# El vas transparent/El refugi

El refugi
A Bartomeu Soler
Amic, tu que del món recorregueres les més diverses rutes i l'Atlàntic has travessat damunt les naus llisquívoles que els continents uneixen; tu que l'Andes has vist a vol d'ocell, ara sojornes, confinat per la guerra, en l'obligada rusticitat serena del teu poble. Mentre enllà fa la guerra son carnatge —qui pensaria en ella, si no fossin els avions que ratllen, impassibles, del cel immens la pàl·lida turquesa?— tu restes inactiu i solitari, assegut al portal de casa teva —al portal que, magnífiques, decoren quatre velles platanes i vigila de dia i nit un ca fidel— i esguardes l'aigua que llisca pels crestalls de l'horta. Amb quina joia m'has obert els braços, evocadors d'una amistat antiga, quan m'has vist arribar! Sota l'ombratge que travessava una discreta brisa, hem platicat amablement de coses grates al nostre cor. I així tu deies: —Em plau, amic, de respirar aquests aires que l'alè van copsar dels meus ancestres abans que jo no fos; i, més encara, em plau de reposar sota aquest sostre i en aquest llit mateix on vàreig néixer. Com Tíbul, jo no envejo de Messal·la les bèl·liques empreses ni la glòria: millor m'escau, al marge de la guerra —no, però, sense que el meu cor s'hi lligui amb sentiments d'horror i de tristesa— la pau morosa d'aquest bell refugi, que fa més dolç la pròvida germana,
i aquesta majestat de la natura que m'acull generosa, com la falda maternal quan, fugint de la tempesta, la meva por d'infant hi submergia... Lluny de les grans metròpolis, dels centres on es debat de llibres i de músiques, la secretesa d'aquest lloc em dóna el gust d'ésser ignorat, com si abans d'ara no hagués tingut, arreu, amics i amigues. Oh, car amic! Una mortal desesma s'ha apoderat de mi. Ja tots mos llibres he devorat i són ocells que moren amb les ales plegades; les quartilles, blanques feixoles que la ploma —inútil arada— no ha solcat. Sé de memòria el perfil sinuós de les muntanyes que aquesta vall ubèrrima limiten, les disperses masies i la xarxa dels nombrosos camins que s'hi entreforquen. El temps és llarg, amic; la guerra dura i ja s'atansa la tardor i, darrera, un altre hivern. La vida camperola té, certament, el seu encís i encara, sortosament, una minestra sòbria no manca al meu rebost... Però jo sento pujar, del fons de tot, com un inici involuntari de fatiga; l'oci ve que cansa també. Oh, amic! A l'ombra d'aquest repòs, la flor de l'enyorança va obrint-se lentament, a la carícia dels aires fugissers. Enllà, les rutes de l'ample món, que em saben jove encara, ja em criden per damunt de les carenes. ¿Quins nous atzars i quines aventures, quines futures Nèmesis m'esperen terres enllà, quan —al revés d'Ulisses—, deixi la pau d'aquest tocom, darrera l'estrella inextingible dels meus somnis? Semblen dictades per a mi d'Horaci les amicals paraules, quan de Tíbul
exalça les virtuts, perquè reprengui l'activitat mundana d'altres dies, lluny del retraïment i la peresa, pròpies sols dels vells i dels paràsits.—
Així parlà l'amic —que els Déus l'escoltin! a l'ombra dels vells arbres. I seguia, amb la mirada fixa, la corol·la d'una rosa desfeta que flotava, gronxoladissa, damunt l'aigua i era, dins la seva inquieta fantasia, la quilla d'un vaixell partint l'onatge.