# L'origen de les espècies/Capítol III

Abans de començar amb el tema d'aquest capítol, he de fer alguns comentaris preliminars que mostren de quina forma la lluita per la vida és rellevant per a la selecció natural. En el darrer capítol s'ha vist que, en estat natural, els éssers orgànics experimenten certa variabilitat individual, i de fet no sóc conscient que això s'hagi discutit mai. És irrellevant per a nosaltres si a un cert nombre de formes dubtoses els donem el nom d'espècies, subespècies o varietats; com podem classificar, per exemple, les dues o tres-centes formes dubtoses de plantes britàniques, si s'admet l'existència de varietats ben marcades. Però la mera existència de variabilitat individual i d'algunes varietats ben marcades, tot i que necessària per als fonaments d'aquesta obra, no ens ajuda gaire a entendre com sorgeixen les espècies a la natura. Com s'han perfeccionat totes aquestes fantàstiques adaptacions d'una part de l'organisme a una altra part, i a les condicions de vida, i d'un ésser orgànic a un altre? Aquestes interessants adaptacions mútues es poden trobar clarament en el picot i el vesc, i gairebé igual de clarament en el més humil paràsit que s'aferra al pèl d'un quadrúpede o a les plomes d'un ocell; en l'estructura de l'escarabat que se submergeix a l'aigua; en la llavor emplomallada que s'enduu la brisa més lleugera; en definitiva, veiem fantàstiques adaptacions a tot arreu i a qualsevol punt del món orgànic.
Un cop més, hom es pot preguntar; com és que les varietats, que he anomenat espècies incipients, acaben esdevenint finalment espècies reals i úniques que, en la majoria de casos, són molt més diferents entre elles del que ho són les varietats de la mateixa espècie? Com sorgeixen aquests grups d'espècies, que formen el que s'anomenen "gèneres separats", i que són més diferents entre si que les espècies del mateix gènere? Tots aquests resultats, com veurem més àmpliament en el capítol següent, són una conseqüència de la lluita per la vida. A causa d'aquesta lluita, les variacions, sense importar-ne la importància o l'origen, si són beneficioses en qualsevol grau per als individus d'una espècie, en les seves infinitament complexes relacions amb altres éssers orgànics i amb les seves condicions de vida, tendiran a la preservació d'aquests individus i, generalment, seran heretades per la seva descendència. Així, aquesta descendència tindrà també més possibilitats de sobreviure, ja que, dels molts individus d'una espècie que neixen periòdicament, solament en sobreviu un petit nombre. He anomenat a aquest principi, pel qual cada petita variació, si és útil, és preservada, "selecció natural", per tal de destacar-ne la relació amb el poder de selecció de l'home. No obstant això, l'expressió utilitzada sovint pel Sr. Herbert Spencer, "supervivència dels més adaptats" és més exacta, i de vegades és igual de pràctica. Hem vist que, certament, l'home pot aconseguir grans resultats utilitzant la selecció, i que pot adaptar els éssers orgànics a les seves pròpies necessitats mitjançant l'acumulació de lleus però útils variacions que li proporciona la naturalesa. Però la selecció natural, com veurem més endavant, és una força sempre llesta per actuar, i és incommensurablement superior als febles esforços de l'home, com les obres de la naturalesa ho són a les de l'art.
He de dir que utilitzo aquest terme en un sentit ampli i metafòric, incloent-hi la dependència que un ésser té d'un altre i incloent-hi (el que és més important), no solament la vida de l'individu sinó també l'èxit en deixar descendència. De dos cànids, es pot dir que, en temps d'escassetat, lluiten entre si per determinar qui aconseguirà alimentar-se i sobreviure, però es diu que una planta en el límit del desert lluita contra la sequera per seguir amb vida, encara que seria més adient dir que depèn de la humitat. D'una planta que produeix anualment un miler de llavors, de les quals solament una, de mitjana, arribarà a la maduresa, pot ser més adient dir que lluita amb altres plantes com ella, o d'una altra mena, que ja cobreixen el sòl. El vesc depèn de la pomera i d'alguns altres arbres, però és poc realista dir que lluita amb aquests arbres, perquè, si massa paràsits d'aquest tipus creixen en el mateix arbre, aquest es marceix i mor. Però de diversos brots de vesc que creixen molt junts en la mateixa branca sí que es pot dir que lluiten entre si. Atès que són els ocells els qui disseminen el vesc, l'existència d'aquest depèn d'ells, i, metafòricament, en temptar els ocells a devorar-ne i, així, disseminar-ne les llavors, es pot dir que lluiten amb altres plantes amb fruit. En aquests diversos sentits, que es mesclen entre si, utilitzo per comoditat el terme general de "lluita per la vida".
La lluita per la vida és una conseqüència inevitable de la tendència de qualsevol ésser orgànic a augmentar molt la seva població. Tot ésser, que durant la seva vida produeix diversos ous o llavors, serà destruït en algun període de la seva vida, estació o any; altrament, segons el principi de la progressió geomètrica, el seu nombre esdevindria tan desmesuradament gran que cap territori no podria suportar-ho. Per tant, a mesura que neixen més individus dels que poden sobreviure, sempre hi ha d'haver per força una lluita per la vida, sigui entre individus de la mateixa espècie, d'espècies diferents, o contra les condicions físiques de vida. És la doctrina de Malthus, aplicada en diversos graus als regnes animal i vegetal, ja que en aquest cas no hi ha un augment artificial d'aliment ni un refrenament prudencial del matrimoni. Encara que avui dia la població d'algunes espècies pugui estar augmentant més o menys ràpidament, no totes ho poden fer, perquè no cabrien al món.
Sense excepció, la població de tots els éssers orgànics augmenta de manera natural a un ritme tan elevat que, si no fossin destruïts, la descendència d'una sola parella cobriria ràpidament tot el planeta. Fins i tot l'home, que es reprodueix lentament, ha doblat la seva població en vint-i-cinc anys, i, a aquest ritme, en menys de mil anys no hi haurà prou lloc per a la seva descendència. Linné va calcular que si una planta produís dues llavors a l'any —i no hi ha cap planta tan poc productiva—, i si aquestes en produïssin dues més l'any següent, i així successivament, en vint anys hi hauria un milió de plantes. Es considera que l'elefant és, dels animals coneguts, el que es reprodueix més lentament, i m'he pres la molèstia de calcular el ritme mínim probable d'augment natural de la seva població; suposant que comenci a reproduir-se als trenta anys, que ho segueixi fent fins als noranta, que tingui sis fills durant aquest interval, i que visqui fins als cent anys, després d'un període d'entre set-cents quaranta i set-cents cinquanta anys hi hauria gairebé dinou milions d'elefants vius, descendents de la primera parella.
Però, més enllà dels simples càlculs teòrics, disposem de millors proves sobre aquest tema, com ara els nombrosos casos documentats d'un creixement de la població, sorprenentment ràpid, de diversos animals en estat salvatge quan les circumstàncies els han estat favorables durant dues o tres temporades seguides. Encara és més notable el cas d'animals domèstics de moltes classes que s'han assilvestrat en diverses parts del món; si les afirmacions respecte a la taxa de creixement del bestiar boví i equí, de reproducció lenta, a Sud-amèrica, i més recentment a Austràlia, no haguessin estat ben documentades, haurien estat increïbles. El mateix passa amb les plantes; es poden esmentar casos de plantes introduïdes que han esdevingut comunes en illes senceres en menys de deu anys. Diverses d'aquestes plantes, com ara el card comú i un card alt, que ara són els més comuns a les àmplies planes de La Plata i que cobreixen extensions de quilòmetres quadrats, amb la gairebé total exclusió d'altres plantes, han estat introduïdes des d'Europa; i hi ha plantes que ara es troben a l'Índia, segons el Dr. Falconer, des del cap Comorin fins a l'Himàlaia, que han estat importades des d'Amèrica des del seu descobriment. En aquests casos, i en infinitat d'altres que es podrien donar, ningú no pensa que la fertilitat dels animals o de les plantes hagi augmentat de sobte en un grau perceptible. L'explicació òbvia és que les condicions de vida han estat molt favorables i, per tant, s'ha produït menys destrucció de vells i joves, i gairebé tots els joves han tingut l'oportunitat de reproduir-se. La seva taxa de creixement geomètric, el resultat de la qual mai no deixa de ser sorprenent, explica de manera senzilla el seu augment extraordinàriament ràpid i l'àmplia difusió dels seus nous hàbitats. En la natura, gairebé totes les plantes adultes produeixen llavors anualment, i, entre els animals, n'hi ha molt pocs que no s'aparellin també anualment. Per tant, podem afirmar amb seguretat que totes les plantes i animals tendeixen a augmentar de manera geomètrica --cosa que saturaria ràpidament qualsevol hàbitat en què puguin existir-- i que aquesta tendència geomètrica a augmentar s'ha de controlar mitjançant la mort en algun moment de la vida. La familiaritat que tenim amb els animals domèstics més grans fa, penso, que ens equivoquem: no veiem que pateixin una gran mortaldat, però no tenim en compte que, anualment, milers d'ells són sacrificats i destinats a aliment, i que, en la natura, el mateix nombre moriria per alguna raó.
L'única diferència entre els organismes que produeixen anualment milers d'òvuls o llavors, i els que en produeixin molt pocs, és que aquells que es reprodueixen lentament necessitaran uns quants anys més per poblar, en condicions favorables, una àrea determinada, per gran que aquesta sigui. El còndor pon una parella d'ous, i l'estruç una vintena, i, així i tot, pot ser que, en el mateix país, el còndor sigui el més nombrós dels dos; el fulmar austral pon només un ou, i es creu que és l'ocell més nombrós del món. Una mosca comuna pon centeners d'ous, i una altra, com ara la mosca d'ase, només un, però aquesta diferència no determina quants individus de les dues espècies pot assumir una àrea. Un gran nombre d'ous té una certa importància per a aquelles espècies que depenen d'una quantitat variable d'aliment, ja que això els permet augmentar de nombre ràpidament. Però la importància real d'un gran nombre d'òvuls o llavors és equilibrar la mort en algun moment de la vida; i aquest moment, en la gran majoria dels casos, arriba ben aviat. Si un animal pot protegir d'alguna manera els seus propis òvuls, o les seves cries, hi haurà poca descendència, i, així i tot, la població mitjana es mantindrà sense problemes; però si molts òvuls o moltes cries no prosperen, la descendència ha de ser nombrosa, o l'espècie s'extingirà. Per mantenir una població d'un arbre que visqui mil anys de mitjana, n'hi ha prou amb una sola llavor cada mil anys, sempre que aquesta llavor mai no sigui destruïda i pugui germinar en un lloc adient. Per tant, en tots els casos, la població mitjana de qualsevol animal o planta depèn, solament de manera indirecta, del nombre dels seus òvuls o llavors.
En observar la natura, és indispensable tenir presents les consideracions esmentades, sense oblidar que es pot dir que cada ésser orgànic individual s'esforça al màxim per augmentar la seva població, que ha de viure lluitant en algun moment de la seva vida, i que, en cada generació, o bé a intervals recurrents, s'esdevé inevitablement una gran mortaldat, que afecta els joves o els adults. Alleugeriu qualsevol control, reduïu la mortaldat fins i tot mínimament, i la població de l'espècie augmentarà de manera gairebé instantània fins a qualsevol quantitat.
La majoria de les causes que controlen la tendència natural de totes les espècies a augmentar les seves poblacions són obscures. Mireu les espècies més abundants: com més gran és la seva població, més gran serà la tendència a augmentar-la encara més. No sabem exactament quins són els controls, ni tan sols en un sol cas. Pàgina:Origin of Species 1872.djvu/76 Pàgina:Origin of Species 1872.djvu/77 Pàgina:Origin of Species 1872.djvu/78 Pàgina:Origin of Species 1872.djvu/79 Pàgina:Origin of Species 1872.djvu/80 Pàgina:Origin of Species 1872.djvu/81 Pàgina:Origin of Species 1872.djvu/82 Pàgina:Origin of Species 1872.djvu/83