muntanya al mig del cor de la nit, i els micalets d'Espanya fugíen amb gran delit. Sort tinguérem, en bona hora, dels baluarts que allà hi ha, vam pendre'ls les bateries allà als camps de Puigcerdà. Els de Palau i Osseja no es volíen entregar; hasta les dònes s'hi feien, que sempre varen tirar. Les paus ne foren firmades,
l'ordre és a Vilallovent
les monges foren tornades
a Puigcerdà an el convent.
Acabades les veremes, dels micalets, què en farem?
Acabades les veremes
a fangar los posarem
Hi ha fills de moltes mares,
no els hi sab bo el treballar;
acabades les veremes
se'n posaràn a robar.
# Els contrabandistes

1. –Quina cançó cantarem que tots la sapiguem? –La dels contrabandistes. A Banyuls varen anar de tabac a carregar tota una companyia. Trum, lailà, larà, la, lera, trum, lailà, larà, la, la, la, la, larà, la, la, larà, la, la, la, la, la.
2. En passar per Fortià, però, es varen topar amb la fomuda espia, que a Figueres se’n va anar a contar-ho al capità: –He vist contrabandistes. Trum...
3. El capità va cridant: –Minyons, au, endavant, anem a perseguir-los! I allí on els trobarem baionetes pararem! Farem carnisseria! Trum...
4. I en passar per Galliners allí ja hi varen ser amb els contrabandistes. Ganivetades i trets la companyia han desfet dels braus contrabandistes. Trum...
# Els fadrins de Sant Boi

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Els fadrins de Sant Boi pot tenir els següents significats:
# Els dallaires

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Els dallaires pot tenir els següents significats:
# Els estudiants de Tolosa

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Els estudiants de Tolosa o de Tortosa pot tenir els següents significats:
# Els fadrins de Sant Cugat

Els fadrins de Sant Cugat quin' una se n'han pensada: volen fer les caramelles per a la Pasqua granada.
—Minyones, adeussiau! No'us fieu dels tarambanes.
El batlle diu que no'u vol perquè no s'acostumava. Els fadrins ne són valents: passen avant la batalla: ja roden tota la nit de la una porta a l'altra. El batlle s'estava al llit que tot això s'escoltava. Al sent demà dematí les bulles ja se plegaven, i a la porta de l'iglesia els batlle ja 'ls esperava. Els lliga de dos en dos: dalt del castell els pujava. El castell no era prou fort, que 'ls forrellats sorollaven. —Si d' aquí voleu eixir heu de gratâ-us la butxaca: vosaltres aplegueu ous, jo aplego pessetes blanques: per a mi n'es estat poc, per vosaltres ha estat massa.
—Minyones, adeussiau! No'us fieu dels tarambanes.
# Els pasturatges

Els pasturatges
Els pasturatges són espessos vora l'aigua. Els blats són ajaguts de la pluja passada; les fulles de les ribes són verdes, són molt verdes, però els saules són d'un lleuger color de cendra. Dels fencs ara les tiges resten, com bucs, dreçades. Són les vessants molt dolces, com acariciades... Poeta amic, tot fóra molt dolç sense el dolor que ens treu enfora totes les dolceses del cor. Jo crec que és endebades voler-lo defugir: la vespa no abandona les prades, mon amic. Deixem passar la vida; deixem les vaques negres pasturar en els mateixos tocoms on van a beure. Planyem a tots aquells que penen lentament, tots aquells que a nosaltres són iguals —certament tots ho són, descomptant els orfes de talent—. No hi ha més diferència; però és molt important. Una consolació val un amor fragant i és com una maduixa vora d'un vell torrent.
# Instabilitat de las honras mundanas expresada en las felicitats y desgracias de Pere Franquesa de Igualada, secretari de Felíp segon

En las faldas del somni descansaba, Los membres fatigats del penós dia; Cuand la profunda y vana fantasia Tresor de immens valor me presentaba.  Dos mil titols la fama m' publicaba, Ab un ceptre real me sostenia, Y á la enemiga enveja no temia, Ans me temia á mi qui m' envejaba.  Asenyalat mon pit ab creu vermella, Dos mil se n' feya l' mon, veent la quimera De ma noblesa apócrifa realsada.  Despertám, en asó, la dura anella Que al coll tenia ; y fuí com abans era, Mosen Pere Franquesa de Igualada.