OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cap al tard/L'hoste

Ha arrribat un home intensament pálit,
que la dolsa lira punteja per joch;
a térra hivernenca porta un alé cálit,
porta un alè jove del país del foch.
Son nom ens desperta ab la ressonansa
d'un eco de címbal o gall matiner,
o la punta fina d'un ferre de llansa
que toca un broquer.
Es com una pluja que refresca l'arbre
de la poesía; nou Pigmalïó
que torna a la ninfa d'entranyes de marbre
moviment y vida y palpitació.
Liba la dolcesa més fonda y coral
qu'en la flor deixaren distretes abelles;
quan passa, les roses tornen més vermelles
y'l brolladò canta més solemnial.  Ell sab trobà perles en l'interió
de la dissortada serventa del vici;
ell veu passà l'ombra de la tentació
pe'l front de la verge que porta cilici,
com veu en el claustre els sants y la torra
mirant-se en el místic estany adormit,
on l'ànech, qu'encalsa la femella, esborra
l'imatge serena dels sants de granit.
Cavalca en el ritme com un Don Quixot;
de l'antiga musa millora la dot;
pe'l cel de les nues soledats manchegues,
pòlen de la flora tropical difón;
y vessa d'estrofes com ánfores gregues,
escuma de totes les corrents del món.
Va d'un món a l'altre canviant donatius,
com un mercader que travessa el pèlach;
ens dú grans lluernes, com diamants vius,
y a criar amolla pe'ls agres nadius
cigales sonores del grech archipèlach.
Passa com el cóndor de l'altre hemisferi
qu'un vent occeánich a Roma trasporta,
y entre les ruines, se posa ab misteri
a covar els ous de l'águila morta. Es com un heretge de sanch juliana
que sent en les venes la febre pagana,
vas de transparenta
lluminositat,
on de nou se bada la flor opulenta
d'un món apagat.
N'hi ha qui'l condamnen, y llur veredicte
aquella terrible sentencia recorda,
dels ephors d'Esparta, punint el delicte
d'afegí a la lira la séptima corda.
¡Oh bell entusiasme dels dies antichs,
oh divina flama! si en el fons es una, ¿què hi fa que's bifurqui, alsant a quiscuna
de les dues bandes clamors inimichs? ¿Què hi fa si es frisansa de l'avèns o cuite
de la tradició? Avuy se renova l'antiga passió: ¡benhaja 'l poeta qu'encén el tumulte!
Ara, aquí veu l'ona
que bat els esculls;
si la gent, quan passa, el mira a n'els ulls,
jo sé lo que pensa y lo qu'ambiciona.
L'illa on reposa del pelegrinatge
ja'l coneix per mestre de la poesía,
y espera la gloria de fruir sa imatge
dintre del mirall de sa fantasia.
# Cap al tard/Fill d'ánima

Parlaven a cau d'orella
els minyons qui jugaven a daus,
quan veyen passar gojosos
el pubill y la nina d'ulls blaus.
La folla de gelosía
clavá'l ferre en el cor del marit;
abans de morir penjada, nasqué'l fruit de l'amor maleít.
Al Comte diu la Comtesa: —Sols estam, acullim-lo per fill.— Y el fill de l'ajusticiada fou criat com a noble pubill.
L'esposa que li han promesa n'es la filla de nobles senyors. Quan l'anell se barataven, la Comtesa perdé les colors.
Al llit comtal, no dorm la Comtesa.
L'ombra que veu sospesa porta un dogal; esclata en plor; blavosa du la cara: —De mon tresor, no siau tan avara; obriume, som sa mare, obriume son cor!—
L'ennubolat llampegant s'acosta; damunt l'amor que brosta
passi aviat. Bressa'l promès bell ensomni d'amor... Si esclata la negror, ell sabrá qui es. La dissort té son ferre sospès.
Si arriba la gran diada que's casi lo jovencell, per tothom en el castell hi haurá taula posada, y una font may estroncada rajará de ví novell.
Els pajes feyen la mitja al portal on jugaven a daus, quan veyen passar gojosos el pubill y la nina d'ulls blaus.
# Cap al tard/La Cansó popular

Pujam a la montanya, y des del cim
als horizonts s'escampa la mirada,
y per recort, abans de la baixada,
qualque floreta anònima cullim.
Y passen els hiverns, y quan obrim
el llibre on la flor jau oblidada,
del mirador de l'alta serralada
ella'ns renova la visió sublim.
Guarda la tradició catalanesca
la cansó popular, flor de garriga
qu'al cim de l'avior s'obrí a la llum.
la dolsa imatge de la patria antiga, y sent de la seua ánima'l perfum.
# Cap al tard/La Balenguera

La balenguera misteriosa, com una aranya d'art sutil, buida que buida sa filosa, de nostra vida trau lo fil. Com una parca bé cavila. teixint la tela per demá. La balenguera fila, fila, la balenguera filará,
Girant l'ullada cap enrera, guaita les ombres de l'avior,
y de la nova primavera sab on s'amaga la llevor. Sab que la soca més s'enfila com més endins pot arrelà. La balenguera fila, fila. la balenguera filará.
Quan la parella vé de noces. ja veu y conta sos minyons; veu com devallen a les fosses els qu'ara viuen d'ilusions, els qu'a la plassa de la vila surten a riure y a cantà: La balenguera fila, fila. la balenguera filará.
Ballugant l'aspi, el fil capdella, y de la patria la visió fa bategar son cor de vella sota la sarja del gipó. Dins la profonda nit tranquila, destría l'auba qui vendrá. La balenguera fila, fila. la balenguera filará.
De tradicions y d'esperanses tix la senyera pe'l jovent,
com qui fa un vel de novianses ab cabelleres d'or y argent de l'infantesa qui s'enfila, de la vellura qui s'en va. La balenguera fila, fila. la balenguera filará.
# Cap al tard/El Rey

Dos porquerols s'aplegaren,
fosca nit, en la vessant,
y de la serra escamparen
la mirada pe'l voltant.
Allà enfora, tota encesa
de llum, dins la fosquedat,
feya a son Rey escomesa
la marítima ciutat.
Y'ls minyons de la montanya
des de l'alta solitut,
veyen la boirina estranya
d'aquell món desconegut.
—Mes, el Rey ¿com es?—li deya
el menut al companyó. Y'l gran resposta li feya
com qui resa una oració:
—«El Rey sab les Escriptures
y tots els llibres, de cor,
y, com les xeixes madures,
sos cabells son colô d'or.
«Mots que surten de sos llabis,
de jonolls son obeíts. Té les unses dins alfabis,
en soterranis humits.
«En son trono fa justici,
guanya d'un pam als més alts,
y du socors a l'hospici
pe'ls pobres y pe'ls malalts.
«Dels petits jamay s'oblida,
y als potentats posa frè,
y'ls cavallers per la brida
li duen el palafrè.
«Escampen flors a balquena
quan travessa la ciutat,
y del sol y la serena
sota pali va guardat.
«Totes d'or son ses vaixelles, son de ploma sos coixins,
y están plens de fontanelles
d'aigua d'olor sos jardins.
«El foch de la carbonissa
may s'apaga en els fogons,
ni acaba la plomadissa
de perdius y de capons.
«Al malanat que gemega
gira'l pas de son cavall,
y departeix al qui pega
del pobret que té devall.
«Du armini damunt l'espal·la,
es de porpra son mantell,
y si'l segon es el bal⋅le,
el primer de tots es ell.»
Així diu; y sa paraula
escolta calladament,
com figura de retaule,
boca uberta, l'innocent.
Y en son jaç de fulla tova
el menut se va adormint,
y somía un reyal jove
que porta espasa en el cint.
Veu sa figura gayarda
que travessa l'ausinar,
y'ls porcellins de la guarda
se deturen de furgar.
La feble llum espurneja
en l'anell que porta al dit,
y en els ullons d'atzabeja
del remat esporuguit.
Es un rey blanch com la xeixa, y al passar prop del minyó,
se treu confits y n'hi deixa
un grapat en el serró…
Així l'un dorm y somía;
l'altre sona el flaviol,
y bressant-se en l'harmonía
del seu propi cantussol,
veu alluny la ciutat vella,
clarejant de goig festiu,
com negra mata masella de lluernes de l'estiu;
y la mar il·luminada, reflectint en son mirall com una flota encantada de navilis de crestall.
# Cap al tard/El vianant

La nit y el temporal me sorprengueren
dintre del bosch de negres espessors; hores passí d'angunia,
xop y glassat, sens guia ni socors.
Soná com un suspir llunyana esquella,
pera donâ adjutori
al vianant perdut;
y conduí mon pas a l'ermitori,
en l'aspra solitut.
Allà trobí agombol, trobí posada
per una santa nit. El toch de missa, al clarejar l'aubada,
me feu alsar del llit.
Entrí devotament al santuari;
deya la missa un benaventurat,
exangüe, tremolós, barba gelada,
de mansuetut d'anyell en la mirada
plena de la visió d'un mon beat. Dins la claror de cova,
dins el silenci de la pobre nau,
va reneixe' mon cor a vida nova,
en l'infinita pau. Prenguí comiat dels hermitans, a l'hora
que s'aclareix la boira del matí. El cel purificat per la tempesta,
me convidava a emprendre mon camí.
Alabat sia Deu... La mar llunyana
canta y somía en sossegat respir;
les penyes allà dalt son de safir; el mon es un hossana. El baf d'un mal desitx profanaría
l'etèria puritat;
blanca fumera surt de l'auquería;
pastura l'infantó la vaca mansa
en la verdô del prat;
de la ribera munten
coloms d'ales de neu;
y passa el vianant y'm fa escomesa: —Alabat sia Deu.
Al doblegar la serra,
veig a son peu la vellutada terra
de l'ampla vall y'l caseriu que tanca
dins una boira d'ametlers florits. Mes taca una lletjura la vall blanca
y un sò desperta els ecos adormits.
La taca de negror es un patíbol,
y l'eco es un redoble de timbal. Formigueja la gent, y munta un home
a asseure's en el pal.
¡Oh trista rassa humana!
adeu l'encant de l'hora virginal!
La fera del desert mata, enfurida,
mes no sab lo que fa. Es l'home sol qui posa en el misteri
de la mort y la vida,
la sacrílega mà. Estrangulant la víctima a sanch freda,
ab impudor horrible descobreix
el rostre amoratat a la llum clara... Dels hostes de la terra, es l'home encara
l'únich qui la envileix.
# Cap al tard/L'ermitá qui capta

Hoste so de l'altura; es mon ofici
de casa en casa demanar almoina,
per tota l'encontrada ahon els ecos
de l'ermitatge tremolant arriben. Ma petja seny pe'ls viaranys del terme;
conech les heretats y les cabanes
y'ls pobles y'ls vehins, y'ls demán noves
de llurs tribulacions y llurs ventures. Per ço del mirador de l'alta ermita
jo veig quelcom que'ls viatgers no veuen,
els viatgers que indiferents trescaren
la terra del voltant. Si vols estendre
pe'ls amples horizonts de la montanya
l'esguart contemplatiu, ans de pujarhi
recorre pam a pam tota la terra
que des del cim dominarás; atura't
al comallar, al bosch; guaita la mina,
saluda els nius humans; vulles conèixer
la clapa de verdor si es blat o es ordi,
y aixís, escorcollant cosa per cosa,
a la contemplació ton ull prepara.
No per això s'esvahirá'l misteri, del fons de tota cosa inseparable;
si avansa la claror, l'ombra recula,
com més va reculant més imponenta.
La nit plena d'estels, per l'home savi
que'ls coneix d'un en un, ¿es menys divina
que pe'l qui veu no més en l'estelada
una munió de signes incompresos? Un temps, per la nocturna escampadissa
de llumets casolans que'l puig revolten,
com un cel ajegut sobre la terra, l'esguart lliscava indiferent; mes ara
cada llum es un nom, una vivenda
ont he segut a dessuar a l'ombra
o he escalfat una estona les mans balbes
en la fumosa cuina; ont he rebudes
mercès de pietat o la dolcesa
d'esser humil devant la porta closa. Sota aquells horizonts, altres més íntims
atrèuen l'esperit; y així, fruint-ne
la plenitut de la visió, penetra
la mirada, com aigua dins l'esponja,
en la fonda expressió de la natura.
# Idil·lis i elegies/Un pastor poeta dirà:

LII.Un pastor poeta dirà:
Mos cants tot ho celebren. Vine, no els vols oir? Ma veu, oh bella Astèria, és dolça de sentir. Filomena i les aigües, el bosc i els pàmpols verds, les Muses i l'abril, tot canta en el meu vers. En ell del dolç besar s'abranda la guspira; la font de peus d'argent, que em detura i m'inspira, hi llisca amb un murmuri subtil i un riure pur i, com els cels, a voltes es colora d'atzur. El buf insinuant que trem sota l'ombratge vola dins els meus versos igual que entre el fullatge; de murtra i flors diverses sovint és olorós, ja sia les que animen l'estiu amb vius colors, ja aquelles que a setze anys, estiu més bell encara, mostra la faç gentil d'una donzella clara.
# Iliada

BIBLIOTECA DEL DIARI CATALÁ.
POEMA EN XXIV CANTS
traduhit en prosa catalana
per
BARCELONA.
———— ESTAMPA DE LEOPOLDO DOMENECH.
carrer de basea, 30, principal.
1879.
____
| | Plana | | Plana |
| Cant i Cant ii Cant iii Cant iv Cant v Cant vi Cant vii Cant viii Cant ix Cant x Cant xi Cant xii | 3 16 34 44 56 75 87 98 110 125 137 155 | Cant xiii Cant xiv Cant xv Cant xvi Cant xvii Cant xviii Cant xix Cant xx Cant xxi Cant xxii Cant xxiii Cant xxiv | 165 182 193 209 227 243 256 265 276 289 300 319 |
______
ADVERTENCIA. _____
Tantas son las erratas d' imprempta estampadas en aquest volum, cosa gens estranya en una publicació feta en un diari, que hem desistit d' esmenarlas per medi d' una fé d' erratas. La major part, ab tot, no son de gran entitat, puig consisteixen en cambis ó excés de lletras en noms propis de personatjes, comarcas, ciutats, legions, etc, que 'l bon criteri del lector esmenará fácilment. Los descuits que sí creyem convenient esmenar, son los següents: En la plana 26, ratlla 16, desprès de la paraula «colomas;» deu afegirshi: «altras de Coronea, de la fértil Hariarte; altres de Platea;» En la plana 30, ratlla 37, després de «Tentredon,» deu llegirse: «mana als» En la plana 40, ratlla 8, després de «gloriosíssim,» deu llegirse: «grandíssim»
# Idil·lis i elegies/Si ells no són feliços, qui podrà ser feliç?

XXVI
Si ells no són feliços, qui podrà ser feliç? Quin mortal, insensible a la felicitat, pot enyorar la seva mesquina llibertat si dels amants un jorn fou pres en les cadenes? Llurs plaers són ben dolços i dolces són llurs penes, i, enc que ells no posseeixin això que en diuen béns, tenen secretes joies, humils divertiments; tenen esguards, sospirs alats, frases divines; tenen paraules blanes que semblen infantines. El món al llur entorn és bell i s’entendreix. El cel riu a la terra; i la terra floreix. Aretusa discorre més pura i més formosa; Filomena és més tendra, més clara i amorosa; Cloris embauma els aires; el cel és més brillant; fins en els llocs més àrids Tempè els somriu davant. Tot a llurs ulls és pur com llur ànima és pura; llur sojorn és més bell que tota la Natura. La gruta, lloc propici a llurs més bells instants, és d’any en any un temple honorat dels amants. Oh, ribes del Penée! Oh, valls i praderies que l’Amor ha poblat d’antigues fantasies! Oh, bosquets d’Anio! Oh, florit ombradis! Oh, llocs que tan amaren les nimfes del Lirís! I, sobretot, Vancluse, refugi benestant que em veres llangorós en braços de l’amant, de besos i de fulles i garlandes voltat, oblidant tot el món i del món oblidat... Aquells que sols coneixen la trista indiferència i planyen el qui sent l’amorosa dolència creuen que en benaurança i en gaudis m’han vençut: ells no han més que existit; sols l’amant ha viscut.
# Les Minves del Janer

LES MINVES DEL JANER
Com al mitj de l'hivern la primavera, aixís el cel avui, i el sol i l'aire, obre de bat a bat balcons i portes i omple la casa de clarors, aimia. Gloria dels ulls el cel, del pit les aures són avui. Fins a cada moment sembla qu'han d'esclatâ en verdor les branques nues, que l'horitzó ha d'omplir-se d'orenetes, i que s'ha d'embaumar tota la terra. No sents una frisança, dòna? Digues: no't sents la primavera a les entranyes? Llença-t, doncs, al carrer: si t'hi trobessa, te donaria un bes al mitj dels llavis, al devant de tot-hom, sense vergonya de besâ i ser besat, qu'avui n'es dia.
Som al mitj de l'hivern: ahir glaçava, demà les neus blanquejaràn la serra. La primavera es lluny del temps endintre, prò un dia com avui n'es la promesa. Si promesa tu'm fosses, estimada, ja cap mena d'hivern en mi cabria, ni are, ni després, ni mai, que portes tu a dintre els ulls la primavera eterna.
# Las joyas de boda

LAS JOYAS DE BODA.
Si n' eran tres donzelletas—assentadas en un banch. La una ne diu á l'altra—«Quan vindrá 'l nostre galant.» ¡Com rumbeja lo ram á la fulla com rumbeja la fulla á lo ram! Li respon la mes grandeta—«Lo meu ne tardará un any.» Ja respon la mitjaneta:—«Lo meu no trigará tant.» Ja respon la mes xiqueta:—«Lo meu ja n'está arribant.» La mes gran ix en finestra—te me'l veu vení' pèl camp ab las mulas ensilladas—y los patges al davant. La xica baixa la escala—ix á rébrel al portal. Las primeras parauletas:—«¡Ay, perque trigavau tant!» Las segonas parauletas:—«¿Quinas joyas me portáu?... —Las joyas que jo te n' porto—no se si t' agradarán, no son sabatas ni mitjas,—ni satins valencians, no son fetas d' argenters—ni tampoch de cristians; no son d'or, ni son de perlas—ni tampoch son de brillants n' es una cinteta verda—qu' ha brodat lo rey d' Oran, set anys ha estat á brodarla—sense reposá' un instant, sols ho va deixar tres festas—que son las millors del any; l' una n' es per Santa Qugesma—l' altre n'es per Sant Joan l' altra per Pasqua florida,—que son las millors del any. M' han dit que sols la portessis—eixas tres festas del any. ¡Com rumbeja lo ram á la fulla com rumbeja á la fulla lo ram!
—La mes gran se'n va á finestra—ja'l veu vení per un camp ab las mulas ensilladas—y los patjes al davant, «¿Que'n duhéu de llunyas terras—vos que n'haveu trigat tant?» —La petita un pom de seda,—la mitjana un pom d'arjant, la mes gran un garlanda—que no l' han feta cristians; l'han fet un rey y una mora—qu'hi han estat vint y dos anys sense descansar un dia—sino tres festas del any: l' una per Santa Qugesma—y l' altra per Sant Joan l' altra per Pásqua florida—quan los rosers florirán. (Romancerillo catalan.—Manel Milá.)
—Sino una cinteta verda-—que no es feta de cristians sino d'un mor'y una mora—que hi han estat catorze anys. Y 'm van dír no la portessis—sino tres vegadas l' any, la una per Santa Qugesma—y l' altra per San Joan, l' altra per Pasqua florida,—las millors festas del any.
Si no un gorro d' or y plata—qu' hi som travallat set anys hi he travallat nit y dia—fora tres festas del any la una per Cinquagesma,—y l' altra per Sant Joan etc.
La música de la tornada d' eixa cansó es la mateixa de la barcarola de tenor del ters acte del Marino faliero de Donizetti. ¿Será que aquest l'hagués presa d' un cant popular italiá ó francés, ab música igual á la nostra?
Mr. Eugene Baret en sa obra titolada Espagne et Provence (paris, A. Duran, 1857) hi va reproduhir aquesta cansó acompanyantla de una traducció francesa molt ben feta; igual distinció van mereixe lo mariner y la comptesa.
# Las noyas de Cerdanya

LAS NOYAS DE CERDANYA.
Las noyas de Cerdanya—fan de bon feslejar, son frescas y xamadas—no 'u fa lo travallar. Serineta ¡sus! serineta serineta ¡sus! N' hi festejada una—cosa d' un any hi ha; sa mare l' ha perduda—no la saben trobar, ara l' han trobadeta,—vora 'l galant s' está. —Filla, la meva filla,—n' hi fa de bon estar! —Mare la meva mare,—vos ho podéu pensar! Quan erau joveneta—vos devia agradar. —Filla la meva filla—bè t' ho pots ben pensar, tres galants tens á casa—que 's cansan d' esperar; l' un es de Barcelona,—l' altre del Ampurdá, l' altre de Vilafranca—aquest se té 'n durá.— A la nit de las bodas—al llit se 'n van anar. Ell li dá colsadeta:—«Feste mes per enllá!— Ja me n'hi dona un'altre—que del llit la fá saltar. Agafa la cotilla—y 'l jipó á l' altra ma. Se'n va á casa'ls seus pares—tot los ho va contar. —Pare, lo meu bon pare—si 'm pogués descasar. —Filla, la meva filla—aquest l' haurás d' aymar. —Jo ne voldria un jove—que'm fes saltar y ballar y que quan fos malalta—me fes un bro-de-pa.
# Las set baladas

LAS SET BALADAS
FETAS
PER
FRANCESCH PELAY BRIZ.
| | TITOLS. | |
| La nuvia de marbre. A las portas del cel. Lo cap de cassa. | | Lo castellá de Vall-llóbrega. Lo beyre d'or. La espasa del mort. |
| | La veu de Dèu. | |
BARCELONA:
ESTABLIMENT TIPOGRÁFICH-EDITORIAL DE SALVADOR MANERO,
Rambla de Sta. Mónica, num. 2,—Ronda 128.
__
1867.
La nuvia de marbre A las portas del cel Lo cap de cassa Lo castellá de Vall-llóbrega Lo beyre d'or La espasa del mort La veu de Dèu
# Las píldoras d'Holloway

* Las píldoras d'Holloway (1864)
* Las píldoras d'Holloway (1867, part de Singlots poétichs)
# Tradicions religiosas de Catalunya/Herodías

DESPRES de la mort de Sant Joan Baptista y de la de Nostre Senyor, Deu condempná al rey Herodes y á sa filla Herodías á rodar per la terra, sens amor de ningú, sens lley, sens casa y sens redòs. De la una part á l' altra aixis han anat fent via des de llavors ençá no estantse parats sino curt espay de temps en aquells llochs en que Deu ho ha disposat pera mes puniment de llurs crims.
Donchs be, una d' aquestas paradas la varen fer,pare y filla, en los voltants de la ciutat de Lleyda.
Allí de nits rondavan pels camps y de dias encauhats en una bauma fugian de la llum de sol.
Mes veuse aquí que en una d' eixas sortidas, Herodías, se vegè sorpresa per la llum del matí y esfarahintse va corre cap al cau; mes la 'n separava un riu: lo Segre, que ab la gran fredor de la nit, donchs era al hivern, s' havia gelat de part á part. Herodías no vacilá un moment, á fi de guanyar temps, y 's llansá al damunt de la crosta de gel. Mes ay! al ser al mig de l' aigua, lo gel cruix, cedeix al pes de la juheva y esta s' enfonza; pero avans de que fos del tot englutida y quan la flor del aigua estiguè á la mida del seu coll, llavors rejuntantse rápidament altre vegada lo gel, aquest li feu saltar lo cap en rodò, sentint la filla del rey de Judea la mateixa horrible agonía de aquell Joan al quí ella havia fet sofrir mort consemblanta.
# Tradicions religiosas de Catalunya/L'aprenent

MESTRE—deya un aprenent manyá á son amo, en una vetllada en que s' havia fet á la botiga molta feyna.—Mestre , anéu á reposar; estaréu fadigat, ja es hora de dormir; lo que falta fer jo m' ho en carrego. —Y ho sabrás fer, noy?—preguntá l' amo al aprenent. —¿Perque no? No es pas cosa de l' altre mon, posar los passadors de ferro á una reixa de barras rodonas. —Be, be; ja que 't veus ab pit. Te aquí tens lo puntxò y lo martell, allí flameja lo fornal, arrèglat, perque certament estich rebentat y mon cos me demana descans. —Anéu mestre,—feu l' aprenent—ja acabarè jo la feyna. Y l' amo se 'n aná al llit. De tant fadigat no podia agafar lo son; aixis es que neguitòs, no podent dormir y no sentint soroll á la botiga, comensá á extranyarho, escoltant ab atenciò. —Aquell diantre de xicot tambè s' haurá dormit—diguè entre si mateix.—No 'l sento picar..... no sento la mantxa..... ¿Que deu fer? Potser dorm! A la seua edat la son es tan dolsa. Y tornava á fer orellas. Mes res; la quietu regnava en la botiga. Al últim se determina, salta del llit y boy de puntetas se 'n va cap allí hont havia deixat al aprenent. Aquest travallava. Lo passador de ferro estava estés sobre la enclusa, y l' aprenent en compte de fer los forats ab lo puntxò y á cops de martell en lo ferro caldejat, anava fentlos en lo ferro fret senzillament y un darrera l' altre ab la punta del dit. Lo mestre manyá quedá ab la boca oberta, mormolant. —Aquest noy está en gracia de Deu! Aquest noy es un sant! No s' enganyava al pensarsho lo bon menestral, perque aquell aprenent era Sant Eloy.
# Tradicions religiosas de Catalunya/L'infant de la petxina

UN dia sant Agustí passejantse per la platja, va veure un noyet que, sentat vora de la mar, ab una petxina anava tirant aigua dins de un clotet que havia fet á la sorra.
La constancia y formalitat ab que 'l noy aquell travallava, cridaren la atenciò del sant fins á tal extrem que, encuriosintse de veras, deturá los seus passos, quedantse dret al costat del noy y mirantlo atentament sens pérdreli ni una acciò. Lo infant anava seguint lo seu fet. A petxinadas á petxinadas feya lo trasbals sens demostrar ni fadiga, ni aburriment.
Sant Agusti fou qui va perdre primer la paciencia.
—Noy—li va dir al últim—¿me voldrias dir lo que estás fent?
—Ja 'u veyéu,—responguè l' angelet de Deu—poso aigua de mar dintre d' aquest clotet.
—Y qué ¿pretens ab aixó omplir lo clot?
—Si no volguès mes que omplir lo clot aquest, aviat ho fora—esclamá lo noy mig rient.—No, no, lo que vull es ferhi cabre tota l' aigua de la mar.
Al sentir aquestas paraulas S. Agustí va arrugá 'l front tot bellugant lo cap, com volgues dir: «Santa ignocencia!»
—Ah donchs!—feu lo fill de santa Mónica—si vols realisar lo que dius, ne tens per temps encara: prou es mes fácil traure una montanya de lloch. ¿No veus criatura, qu' estás perdent la estona? Lo que vols fer es impossible.
—Impossible! mes fácil m' es á mi fer cabre la mardintre de un clot, que no pas á tu compendre lo que estavas pensant quan m' has vist.
Y dit això 'l noy va desapareixe.
Lo noy aquell era Jesus.
En lo que estava pensant sant Agustí era en lo misteri de la Santíssima Trinitat.