OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Si jo fos mágich!

Versos escrits en lo album de m' amiga
Si jo fos mágich, senyora; Si un tingués d' eixos anells Que los capritxos mes bells Fant que naixen á tota hora; Si desde 'l sol que 'l cel dora Fins lo brí d’herba mes xich, Si desde 'l metall mes rich Fins á la mes vil escoria, Tot quant viu tingués á gloria. Lo serme dócil y amich:
Si á mon voler se cubrís Lo cel dels colors mes gays Y lo astre rey los espays De sos raigs mes clars vestís; Si jo pogués de improvís Fer naixer lliris y rosas, Y ricas perlas preciosas, Y que 'ls aucellets cantassen Tocatas que t' encisassen Per lo tendras y melosas:
Si tot quant la fantasia Mes rica imaginar pot A mon voler, com de un bot, Fer apareixer sabia; Si en fí tot quant vull podia, Senyora, un moment tant sols, Com de aucells alegres vols Venen á un arbre á gronxarse, Flors, cants y rims á posarse Vindrian en ton cor dols.
Jo faria que 'ls estels Teixissen per ton bell front Y per tos ulls, d' ells afront, Garlandas de llums y vels: Jo faria que los cels Fossen catifa á ta planta; Jo faria, pus es tanta
Ma voluntat d'ensalsarte, Que vingés pera adorarte Tot quant vola, brilla ó canta.
Jo faria que 'n los fulls De eix llibre ab cobertas d' or, Trovassen cent cants ton cor Y cent pinturas tos ulls. Faria que las que culls, O Geni, flors mes preciosas En las planas lluminosas Del cel, del cel las baixasses Y en sos fulls las derramasses Com suau pluja de rosas.
Jo faria... ¿mes que importa Que 'm falte 'l fadat anell? Ma senyora en son front bell Ja son mágich poder porta. Axi, oh cor meu, te aconorta, Pus pera fer de improvís De aqueix llibre un paradís Y perque 'ls genis se inspiren, Basta que una volta miren De ton duenyo el dols sonrís!
Janer de 1854.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Traducció de una oda de V. Hugo

¡Com es digna de tu, oh reyna de las bellas, La nit que nos cubreix ab son vel rich d' estrellas, Y 'ns banya ab sos olors! ¡Com son dignas de tu sa calma melancólica Y 'ls suspirs que fa 'l vent, con los de una arpa eólica, Al gronxarse en las flors!
¡Oh! jo estich devant teu, ó tu á qui mon cor ama, Miranme 'n ton esguart ple de amor y de flama; Jo admir' ton front rîent.
¡Oh! jo estich devant teu, y t' amorosa pensa Apenas ton bell cor á enagenar comensa Quant mou cor la comprent.
Benehit sia Deu, pus al formarte un dia Derramá en tu y la nit tant amor y armonia, Y perque fos ditxós, A tu y la nit os fiu tan puras, tan hermosas, Tan plenas de perfums, d'encants, d'estels llustrosas, Tan dolsas á las dos.
Si, benehim á Deu, á Deu que 't fiu tan pura, Que vestí 'l jorn de llum, d' estels la nit obscura, Y omplí mon cor de mel: A Deu que ab son voler los monts mes alts aterra, Pus es qui fiu brillar tos ulls sobre la terra, Com la lluna en lo cel.
Ell nos ensenyá á amar; lo amor, paraula santa, Lo amor per qui tot viu, lo amor á qui tot canta: Ell es qui fiu la nit. Ell es lo qui en ton cos que lo meu encadena Las gracias derramá com una copa plena, Y lo amor en mon pit.
Deixa donchs que t'estim. ¡Oh! lo amor es la vida; Es lo sol que se 'ns pont quant á la tomba humida Comensam á baixar. Sens ell res es perfet; res sens ell brillo dona.
La bellesa es lo front; lo amor es la corona: Deixa 't donchs coronar.
Lo que satisfá 'l cor no es lo argent, no es la gloria, Foch follet que l'orgull preten llegá á la historia, Y que mort tantost naix, Ni manco l' ambició que viu sols de quimeras Y 's consum perseguint com cosas verdaderas Las sombras de aqui baix.
¡Oh! 'l cor vol mes que açó; los suspirs que al cel volan, Las estretas de mans, dos esprits que 's consolan, Lo bes, perfum de amor. Vols veurers' retratat en lo ull humit que 'l mira, Vols las tendras cansons de aquella dolsa lira Que anomenam lo cor.
Tot te debaix del cel sa lley que á obrar l'obliga, Son lloch qu' estima mes, son niu, sa tenda amiga Hont reposa millor. Lo marí te la nau, y en ella sa fortuna, L' áliga te lo mont, lo cisne la llacuna Y l' ánima lo amor!
Mars de 1846.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Sonetos

¡Oh! sortiu per mos ulls en plors desfetas, Com fuig l' aygua sobrant de un vas de terra, Penas amargas que á mon cor feu guerra Y que per grans en ell veniu estretas.
¡Oh! versauvos en plors penas secretas, Si no voleu que 'l cor que 'l dol aferra Estalle prest, com cristallina gerra Quant fermenta 'l licor salta á miquetas.
Plorau donchs, ó meus ulls, puix necesita Mon pit llagat y mústich per reviurer Banyarse 'n eix plant dols que 'ls mals ofega.
Lo cor es com la flor que 'l sol marxita; Pus ni pot sens' rosadas la flor viurer, Ni revivarse 'l cor si ab plors no 's rega.
Plauhenme com cantor los clars de lluna En las nits del hiven ricas d' estrellas, Y en las postas de sol las boyras bellas Gom á pols d' or desfentse de una en una.
Jo amo las onas de tranquil llacuna Y las torras feudals pel sol vermellas, Que al reflectarse 's bressan en aquellas Fins que á borrarlas ve nit importuna.
Y plauhenme també las flors pintadas, Y la veu de las selvas misteriosa, Y dels bons temps que foren las baladas:
¡Mes ay! ¿qué val pel cor la troba hermosa, Del mon las armonías encantadas, Al costat del recort de una amorosa?
Cornellá, maig de 1845.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Traducció de V. Hugo

Quant la hermosa papallona Fuig del hivern en la entrada Buscant en terra templada Nous jardins, Deixa sempre alguns esqueixos De sas alas purpurinas Enredats en las espinas De 'ls camins.
Tal la hermosa incauta y débil Que hont son foll instint la crida Allí vola de la vida Pels senders, De sa roba de inocencia Deixa 'ls bocins mes preciosos Entre 'ls barsers espinosos Dels plahers.
Agost de 1849.
# Un tros de paper - Pobre llàtzer

Curt de vista, sense ulleres i arrupit al vetllador, treu la llengua i clava tatxes un sabater mort de son. Nostramo fa mala cara, i la bombeta pitjor. És de nit, fa un fred que pela, no passa una ànima i plou. En un plat de cou-dinar hi ha en remull un rosegó, i entremig de les pastetes, trist, magre, eixalat i coix, un pardal novell pidola en contínuo tremolor. Ja deixa l'home el martell, ja fa grunyir lo nyinyol, ja estiraganya lo cuiro, ja agafa lo brunyidor, atacona que atacona solemnement silenciós. A los peus hi té un gibrell ple de cendra i sense foc. Entra el fred per les escletxes i amb lo fred va lo terror de vent, xàfec i llampecs i terratrèmol de trons. Nostramo se tira enrera, baixa el cap i torç lo coll, i deixa caure los braços que està que no pot fer l'ou. Gira els ulls a la porrona esperant-ne algun consol; la porrona tota eixuta, li signa el cel amb lo broc, mira en l'aire i veu goteres, i s'aixeca fent un bot. -Xeixanta anys de pega!- exclama. -Xeixanta anys!- I amb lo puny clos se venta tres cops al nas no podent trobar-se el front. -Pega fou abans del part! -murmura: -per'xò só bord; i pega després del part lo anar sempre a tomballons, i no sent fill de ningú ser lo criat de tothom! Vint anys de fusell i ranxo en temps de _Napulaon,_ deu anys de fam i fusell mentres va haver-hi facció; ara sies miliciano, ara ja ho has sigut prou, aqui caic, aquí m'aixeco, patint fred, patint calor: mai he passat de posar mitges soles i talons! I un gos pater que recullo (ai fidelitat de gos!) que se'm menja la carn d'olla l'endemà i em deixa sol! Si això no és pega, ni mai! No tinc foc, no tinc claror, no tinc vi, ni fills ni pares... Vinga la corda del pou!- I tal dit, tal fet: l'agafa, hi fa un llaç escorredor, la penja en un clau del sostre, s'enfila en dos esglaons, fica lo cap a la baga, i repenjant-s'hi de cop... se trenca el clau, ell ve a terra i es fa un xiribec tan gros, que deixant-lo estaburnit ne raja la sang a doll. Piula el pardal famolenc i s'apaga el llum del tot, cobrint de piadoses sombres les míseres afliccions d'aquell sabater de pega... imatge del Criador!
X.
# Un tros de paper - Lo cólera

En un poblet de prop de Barcelona van agafar tal po del cólera que varen posar guardas per tots los encontorns. Al cap d' un rato se 'ls presenta, no un vehí de ciutat, que eran los que 'ls feyan po, sino lo mateix cólera en persona.
-¡Arri allá! -¡Lluny d' aqui! -¡Fuera bruto! Y tots li apuntan las escopetas. Deixeume entrar, no mes ne tinch de matar tres. -Ca, ca, fora, y si t' acostas no menjas may mes tomátechs. -Si no 'm deixeu entrar será pitxor, perque un rato no vos en adonareu, entraré y llavors vos mataré á tots. Aixó va posar sobre sí als guardas, y al últim li van dir: -¿Nos dóna paraula de que no mes ne matará tres? Lo cólera, colèrich de que se duptés de lo que ell deya. -Sí.-va contestar. -Donchs entri. L' endemà cuasi tot lo poble hi habia petat. Los guardas veyent semblant felonía lo citan á ca l' arcalde, y com tenían testimonis y tot, li preguntan: -¿Cóm es que habent dat paraula d' honor, no l' has cumplerta? -Sí, senyor, contestá 'l cólera, jo no mes n' hi mort tres, los altres s' han mort de po.
# Un tros de paper - Los dos gats

FÁBULA
Un diumenge al matí En un carrer que no 's mòlt lluny d' aqui, Un gat d' aquells de posició social Va trobá á un pobre gat de Catedral. Era 'l primé un gatàs, Bigotut, ben plantat, flexible y gras D' aquells que quant l' agafa un testarut No hià remey, té de durmi al pelut Y era l' altre infelis Un recort miserable y estentis De algo que habia estat No 's podia afirmar si aranya ó gat.
Com en aquet estrafalari mon La desditsa mes grossa es ser pelon, Y en conta de vestir al despullat Si la pell 'ns serveix queda pelat. Lo regalat milord, Que estaba aquell mati de bon humor, Al que era próxim sén va interpelá Ab los miols que tradueixo al catalá: ¿Ahónt vas, ser inédit y duptós Tan sense tú que sembla que t' has fós? ¿Qué has fet de ton passat? Que ni 'l terreno 't queda per ser gat. Si ets tisich ó pateixas de barretas, ¿Per qué no vas á Vichy ó à Caldetas? ¿De qué 't serveix lo lloch allá ahont t' amparas? ¿De qué 't serveix que 't diguin gat dels fraras? ¡Si en lloch de menjar ratas com los altres Las ratas se hos andrapan à vosaltres! Escapat, emancipat, y avisparsa ¡La esclavitut del negre es una farsa! Fixat en mí; repara quins palpissos; Péls que un gitano fins daria 'ls rissos. ¿No 't fa goig aquet greix Que dech mes que à las ratas al bon peix? Es dir que sens deixarlo respirá A la alsada 'n digué de un campaná Tantas, que hasta alguns gossos del vehinat S' hi van fer un fart de riure. ¡Era mòlt gat! Pero la Providencia, que, essent festa, No degué anar aquell dia á fer la siesta, Per castigar tans fums fa venir bè Que un gitano atravessi aquell carré. Al vénres aquell moltó, Los ulls se l' hi inflan de satisfacció, S' hi acosta à poch à poch, s' ajup, L' agafa pel clatell y 'l fica al sach. De modo, que aquell gat tan campexano Va fer nit á la panxa d' un gitano.
Aixó t' ensenyará, Lector, que de ningú no 't deus burlá, Pues, segons lo que 'ls llibres nos esplican, Cuan un pensa estar bè los polls 'l pican.
# Un tros de paper - Modes

A UN ANY
La principal moda de les criatures a tal edat és semblar-se a sos pares.
Les senyores com cal vesteixen els seus pimpollos de blanc, color en què hi ressalten molt més les taques. Els barrets es fan amb vel per millor dissimular les lleganyes i altres debilitats dels angelets.
Algunes mares devotes de l'economia i encara més de la seva comoditat, abans del part prometen vestir d'hàbit... a les criatures. Lo acostumat en semblants casos és el de la Mercè, que és del color de la llet que vomiten els querubinets a dida.
L'experiència té demostrades les ventatges de la bossa.
Les mares que no tenen nyinyera deuen prevenir-se de butxaques per les bosses buides i d'amagatall per les plenes.
A DEU ANYS
Vestit curt d'aprofitadures, amb sacsons per la creixença.
S'ensenyen els peus i les pantorrilles, i es fan petons als senyors de certa edat.
Gorra de bordegàs amb plometes de colomí xarel·lo.
El mirinyac se sol portar un poc més llarg que el vestit perquè es vegin els acers i algunes voltes el pany de la camisa.
El passeig es fa a camades per la Rambla, i el to superfí el dóna un sèquit no menos numerós d'estudiants de primer any d'Institut, fumant cigarros de matafaluga lligats amb paper de regalèssia.
A VINT ANYS
Vestit de vesta amb penjarelles d'immundícies vàries i forros de ca l'esparter.
Botines amb ullets, com abans se duien les cotilles.
Camisons amb trampa i en la ratlla del mig el retrat d'un botifler, que té donada paraula de casament amb paga i senyal.
Mig barret amb un jardí de flors i flocs, i en el cim un ànec lloca amb sos pollets.
Cotilla amb eixamples.
Les molles d'ulls, o les que tinguin algun defecte en l'hermosura de la vista, podran usar ulleres, tenint molt cuidado de mirar descaradament als homes, gràcia que dóna cert aire de vencedor d'Àfrica.
A TRENTA ANYS
El mateix de l'edat anterior, portat amb algo més de descuit. A primera hora del matí senta molt bé el vel a la cara i el llibre de missa.
A QUARANTA ANYS
És de gran moda tenir una filla de quinze.
Però que no passi de quinze.
Que sempre en tingui quinze.
Si en té setze ja no en fem res.
A CINQUANTA ANYS
Les modes de vint, restaurades per la tintura Padró i les potingues de casa Roviralta.
Quan se tenen diners és de gran to fer-se l'amiga i segona mare d'algunes polletes.
A SEIXANTA ANYS
Tururut dotze hores.
L'ORFANETA DE MENARGUES
# De matí

DE MATÍ
Pe 'l cel la celistia, Per terra les flors; Suau primavera Pe 'l mon y pe 'l cor... Mos peus trepitjavan L'herbeta del bosch, Com santa catifa D'un temple compost. Pe'l camp á les hores Jo anava tot sol, Tot sol y en companya (Dolcíssim recort!) L'aucell de veu pura, Los arbres y flors,
L'amiga campana, Les gotes de rou, Tot fent reverencia, Me deya llevors: «¡Benhaja ta vida! ¡Benhaja ton cor!»
Mon cor no cantava; Batia tan sols. Vessar no podia Com l'auba sos plors. Dins ell abundosa Corria una font; Ses ones tranquiles No feyan renou... Y allá... en mitx de lliris (¡Oh gloria del cor!) En pau y silenci, Dormia l'Espòs.
# De porta en porta

DE PORTA EN PORTA. _________ —IMITACIÓ DEL ALEMANY.— (Traducciò.)
Trucantne de porta en porta, per lo món ne caminava, demanant aculliment en lo nom de la desgracia. De la superba fortuna: truqui al poderós alcássar, y un negre maravedís dés de la finestra 'm llansan. Del honor truquí á las portas y 'm contesta una fantasma. «Si no ets ni noble ni rich, no trovarás aquí entrada.» A las portas del treball truquí, derramantne llágrimas, y 'm respongueren uns plors que á los mèus plors ofegavan. La casa de la alegría cerquí, pero d' eixa casa dirme ningú me sabé, encar' que tots la buscavan. Llavors, arribí á la porta d' una caseta mòlt blanca que en un siti retirat muda, trista y solitària, s' escondía, s' escondía, d' un xiprer sota las brancas. Suáu, mòlt suáu truquí, tementne que se 'm negaran; y mòlt baixet, mòlt baixet contestaren: «Entra, passa; que encar qu' es humil mon llar y mòlts en ell ne descansan, sempre hi ha espay en la tomba per' acullir la desgracia.» Enrich Claudi Girbal.
# Les barres de sanch

Dins son palau de Valldaura
trist està Jofre el Pelós
mirant son escut que penja
d’un feix de llances i estocs.
Els cavallers ja li diuen:
-De que esteu tan neguitós?
-De veure ma adarga llisa
com un llibre sense mots.
-Llisa n’és la vostra adarga,
mes té el camp de plata i or.
-Bé té el camp d’or i de plata,
mes és un camp sense flors.-
Mentre diu eixes paraules
una carta n’ha desclòs;
la lletra n’és del gran Carles,
el segell d’emperador:
«Els normands entren a França; ajudeu-me el meu nebot, que si vós em deu ajuda cada braç valdrà per dos.»
Quan les lletres son llegides,
–Cavallers anem-hi tots.—
Ja es cobreix de fina malla,
ja se’n calça els esperons,
ja se’n volen cap a França;
bon camí que Déu els do.
Quan el camí se’ls acaba,
se’ls comença el treball fort.
Carles Calb està en batalla
i els normands li prenen lloc,
com un mur de ferro verge
avançant cap a migjorn;
ragen sang destrals i llances,
les ballestes ragen foc.
A la primera envestida
el mur de ferro se romp;
els normands van de recules
per escapar de la mort.
A la segona envestida
no se’n veia cap enlloc.
Els francesos demanaven:
–Qui és aqueix batallador?
–El Comte de Barcelona,
el comte Jofre el Pelós.—
La darrera de les fletxes
l’ha ferit a prop del cor.
Ja l’entren a una tenda
que prengué als normands traïdors:
el primer que l’hi visita
n’és Carles emperador:
Carles mira ses ferides,
ses armes mira el Pelós:
tot mirant les seves armes
sospirava de tristor.
–No sospireu, el bon comte,
mont metge arriba tantost.
–De les nafres no me’n sento,
sols me’n sento de l’honor,
puix en el camp de la guerra
per mon escut no hi ha flors.
–Si el teu escut n’està sense,
ton pit n’està vermellós.—
Posa els dits en la ferida,
les passa per l’escut d’or.
Si el comte Jofre plorava,
encara plora més fort,
mes ses llàgrimes de pena
ja son llàgrimes de goig.
–Grans mercès, lo rei de França,
grans mercès, l’emperador.
Si no puc tornar a veure-us,
Catalunya i Aragó,
est testament us envio
escrit en sang de mon cor;
graveu-lo en totes mes torres,
brodeu-lo en tots mos penons,
i porteu les quatre barres
a les quatre parts del mon.—
Oh, soca de nostres comtes,
Déu no el vol arrencar, no;
de les barres catalanes
tu en seràs lo portador:
grans províncies les esperen
per gravar-les en son front,
los espanyols en ses armes
los catalans en son cor.

## Referències

Text original publicat el 1888 dins del llibre Pàtria, de Mossèn Jacint Verdaguer i Santaló.

## Edicions

* VERDAGUER, Jacint. Pàtria. Barcelona: Estampa de Fidel Giró, 1888. Sense ISBN
* VERDAGUER, Jacint. Obra completa. Vic: Eumo, 2002. ISBN 978-84-7602-719-6.
# Les barres de sang

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Les barres de sang pot tenir els següents significats:
* Les barres de sanch, poema de Jacint Verdaguer (Dins son palau de Valldaura...)
* Las barras de sanch, poema de Josep Coroleu i Inglada (Trist estava lo bon Compte...)
# Les cares noves

    Si tu, que has envellit, et mories primer,
    ni la catalpa ni el til.ler fragant
    no em sentirien pas els peus, ni petjaria
    allà on forjàrem el que les dents del Temps rompran.
    Que representin les cares noves els enganys que vulguin,
    a les velles cambres. La nit pot pesar més que el dia.
    Encara les nostres ombres ronden pel jardí de grava.
    Semblen, els qui són vius, més ombres que no elles.
# Les deus unides/Avis i néts

Avis i néts
I
Com cims nevats tenen els vells la testa i el front, sovint, com emboirat; però, davall la neu, la boira i la congesta, els rierols fan un alegre so.
II
Vora les soques que arranà la serra quan els arbres ja foren massa vells, creixen, nodrits per la mateixa terra, els arbres joves, coronats d'ocells.
III
Mants cops, esposa, els roserars floreixen. Així, tres cops el nostre amor florí, i ara som com les roses que es marceixen, voltades de capolls a mig obrir.
IV
No sempre el més feliç és el més savi, ni el qui més béns o mèrits ha obtingut. El càndid nét és més feliç que l'avi pel que no sap i pel que no ha viscut.
V
Jo t'he posat mon nom, oh, infant que a l'alba de la vida et desclous!, i, al mateix temps, damunt l'escorça l'he gravat d'un àlber perquè tu i ell em recordeu ensems.
VI
Tot i caduc, quan toma el maig, rebrota l'arbre que el fred no resistí, geliu. I quan el cor d'il·lusions s'esgota en les dels fills i els néts es sobreviu.
VII
—Amb mots suaus —diu el proverbi— es guanya, més que amb les armes, l'enemic—. Així l'infant que, amb dolça i obstinada manya, la voluntat de l'avi fa cedir.
VIII
Quan l'arbre és vell i ja no fruita, encara pot servir de quelcom i heure'n consol: servar l'ocell que, amb fresca veu i clara, canta damunt el frèvol branquinyol.
IX
L'infant no pensa què podrà ser un i, si ho pensés, ja no seria infant. I la rosa potser no s'obriria si sabés que sa vida és un instant.
X
A bescanvi de besos i rialles, l'avi dóna quelcom que dura més: dóna el màgic encís de les rondalles i els consells, de més vàlua que els diners.
XI
El xop novell no sabrà mai que un dia d'un xop anyenc fou el tendríssim brot. Quan seràs gran, si jo demà moria, tu, que ara em veus, m'oblidaràs del tot?
XII
Bell és collir les flors de matinada, la flor d'amor en el vernal jardí. Feliç, però, qui, entrat a la hivernada, la flor dels néts encara pot collir.
# Les bèsties al naixement

1. Les gallines van pujant, juntes van, el gall cantant. Van ballant el minuet, que el Xiquet molt se n’alegra; van ballant el minuet, molt se n’alegra el Xiquet.
2. A tot vol el rossinyol ha arribat abans que el sol; s’ha parat al branquilló del bastó del Patriarca, s’ha parat al branquilló i refila una cançó.
3. Amb la veu d’un esparrac les granotes fan rac, rac, mentre el grill amb el ric, ric, fa un bonic flautí de dansa, mentre el grill amb el ric, ric, fa un flautí molt rebonic.
# Les cigonyes

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Les cigonyes pot tenir els següents significats:
# Les deus unides/Apologia gnòmica

Apologia gnòmica
No basta el llor simbòlic ni heu la immortalitat aquell qui es mou i crida, sinó el dotat que lluita per fer realitat el somni de sa vida.
Ell de la moda efímera es desentén i, endins, cava en la pròpia gruta i té prou fe per vèncer l’engany de tants camins i fer la seva ruta.
No és obra d’un sol dia l’obra que resisteix el temps, incommovible; el preu que l’art durable i autèntic exigeix no a tots és assequible.
No amb fàcils simulacres ni amb obres a mig fer hom assoleix la fama: només l’obra acabada del tot pot satisfer el cor d’aquesta dama.
Bé ho saps tu prou, artífex amic, tu que, a resguard del popular tumulte, has rendit en silenci, com un cartoix, a l’Art un incansable culte.
Passaves i et fonies com ràpid meteor i hom deia: —On va?— I és ara que ens sobtes amb el fruit secret del teu amor, tan bell que ens aclapara.
Oh, quin amor no fóra el teu amor, que féu possible tanta glòria! I quin esforç més ímprobe per conquerir el trofeu de l'àrdua victòria!
Tu dónes a la pedra amorfa ànima i sang, al teu instint subjecta, i ella se't lliura en formes que revelen ton rang de creador perfecte.
En formes que recorden l'antiga veritat que diu: —Tot mor i passa; només l'art veritable ateny l'eternitat i a l'home sobrepassa.—
Modern i antic, tu ens mostres —oh, ingenus capitells!— com fàcilment s'alia a mòduls que il·lustraren medievals cisells la nova imatgeria;
com l'art no coneix límits d'espai ni temps i com, en generós contacte, la vida, més que els falsos enginys, t'ha ofert quelcom millor que l'art abstracte.
Salut, amic! Quan deixis aquestes llums d'ací per unes llums més pures, aquestes pedres vives no et deixaran morir: en elles, tu perdures.
# Un tros de paper - Coses que es diuen sempre

Quin fred!
Quina xafogor!
Aquesta criatura és tan viva que no viurà.
El bacallà quan és bo, és millor que el peix.
-La seva noia és molt guapa!
-És dreta i igual, gràcies a Déu.