# Lo gayter del Llobregat (1858) - Barcelona

Posada en una plana, Com sobre una catifa d' esmeralda, Favencia la romana A qui prestan, galana, Sa espurna l' mar y Monjuich sa falda:
Sobre un mósaich sentada D' or y verdura que sos murs rodeja, Prop la platja mullada, Que l' ona enjogassada A cada bes de un vel de argent plateja,
Sembla una reyna hermosa Que al eixir de son bany , ja mitj vestida, En contemplar se gosa Sa diadema, orgullosa, En l' aygua que á mirarshi la convida.
Una princesa esclava Que sa hermosura de superbia plena Mirant en la ona blava, No s' recorda que agrava Sos peus de neu lo pes de una cadena.
Aparta, Barcelona, Aparta 'ls ulls d'eix mar que tos peus banya; Pus si 't retrata l' ona Ab ta condal corona No la cregues, oh no, l' ona t'enganya.
Sols si 't retrata bella No ment, no, ton mirall, ó vila mia, Pus pot una donsella Gentil com una estrella Ser entre fers, si ho fou sent reyna un dia.
Gentil ets, ó vila, encara Pus te ha deixat la fortuna Ton port que argenta la lluna, Tos camps que daura lo sol, Y un dosser blau, rich d' estrellas Per tas frescas nits y hermosas, Que apar brillen mes llustrosas Quant mes aumenta ton dol.
Pus te ha deixat per distráuret, Y ensemps pera engalanarte Una catifa ahont sentarte Brodada de mil colors, Y una mar que apar que jugue A remullarte atrevida, Y ab sa escuma desteixida A ferte vels de vapors.
Esbalaidora ets encara Ab tos campanars que pinta Lo sol ab rogenca tinta Sobre l'fondo blau del cel, Y ab los monts que per guardarte Dels vents y l'fret te cenyeixan, Y que per guaytarte esqueixan Dels núvols lo negre vel.
Mes ay! que ta sort contraria, Comptesa sense corona, Mes qu'en bellesa te dona En grandesa te ha robat; Y ton ángel y ta estrella Te han abandonat, ó vila; Pus s' es eclipsada aquella Y al cel lo ángel ha tornat.
¿Guardar tos palaus famosos De qué 't serveix, ó princesa, Si no tens en ta viudesa Ni tronos per ells ni reys? ¿De qué 't serveix dels Usatges Conservar lo códich noble Si no obeheix ja cap poble Tas casi olvidadas lleys?
Fou un temps en que las vilas Per tos fills encadenadas A tos peus agenolladas, De servitut en senyal, A mes de llur llansa y ceptre De llur blassó y llur bandera Posaren, ciutat guerrera, Las portas de llurs portals.
Un temps fou en que partias Del mar lo ceptre ab Yenecia,
Y en que com ella tenias De ciutadans un senat, Sense duxs que conspirassen Pera esqueixar llurs gramallas, Sense bravos que guardassen Ab punyals ta llibertat.
Llavors del mar al alsarse Alegre 'l sol te mirava, Mes tras los monts al posarse Te contempla ara ab tristor, Veent que sols il-lumina Una urna de recorts plena, Y mitj perduda en l' arena Ab sos raigs mes purs que l'or.
Ja no surtan las bermosas A las góticas finestras Per' contemplar, vergonyosas, Al jove donsell galant, Que pels forats las mirava De la raixada visera, Fent onejar sa senyera Al passar per llur devant.
Ja la plassa, Barcelona, Ahont celebravas tas festas, Segles fa que no ressona Dels reys de armas als clamors;
Dels reys de armas que aclamavail A la reyna de las bellas, Y ab crits de guerra excitavan L’ orgull dels mantenedors.
Pus dels torneigs ab qüe un dia Celebrares tas victorias Sols te resta en las historias Un que altra recort guardat; Pus tos paladins tots dorman En góticas sepulturas, Coberts de llurs armaduras Com per' tornar al combat.
Reyna del mar, tas galeras Lo mar las ha consumidas; Reyna del mon, tas banderas Las han gastadas los vents; Y ni tens Rogers de Lluria Per' dar lleys á las onadas, Ni Erils, Entenças , Moncadas, Per dar lleys als pobles tèns.
¿Qué dirias á tos pares, Que l' mon de llurs fets umpliren Y ab sanch d' enemichs tenyiren De tos torrents los cristalls, Si alsantse de llurs sepulcres, Te demassen, Favencia,
Comptas de la rica herencia, Fruyt de tants anys de treballs;
Tu, que fins lo dols idioma
En que ls' trobadors cantaren Y en que tos avis parlaren
A llurs prínceps y á llur Deu, Has menyspreat, vila ingrata, Com menysprea una donsella
Lo rich vel , que segons ella, No cau be á son coll de neu.
Tu , que bas sofert sens queixarte Que alguns fills bastarts, ó vila, Per envilirte é insultarte En mala hora al mon vinguts, Los sants marbres trossejassen Dels sepulcres de tos comptes, Y al vent las cendras llansassen: De tos Jaumes may vençuts!
Alsat, ó Barcelona, Prou has estat postrada y abatuda: Mira que una corona Tan gran com la perduda
Te guarda l' cel tal volta per ton front: Surt ja de t' apatia: Mira que nostres fills, ab veu severa, Preguntarante un dia: «¿Qué has fet de ta senyera, «Ahont son tos reys, tos capitans ahont son?
«¿Ahont son dels nostres avis «Lo patri amor, la noble fortalesa? «¿Ahont son los códichs sabis «Ab que, quant principesa, «Mes pobles conquistares que ab rigors? «¿Qué has fet, segona Roma, «De tos blassons, tos arsenals, tas fustas? «¿Qué has fet de ton idioma, «Tos jochs florals, tas justas, «Las arpas y los cants dels trobadors? »
Y tu, ciutat gloriosa, Com un soldat que mentre' enamorava A sa nineta hermosa, Y trobas li cantava Li prengueren sa llansa y son escut, Axis de rubor plena, Tindrás que dir en mitj de t' amargura, Mostrantlos la cadena De ta esclavitud dura: « Sols açó m'resta; lo altre ho he perdut!...»
Alsat, ó Barcelona, De nou assentat del saber en l' ara; Recobra ta corona, Pus tens per ditxa encara Un Soldat y una Verge per patrons; Recorda ta grandesa, Y ta gloria recorda ja eclipsada, Y tornará, ó princesa, La edat be fortunada Dels Berguedans, dels Peres, dels Ramons.
Y com al sol aclama Tot lo univers per rey de las estrellas Perque ab sos raigs de flama A tot l' exércit d' ellas Dona foch y hermosura y resplandor, Atónita axi y muda, Sa reyna un jorn te aclamará la terra, Y no perque vensuda La tingues per la guerra, Com la tenias en tos segles d' or;
Sino perque las onas Tallant las tuas carenas, Com talla l' peix los plateijats cristalls, Anirán per las vilas De tas riquesas plenas Per tornar ricas d' estimats metalls.
Mes perque héroes y sabis Daras al mon que admira Encara la bravesa y lo alt poder Dels nostres prudents avis;. Grans en blassons y en armas, Nobles per llur virtut y llur saber:
Mes perque extasiada La terra al so del arpa Que 't llegaren tos Marchs y Cabestanys Del arpa que olvidada Tingueres, ó vergonya! En llurs humits sepulcres per tants anys,
Caurà á tos peus, Comptesa, Com cau als peus un jove De la nineta reyna de son cor, Y 'ls pobles com á deesa Del saber y dels versos Altars t' erigirán y tronos d' or.
Y quant ab veu severa Nostres fills te preguntem «¿Qué has fet de t' armadura y tos blassons?» Mostrantlos la bandera En que brillan las Barras Al costat de las Torras y 'ls Lleons;
Dirlos podrás, ó vila; «He penjat l' armadura, «Pus lo temps de mas guerras ha passat, «Y he confiat la guarda «Del Lleó á la bravura «De mon escut ab sanch d' un rey pintat.»