OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Niobe

Imprenta La Renaixensa, Xuclá, 13, baixos.
| Benaventurats los mansos | 5 |
| Benedictus dominus | 35 |
| Soledat | 54 |
| Temps | 65 |
| Consell d'estat | 77 |
| Fils y betas | 100 |
| La Passió | 119 |
| La reyna daurada | 129 |
| Confidencias | 138 |
| A Barcelona | 147 |
| Menjant pinyons | 164 |
| Operistas | 179 |
| Noticias verbals | 193 |
| Noticias escritas | 200 |
| La séba | 207 |
| Esquellots | 213 |
| Del far Dramont | 242 |
| L'arbre de Nadal | 259 |
| Souleu de beutá | 296 |
| L'ex-prima donna | 323 |
| Cops que's tornan no fan mal | 361 |
| Unich petó | 376 |
| La santa Casa | 388 |
| Niobe | 400 |
# Nadal

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Nadal pot tenir els següents significats:
* Nadal, d'Emili Vilanova i March (ed. 1906).
* Nadal, d'Hilari d’Arenys de Mar (ed. 1924).

## Vegeu també

* Categoria:Nadales
# Nadala dels mariners

A voreta de la mar la mare de Déu cantava mentre el xiquet somiava bresserat pel dolç bressar.
Ros de panolla rovellet d'ou, pètal d'on brolla gota de rou. (bis)
A voreta de la mar Josep, somrient, vetllava d'afany, d'atzur que filava la randa d'un somiar.
Blanca poncella lleu gessamí rosa novella del meu jardí. (bis)
A voreta de la mar la mare de Déu brodava una cançoneta blava com el cel del senillar.
Vela llatina quiet somiar vol de gavina pel riba-mar. (bis)
A voreta de la mar un xiquet, una mareta i la nostra nadaleta en pregó d'un arborar.
Vela llatina quiet somiar vol de gavina pel riba-mar (bis).
# Necessitat

    El cercle dels jorns del cel desert, que gira
    en silenci davant l'esguard dels mortals,
    gola oberta aquí baix, on cada hora hi enforna
    tants de crits, de suplicants i de cruels;
    i els astres, lents als passos de sa dansa,
    sola dansa fixa, esclat mut d'allà dalt,
    sens forma malgrat nostre, ni nom, ni ritme,
    massa perfectes, que no tenen defecte;
    suspesos d'ells, la còlera nostra és vana.
    Calmeu-nos la set, si ens trossegeu el cor.
    Clamant i desitjant, el seu cercle ens arrossega;
    nostres amos lluents sempre han vençut.
    Esqueixeu la carn, cadenes de llum pura.
    Clavats sense un crit en el punt fix del nord,
    l'ànima, nua, exposada a les ferides,
    obeir-vos volem fins a la mort.
# Muntanyes del Canigó

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Muntanyes del Canigó pot tenir els següents significats:
1. Muntanyes del Canigó fresques sou i regalades, sobretot ara a l’estiu que les aigües són gemades. (bis)
2. Alguns mesos m’hi he estat: no hi he vist persona nada fora d’un rossinyolet que en eixir del niu cantava. (bis)
3. Ai cançó del sol que surt i cançó de la rosada! Ai cançó del fontinyol i de les flors que s’hi baden. (bis)
4. El rossinyolet s’ha mort, fa tres dies que no canta. Jo no puc estar-me allà que l’enyorament m’hi mata. (bis)
# Al molt egregi, magnifich e exellent señyor, lo señyor Joseph Nicolau de Azara

Requestas d'amorcantaba yo un dia, Coplas de delitun temps entonaba; Lavors mos plaersab plaers unía Del angel hermósper qui yo vivía Que dins l'AlmudaynaMalorcha gordaba. Ya no tornará¡O cruel recórt! Temps de goig y ditxay de gran ventura; Ya mon speritno te mes conort Que plorár ab planty sperar la mort Sens altra consolque amargua tristura.
Mon accent no pot,en tals occasions, Tremetra al ingenide bona memoria De Azara lo gránlloas ni cansons; Sino pare nostrosy homils oracions Deixant per jutjiársos fets â la historia. Sevèra en son jui,un prem eminent Donara als Azaras,si l'han merescut; Donchs la historia may,al hom de talent Son merexer néga,ni al que es delincuent El lliura del castig,etern y digut.
Ab letras deuradas,scriu las proessas D'Annibal, de Cessar,d'August y mil homs Que al mon per sos fetsy accions gentilessas, Guañyant eterns triunfos,ab ses grans empressas, Deixaren, gloriossos,sos gloriossos noms. Obriu est gran libray jiorns spantables De sanch y terrórtambé legireu: Obríulo y miráucom son perdurables De Mário y de Syllalos crims detestables Que ab fel y vinagrescrits trobareu.
Madrit 12 de dezembra de 1852, Lloatxim Maria Bover

## Referències

* ↑ Bover Pujol, Jaume. «Bibliografia de Joaquim Maria Bover de Rosselló, intent d'aproximació», Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana, nº extra 38, 1981.
# Al morir es tan injust

Al morir es tan injust, Y tan superfluo lo espant, Que segons lo Esperit Sant, Morir es cosa de gust. Quant mor y acaba lo just, Dulcíssimament se adorm; Lo lance fatal y enorm De Lázaro 'n dará fé; Puix Cristo en sa mort, digué: Nostre amich Lázaro dorm.
 Temps tal volta l' horrorós De la corrupció forsosa? Puix mira tampoch es cosa Pera fer estar medrós. No set' corromp dins del cos Cada dia lo aliment? Puix si ara sensiblement Se podreix sens molestarte, ¿Qué pena podrá donarte Quant no tingas sentiment?
 ¿Te horrorisas é impacientas, Perque 'ls cuchs te han de menjar? De una miseria vulgar Te queixas y te lamentas? Quant dins de ton cos n' alimentas De ta propia sanch impura? Job en la sacra Escriptura, En sas desgracias mes grans, Doná tracte de germans Als cuchs y á la podridura.
 ¿No sabs que Cristo ensenyá, Que enterrada la llevór, Si nos podreix, y no mor, No fructifica lo grá? Llavor es lo cos humá Sembrada en bona sahó, Que de la corrupció, Renovántse ab bisarría, Fructificará en lo dia De la resurrecció.
 Si fos ta desgracia igual A la de un brut y una flor, Que quant moren, també mor L' ánima material: Podria saberte mal La mort fatal á las horas; Pero tú, ú home, no ignoras, Que l' ánima no fineix; Antes quant del cos parteix, Logra notables milloras.
 Alsa la imaginació. Y mira, que no es aquí, Sino en lo Empíreo, lo fí De la hermosa recreació. La nostra conversació Al cel está dirigida. Esta ditchosa partida Not' deu costar ni un suspir; Puix millor que no morir, Ve ser, commutar la vida.
 ¿Qui pot estar trist lo dia Que ix llibre d' una presó? Qui al péndrer possessió De la herencia que apetía? Qui ha tingut melancolía Lo dia de sa victoria? Qui al fecundar la memoria De la Benaventuransa? Y qui lo dia que alcansa Una corona de gloria?
 ¡O dia alegre y felís! O ditxossíssim instant, En que entraré triumfant Las portas del paradís! O venturós passadís, A tanta felicitat, Ahont que verificat, Que lo dia de la mort Es dia de millor sort Que l' de la nativitat!

### Font

* Bosquejo histórico de la Lengua y Literatura Catalana, desde sus orígenes hasta nuestros días. Magin Pers y Ramona. Barcelona. 1850, pàgines 90-92, alhora obtingut de la Gramàtica de Ballot, pàgs. 215 i 218.
# Albada

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Albada pot tenir els següents significats:
   * Albada, edició de 1859 de Los trovadors moderns.
   * Albada, edició de 1860 dels Jochs Florals de Barcelona.
# Al critich lector

SONETO I.
AL CRITICH LECTOR.
Ara baixes la vista envers la inmunda
Gruta del univers, alberg de pena, Hont ja mes se ha avingut la llum serena, Ab les tenébras de la nit profunda.
Ara en lo cel, que de claror abunda, Mires dels signes la dorada vena; Y en la gran bola de allimarias plena Las pollagueras fermas, hont se funda.
Ara ten vajes á la terra freda, Á qui lo sol, ab raigs escasos mira: Ó á la que lo equinocci mes abrasa.
Entres en mar tempestuosa, ó queda; En terra estigas sossegát, ó ab ira: Sempre, pio lector, serás un asa.
# Al despreci que se mereix una dona de mala conducta

SONETO XXII.
Al despreci que se mereix una dona de mala conducta.
 Maleta de convent, gruta de hostal, Frontisa rovellada de cancell, Malaltia perpetua del bordell, Florida primavera de tot mal.  Si pensa que per veurerme venal, Me te de garrotar ab un cordell, Pera sacrificarme com anyell Dels que en lo born se venen per Nadal.  Vaja á guanyar perdons, tirant al moll, Que no so jo Abindeme ni Gazul, Pera prendarme de ella com un foll.  Que sent de mal francés prenyat baul, Sols la pendré pera que m' xucle un moll, Que tinch entre los pels del ull del cul.
# Al malevol lector

SONETO II.
AL MALEVOL LECTOR.
 Ix la pródiga llum que ab sutil ralla, Per un escás forat al pres visita, Del somni greu desperta y resuscita Del gust amarg la debil revivalla:
 Al navegant que ab fragil buch treballa, Vens la furia del mar casi infinita, Y ab la bebenda amarga allí vomita La vida, y lo baixell se obra y encalla:
 Al privát que en las faldas de fortuna Mama la dolsa llet, y ab fas doblada La llansa de son pit en poca estona,
 Per totas sas angustias una á una: Y al bon lector, perque es mon camarada; Un tigre l's fassa á tots la catxamona.
# Alaba lo autor á un poeta Aragonés, nomenat D.N. de Heredia

SONETO XI.
Alaba lo autor á un poeta Aragonés, nomenat D.N. de Heredia.
 Estich pera posarme dins de un foch, Cual Numanti frenetich y arriscát, O llansarme com un desesperát, De una torre molt alta ó mes alt lloch.  Que sia un home jo pera tant poch, Que sols per un soneto comensat, Ja mes lo consonant haja trobát, Que de cercarlo me so tornát groch !  Vos sols, Heredia, sou lo que podeu Mostrar que habeu begut de aquesta font; Y pera mi tots los demes son fum.  Ab tal facilitat los versos feu, Que per los forasters serviu de pont, Y per los naturals serviu de llum.
# Ciutat de naus

Ciutat de naus (Oh les negres naus! oh les feres naus! Oh els bells vapors i velers d'esmolada proa!).
Ciutat del món (car hi ha aquí totes les races,
Totes les terres del món porten aquí llurs tributs); Ciutat del mar! ciutat de rapides i fulgides marors!, Ciutat que les gojoses marors sens treva embesteixen i abandonen, remolinant-se arreu en xucladors i escuma! Ciutat de molls i magatzems —ciutat d'altes façades de marbre i ferro! Ciutat soperba i passionada —fogosa, boja, extravagant ciutat! Alça-t, oh ciutat —no tant solament per la pau, més siguis verament tu mateixa, guerrera! No temis —no 't sotmetis a cap patró altre que'l teu, oh ciutat! Esguarda-m —encarna-m a mi com jo t'he encarnat!
Jo no he rebutjat res del que tu m'oferies —el qui tu adoptares jo l'he adoptat, Sigui bo o dolent jo mai t'ho pregunto —jo tot ho estimo— jo res no condemno, Jo canto i celebro tot lo que es teu —emperò no més pau, En pau estant pau cantava, més ara 'l tabal de guerra es meu, Guerra, la guerra vermella es el meu cant pels teus carrers, oh ciutat!
# Cleopatra

* Cleopatra, part de Jochs Florals de Barcelona en 1876
* Cleopatra, part de Poesías de Angel Guimerá (1905)
# Cobles fetes per lo preciors cors de jhesu Xrist per alguns homes de Valencia

Canso
Actor de patz, tot lausar e honor deu esser dat a vostra magestait; car null altre no deu esser lausat, mes vos tot sol, que es deu e senyor. los sants del cel ab mout gran melodia lauzen, senyor, vostra gran senyoria. sant deu, sant fort, sant senyor immortal, vos jytgeretz tota carn humenal.
Aycest anyel, sots forma e blancor, es sens duptar un deu en trinitat. ab los sants mots es transsubstanciat lo veray pa, en carn de gran dolsor. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

### Fonts

* Essai sur l'histoire de la littérature catalane, augmentée de la Comedia de la gloria d'amor, de Fra Rocaberti - Poème inédit tiré des Manuscrits de la Bibliothèque impériale, et d'un noveau fragment de la traduction catalane de Dante., par F.-R. Cambouliu. Deuxième Édition. Paris, Durand, Libraire, Rue des Grès, 7. 1858. Pàg. 42. (que alhora prové del "manuscrit de Carpentràs").
# Codolada de Consell

Entrant dins Consei veureu moltes fadrines que se compren robes fines per fer comú; i tal volta està dejú el seu cosset perquè a ca seva hi ha fred a sa panera i duen més estufera que un endiot cada qual fa lo que pot cada moment elles duen més vent que es menestral elles duen més sal que no hi ha Ervissa vola, vola sa camia que duen davall hi podrien fer un ball a cada forat duen un roig encarnat davall sa barra que pareix una tafarra o un ventador vola, vola es gipó coloretes que sa fia d'en Giquetes val un duro val un duro cinc pessetes val un duro.

## Fonts

* Miquel Vives Brunet, Son Carrió, Mallorca, 2004?
# La Sirena

La Sirena de la mar, ara que la gent reposen, ne fa tristos els meus ulls, que volen dormî i no poden. —Nit i dia estic pensant amb la vostra amor, minyona. ¿Quan hi podré descansar en vos braços amorosos, lligats amb un fatabet els cabells rossos, minyona? —Vos diria, jovenet, que parlessim d'altres coses, que de lo que havem parlat en prenguessiu testimoni — T'hauras d'aguardar un poc: no't prometo una tal cosa. — Tu mateixa bé ho has dit que jo no era bon moço; no't pensessis tu tampoc ser del món la més hermosa. La ventura que tu tens que la roba bé se't posa,
que, si acas no fos això, del món series l'escoria.— Nines que'n veniu al món tinc de dir-vos una cosa: de festejar no'n parleu
ni poseu amor als homes. Molt temps n'he festejat un, portant-hi voluntat dolça. Ell me n'es estat traidô: mai me n'ha portada gota.
Ara m'he determinat de fer vida tota sola, de posar-me en un convent i fer-me'n monja, si ho trobo.
# La Roqueta 15/Himne a Mallorca

Himne a Mallorca
estrenat dimars a vespre per l'Orfeó Republicá
(Música de D. F. MOREY)
Quant un dia la Patria ho reclama,
Quant ho vol la salud dels seus fills,
La Matrona, cuberta de malla,
Dona el pit, valerosa, al perill.
Ni la sang que circula en ses venes,
Ni'ls tesors que fecunda el treball,
Ni la pau de la llar, ni la vida
Plany a l'hora que toca lluitar.
Pero calla el bramull de la guerra,
Romp les boires y núvols lo sol,
Y Mallorca la fèrrea armadura
Trèu per pendre les gales d'amor.
Fa del casco, corassa y adarga
De la Ciencia y del Art instruments:
Fa palaus de los mars, y los fossos
Ab jardins per lo poble cubreix
Santa Patria, Santa Mare
Deu t' alliber de perill.
La Llibertad, la Justicia
Te senyalin el camí:
Qu'ets digne d' esser Senyora
De lo téu esdevenir!!
BENET PONS FÁBREGUES.
# La Roqueta 15/¡Avant, Palma, avant!

¡Avant, Palma, avant!
Ab motiu del Derribo de ses Murades
Ja fa molta estona
que van separades
ses teus murades
de s'utilidat,
per xò'l poble dona
grandiosa escomesa
per l'útil empresa
que s'ha comensat.
Com ja no t' arriben
les braus envestides,
p'el temps extingides
dels fers musulmans;
just es que's derriben
y així's lleven noses
per fer altres coses
més nobles, més grans.
¡Oh, Palma, si alcances,
tranquil y aixerida,
passar a altra vida
molt més important;
cantar déus lloances
p'els qui obrin la porta
cridant ab veu forta:
“¡avant, Palma, avant!„
A. GARCÍA ROVER.
11 Agost 1902.
# La Santa Espina

Som i serem gent catalana tant si es vol com si no es vol, que no hi ha terra més ufana sota la capa del sol.
Déu va passar-hi en primavera i tot cantava al seu pas. Canta la terra encara entera i canta que cantaràs.
Canta l´aucell, el riu, la planta, canten la lluna i el sol. Tot treballant la dona canta i canta al peu del bressol.
I canta a dintre de la terra lo passat jamai passat, i jorns i nits, de serra en serra, com tot, canta el Montserrat.
* Aquesta obra es troba en el domini públic en aquells països en els quals els drets de copyright són vigents fins 70 anys després de la defunció de l'autor.
* Les traduccions d'aquest tipus d'obres poden no estar en el domini públic. (Més informació...)
# La Sileta

LA SILETA.
Al carrer del Hospital—á tres porlas á ma dreta, si n' hi ha un estudiant—que 'n festeja la Sileta. Jo me n' aní, jo me n' aní tota soleta, jo me n' aní. No li han volguda dar—ni ab or ni ab altra moneda. Lo traidor del estudiant—se 'n guarneix una trampeta; se 'n vesteix de cotó blanch,—com si fos una monjeta. A las dotze de la nit—ja 'n trucava á la porteta. —Ay, Sileta, baixa á obrir,—baixa á obrir á una monjeta». La Sileta agafa 'l llum—se 'n va á obrir á la monjeta. —¿Quina monjeta sou vos—qu' anáu á aquestas horetas? —Monjeta de San Francesch,—qu'així ho mana l'abadesa; monjeta de San Francesch—que vinch de fer penitencia.» —¿Qué li darém per sopar?—«Un ouhet y una sopeta.» Quan es á mig del sopar—la monja está nujadeta. —Ay, monjeta que teniu?—Perqué estéu enujadeta?» —Mestressa, lo que jo tinch—es por de dormí' soleta.» —No dormiréu sola, no,—que vindrá la criadeta.— —No hi vull la criada, no,—que hi voldria la Sileta.— —Sileta, encenne lo llum,—ves al llit ab la monjeta.— —Ay, mare, no hi vull anar—qu'es l'estudiant de lletra.» —Ay, Sileta, encen lo llum,—si vols que'l bastó no regni.» La Sileta agafa 'l llum—se 'n va á dormí' ab la monjeta. Quan son á mig despullar—veu que 'n du calsa curteta. —¿De quin convent ne sou vos—que portéu calsa curteta?» -Del convent de S. Francesch-qu'així ho mana l'abadessa.» Quan son per la nit enllá—ja n' hi parla d' amoretas. —¿Quina monjeta sou vos--que enrahonéu d'amoretas? --Jo no sò monjeta, no,--que sò l' estudiant de lletra; que jo só aquell estudiant—que 't pagava arrecadetas.
Al ser l' endemá al matí—sa mare l' ha cridadeta. —Ay, mare, no'm vull llevar-bon dormí' fá ab la monjeta.
Un pulit estudiant—ne festeja la Sileta. Ay Sileta del meu cor cásathi y no 'm dongas pena, que n' has de saber de mí si me'n tinch d' aná' á la guerra.
L' estudiant se 'n va á Vich—á vestirsen de monjeta.
Quan son á mig despullar—ja li veu faixa de seda. —Quina monjeta sou vos—que portéu faixa de seda?
# La Societat de l'Espectacle
## Contingut

* La separació consumada
* La mercaderia com a espectacle
* Unitat i divisió en l'aparença
* El proletariat com a subjecte i com a representació
* Temps i història
* El temps espectacular
* El condicionament del territori
* La negació i el consum de la cultura
* La ideologia materialitzada
# La Roqueta 15/Hossanna!

¡Hossanna!
La ROQUETA està de festa.
El nom de sa nostra revista, expressió sintética de tot els amors a sa nostra terra, tanca dins ell tot un programa del que, al caure sa primera pedra de ses murades, ha sigut, encara que paradògic, la primera pedra qu'hem posat an el nostro casal.
Totes les anguníes de temps enrera, tots els afanys d' escriptors, homos de ciencia y aimadors d'el benestar d'es nostro poble, per lograr tomâ ses murades, se troben al cap y a la fi coronats per un resultat esplendorós, amb tots els esplendors de la victoria, no la victoria cruenta que deixa víctimes sino la victoria de la civilisació, d' el Sol ixent, de l'avenc, tot esplendor, tot cèl blau, pur, el cèl de la pau sensa òdis.
L' entusiasme que ha reinat a Palma durant ses festes es estat molt reconfortant, ha dat a coneixe que sa nostra ciutat no es morta, que té ansies de vida, ganes de guaytar an el progrés per dur a sa nostre terra una renaixensa esplendorosa, p'els camins d'una vertadera cultura,
Pero aixó no vol dir que tenguem que abandonar lo esencialment nostro, lo tipic, se pot emprende l'avenç, sensa despullarse de tot lo propi, pero sempre sensa desfalliments, anar cap an el nostro ideal, igual o distint d' els altres, pero nostro, amb el sagell de sa nostra personalitat.
# La Roqueta 15/Impressió

Impresió
(Devant sa traca) Per entre s' entoldada de ses paperines se veya de lo millô sa gent que, com una magrana, anava y venía gojosa y satisfeta. Totes ses cares duyen retratada s' alegría, es saborino de sa satisfacciô may sentida, que aquell vespre se respirava per tots el carrês de Palma.
Pareixía qu' havíam despertat dins un mon desconegut replé d' oxígeno.
De pronta se sent un trò formidable. Sa gent romp amb un crit infernal y corre de cap allâ sempentetjant els de derrera an els qui corríen devant. Aquets s' aturen en sec tot espantats. ¿Què es lo que 'ls ha fet suspendre s' envestida? No ho sé...
D'allá lluny se veu una claredat grisa, blavenca, y se senten cruixits d' ossos que 's rompen.
Una serp de foch, amb dèu mil boques s'obri pas y avansa rapidament per entre Sa fosca d'es fuyatge y branques d'els abres. Per aquí ahont passa sembra s'espant y sa consternació. Infants qui ploren, dones qui criden... homos qui corren.
Es el monstre de l' Apocalipsis destruint s' humanitat...!
Y corre, y tant com avansa arrastra derrera ell sa gent alocada, qu' abans fugía despavorida, atronant s' espay amb una cridoría infernal y deixant es poble dins un nigul de fum de sofre cremada.
G. CARBONELL.
# Cansons de la terra - Volum II/Los fadrins de san Boy

LOS FADRINS DE S. BOY.
Los fadrins de San Boy—se 'n van á sentar plassa no hi van de bon cor no—que hi van de mala gana.
Lo qu' es mes petit de tots—gran fatxenda 'n gastava. Ja n' ha comprat un ram—tres duros d' or costava; ja se 'l posa al barret—carrè' avall se n' anava; quan es á mig carrer—alsa los ulls al ayre. Ne véu lo seu amor—sola que 's pentinava ab una pinta d' or—y escarpidor de plata. Ab lo signe que fa—coneix que n' hi te entrada. Se 'n puja escala amunt—com si fos de la casa. Li dona lo Deu vos guart,—rahò no li tornava: li presenta lo ram,—li fa mitja rialla: li torna á presentar—li fa tota plegada. —Lo ram prou me l' ha pres—lo amor no me l' ha dada. «Si no 'm vols dar lo amor—donam una abrassada.» —Aixó no 'u farè no—que 'n fora castigada, castigada de Deu—del pare y de la mare, tambè dels meus germans—dels germans y germanas.»
Se 'l posa á n' al barret—pera mes pompa y gala y se 'n va carrer avall—puntejant la guitarra.
Al cantar esta cansò se repeteix lo hemistich del darrer vers.
# Cansons de la terra - Volum II/Las set paraulas

LAS SET PARAULAS.
La primera paraula.
La primera: —¡Qual persona
pot pensar lo amor tan gran,
com diguè al Pare:Perdona
als que no saben que fan.»
Ó que gran salut procura
per salvar al Poble seu,
set paraulas de amargura
que Jesus diguè en la Creu.
La segona paraula.
La segona, per clemencia
diguè al lladre:—Jo t'avís;
tú serás per excelencia
vuy ab mi en lo Paradís.
Tal amor per sempre dura
en lo que bé hi pensaéu,
set paraulas de amargura
que Jesús diguè en la Creu.
La tercera paraula.
La tercera, per lo Poble
que passava gran perill,
diguè á la Verge tan noble:
— Dona ve-t'-aquí á ton fill.»
Ab grandíssima tristura
cami tal en temps tan breu,
set paraulas de amargura
que Jesus diguè en la Creu.
La quarta paraula.   La quarta, molt fort espanta
diguè en creu crucificat:
—Pare meu, de gloria Santa
¿perque me has desamparát?»
En aquesta vall oscura
ab gran plor tots ploraréu,
set paraulas de amargura
que Jesus diguè en la Creu.
La quinta paraula.
La quinta, fou quan cridava:
— «Sitio» ab molt fort dolor,
demostrant que set passava
per lo Poble pecador.
Qual será la criatura
que no's dampne sino créu,
set paraulas de amargura
que Jesus diguè en la Creu.
La sexta paraula
La sexta, quan lo deixaren
en la Creu morir tant prest:
tots los seus travalls finaren
al dir: — «Consumatum est.»
Be demostra sa figura
á tots quants lo miraréu,
set paraulas de amargura
que Jesus diguè en la Creu.
La séptima paraula.
La séptima, quant moria,
diguè: —Oh Pare infinit
en tas mans y Senyoría
encoman mon esperit.»
En la Santa Escriptura
de la Iglesia ho trobaréu,
set paraulas de amargura
que Jesus diguè en la Creu.