# Poesies gallègues

POESIES GALLÈGUES EXTRETES DEL LLIBRE TITOLAT
CANTARES GALLEGOS
TRADUHIDES EN VERS CATALÁ PER En Joan Martí y Trenchs LLICENCIAT EN FILOSOFÍA Y LLETRES Y FARMACÈUTICH DE SANT VICENÇ DELS HORTS PRÒLEG DE Joseph Granger
Pàgina:Poesies gallègues (1917).djvu/5 de la terra llaurada de poc; el batre de dos cors enamorats que ignoren paraules i esquisiteses ciutadanes (oh sublim ignorancia!); l'oració de la noia que demana a Sant Antoni, un home:
Donèu-me, Sant Antoni, un homenèt encar que petit siga com un granèt...
Toqueu-li, Sant, lo còr, per' que'm demane, que jo ja soc soltera y vull casar-me...
la clamor de la pobre mare que acarona i afalaga a sos infants i a l'ensemps se queixa de que les figues no siguin madures, que el gat i el gos els furti el menjar, que la viram del veï picoteji al corral propi; i aquelles dolcíssimes estrofes, dignes companyones del plany verdaguerià:
Ay! ayrèts, ayres, ayrèts, ayrèts de la meva tèrra! Ay! ayrèts, ayres, ayrèts! a ma casa, ayrèts. portèume. Sens ella viure no puch  . . . . . . . . . . ayrèts de la meva tèrra! Si no m'hi portèu, ayrèts, tal vòlta ja no'm conegan.
Altre temps estava ròija lo mateix que una cirera; ara estich descolorida com los ciris de l'esglesia; com si una bruixa'm xuclés la sanch de les meves vènes.
I ara, en parlar de la traducció, faré constar previament que en Martí i Trenchs no és pas un escriptor de la derrera fornada. Com al principi he insinuat, els cabells blanchs que noblement li coronen el front, acusen en el traductor a un germà dels que saludaren el nostre Renaixement. Aquesta advertencia m'excusa de parlar sobre certes característiques ortogràfiques, estètiques i fins ideològiques que per força han de sorprendre an els lectors del present volum; mes a mes si aquests s'han familiaritzat amb les moderníssimes normes literàries. Respecte a la fidelitat de la versió, crec que no fou escrit pas per a en Martí i Trenchs aquell incisiu, sagnant «traditore» de la coneguda sentencia italiana. Plaume consignar que el traductor ha volgut fer obra patriòtica a l'escampar entre el nostre poble la inspiració de la gran poetessa gallega que tan simpàtica ha estat sempre als cors catalans, vers amadors de tot lo que aflaira a regió, puix ens recorda a la mare Catalunya.
T'estimo tant, vida meva, Y es tan gran lo meu amor, Que, pera mí, tu ets la lluna, Blanca aurora, esplendent sol. Rosa que Deu ha plantat Apropèt de frèsca font. La esperança del meu pit Y la vida del meu còr. Aixís jo't parlava un dia Y't mostrava'l meu amor. Pel caminèt de Sant Lluís. Tot oprimit pel dolor. Aixís jo't manifestava La meva ardenta passió. Mentres que tu m'escoltavas, Tot esbrotantne una flor, Perque no vegés tos ulls Que indicavan traició. Després que ton sí'm donares. En proba del teu amor. També’m vas dà' un clavellèt Que vaig guardar en lo còr. Clavell, clavell, malehit, Que'm va ferir de dolor... Però al passar per lo riu Lo clavell se n’aná á fons... Lo bon camí qu'ell tingué Deu del Cèl també te'l dó!
Passa, riuhèt, passa, riu, Ab lo teu murmuri fí; Passa per entre les flòrs, Colòr d'òr y de marfil, A les que ab tos dolsos llavis Tant dolses coses sabs dir. Passa y mira que no't vegin Que vas á la mar sens fi; Perque allavors ¡ay pobrètes! ¡Quin plorar y quin neguit! Si savías la estranyesa, Si savías lo sufrir, Des que no estich aprop teu Que lo meu còr ha patit; Me vé tal anyorament Que'm fa tant y tant sufrir, Que m'atormenta molt més, Si vull aparta'l de mi. ¡Ay que fora de les flòrs Si no't tenian alli, Anant per la verda riva, Per la riva del Carril! Passa, passa, poch á poch. Ab lo teu murmuri fi, Camí de la mar salada, Camí de la mar sens fi; Y porta eixes llagrimètes. Si has d'arribar fins allí, Apropèt del meu amor, Apròp del meu serafí. ¡Ay qui llagrimèta fós Per'allá poguer venir! Qui un camí sapigués fer Per'anarhi tot seguit. Si lo mar tingués baranes Ja vindría allá al Brasil; Com que'l mar no té baranes. Amor meu, no hi puch venir.
Deu te benehesca, nina, Ja que't va fer tan graciosa. Ja que't fiu tan aixerida, Qu'encar qu'he recorregut Molts poblèts y molles viles. Com tu no n'he vista cap Tan rebufona y bonica. Ben haja qui't va parir, Ben haja, nina. qui't cría. —Deu vos guart, bona vellèta, Que us guardi Santa María, Que us dich que sou falaguera Y de paraules molt fines. —Pera serne ben parlada. Ningú s'ha perdut may, nina, D'entre'ls aucells s'esculleixen Aquells que millor refilan; Mort ofegat en la palla Aquell pollèt que no piula. —Dònchs, si vos fossiu pollèt, No crèch pas, vellèta mia, Que d'aquest mal may morissiu, Que de piular ja'n sabriau. —¡Què hauria sigui de mí, Filla del còr, aixerida! Sens cap amparo en lo mòn. Órfana tota la vida. Demanant de porta en porta, Pà per los pobles y viles; Y quan la vida se passa. Com vida de pelegrina. Que busca, pelegrinant, Los rosegons, cada día. Cada día en llunyes tèrres, Cada día en llunyes viles. S'ha d'apendre allavors tot, (Perque sinó un moriria En algún porxo estirada Y ni un se’n recordaria); Lo refilar dels aucells, Dels colomèts la vèu trista, Lo ben parlar que seduhèix Y l'humilitat que obliga. —Sabèu molt, bona vellèta, ¡Teniu gran sabiduría! ¡Qui pugués córrer lo mon Per ser com vos aixerida! Qu'encar que treballs se passan Anant per les llunyes viles, També ¡qué coses se saben! També ¡qué coses se miran! —Val molt més que may les vejas Que allavors te perderías, Que'l que vòl mirar lo sòl Prompte's queda curt de vista. —Teniu rahó, bona vella, Més, vos. teniu clares nines: Que Santa Llucia gloriosa Us ha dat una gran ditxa. —Molta devoció li tinch A eixa Santa benehida; Més no sempre clares nines Son senyal de bona vista; Jo de tant clares n'he vist Com les aigues crestallines. Que al passar per lo rocam Brunzian de nit y dia, Qu'entre tenebres estavan. Que entre tenebres vivían, En tenebres de pecats Que aquestes son molt menys vistes. —Si de los pecats parlèu Es blat que per tot espiga, En totes parts sempre creix, En totes les parts se cría, Mes uns son com sang cremada. Altres son com les matzines, Y els que viuhen entre bruixes Son més negres que la tinta, Que naixen entre òr y seda Fent-los l’envèja caricies, Mantenint-los la luxuria Y mimant-los la codicia. —«Déixat de roda’l món, noya, Que qui bé está, que be estiga;
No vulguis córrer ciutats. Ni tampoch les llunyes viles, Que'l món dona mala paga A aquell que massa l'estima; Potse' allí farías mal Menfres que aquí no'n farías. Qu' encar' que aquest blat dolent En totes les parts espiga. En unes, s'allara poch, y en les altres creix que admira. —Parlas com un advocat, Y qualsevol pensaría Qu'en los llibres has après Aquesta parla tan fina. Aquest bell doll de paraules, De paraules tant ben dites. M’has posat tant la pó al còs, Que d'aqui may sortiría Sense porta' escapulari Y medalles benehides. En un costat del gipó Y al costat de negra figa, Per lliurar-me de les bruixes Y de dones malehides. —Que't lliuri de tu mateixa Li has de demaná a Deu, nina. Que per ço nosaltres som Les bruixes me's malehides: Mes, ja s'acosta la nit Ab ses estrelles boniques; Ja han tancat lo bestià' Que pasturava a les vinyes; De lluny campanes se senten Que tocan l'Ave María. Cada conill, al seu cau Tot lleugé' y corrent se fica. Que la nit es mal company Si un no té ni amich ni amiga: Mes, ¡ay! que jo no tinch cau, Ni una barraca petita, Ni teulada que'm xoplugui Dels vents y la nit humida. ¡Quina vida la dels pobres!... ¡Mes amarganta y mes trista! Mes nostre Senyor fou pobre; Que aixó de consòl me siga. —Aixís siga. bona vella. Mes, per la Vèrge Maria, Avuy no't tocarà'l vent. Puix dormiràs en pallissa, Ni la neu te glassarà Puix tindràs la llar amiga, Y menjaràs escudella Ab patatètes molt fines. —Que Deu siga benehit Y sa Mare benehida. Que ab tant bé de Deu m'ajudan Per una mà compassiva; Que Deu te dó bona sòrt Y també molts anys de vida; Se't tornin les tèules d'òr, Les pedres de plata fina, Y cada grà un diamant Cada jorn se't torni, nina; Y ara mateix, filla meva, Perque pugas divertir-te, Ballant ab tes companyeres Que jugan per allá dintre. Te contaré unes histories. Cantaré cansons boniques, Tocaré les castanyoles Filla del còr, aixerida.
Aquell que un dia ha estimat Y ha estimat ab vèr amor, Poch ò molt queda ferit En lo bell fóns del seu còr. Allà á les tardes serènes, Allà á les tardes callades, Son molt mes dures les pènes Que en les belles alborades.
Allà à les tardes ombroses. Allà à les tardes obscures, Les rialles son menys xamoses Mes negres les desventures; Que no hi ha tarda tranquila Pel qui la pau no té al pit, Y mes prompte s'aniquila Quan mes espera la nit.
Jo prou sé aquestos secrets Que's posan á les entranyes. Que sempre estàn inquiets. Prenent mil formes estranyes: Jo conèch eixos torments Que consumen y devoran, Que fan gemegar los vents Y que mossègan quan ploran, Y si ara somrïent canto, Y canto ab un tò festiu, Més llàgrimes he plorat Que aygua no ha portat cap riu: Fa pochs dies he passat Fondes pénes y pesars, Y ha plorat gotes tan frédes Com les aygues de los mars.
Ara rich y estich content, Canto pel mont del plà, Mirant d'allà ahont vé lo vent Quan vaig a tancà'l bestià'. Ara que tot me somriu Dòrmo à vòra de les fònts, Dòrmo à vòra de los rius, Dòrmo en lo bell cim dels monts.
Marxí un diumenge Cap allá al tart, Quan ja está'l sòl Pera amagar-s. Ab uns blanchs nùvols, Ombra dels sants, Ab papellones Que van volant, Ab gran burgit Süau y baix; Errants celatges Atravessant, Còssos estranys Qu'escampan raigs, Que son tresòrs D'òr y diamants. Vaig passar monts Y també valls, Passí planuries Ab erms sorrals, Vaig passar rius Y també mars, A pèu aixut Y sens cansam. Vingué la nit. Nit molt brillant, Ab una lluna D'hermosos raigs. Vaig anà ab ella Sempre endevant, Ab los estèls Pera guiar'm, Que tan sòls ells Portan á cap; Después l'aurora Ab son semblant, Cobért de roses M'il·luminà; Llavors vegi, Entre'l brancam, Dels olms y pins A blanquejar Una caseta Ab colomar, D'hont surten y entran Colomèts blanchs; En ella s'ouhen Melosos cants
y gran gatzara Honl hi ha ninètes D’homes galans, Hont hi ha galans, Que ab les ninètes Que lot lo dia Estén juganl: Passan jugant, Tot es bullici. Hont giravoltan Tot es ballar, Sense cansar-s Menlres la pedra Joves y vells Del molí bat, Petits y grans, Mòl que mes mòl, y sens que ho vulgan Dali que dal, Allà me’n vaig Tots ells seguint y’m diverteixo Lo seu compàs. y ningú ho sap. Vaig al molí No hi ha cap llòch, De! castanyar. Per mi lan gral. Com lo molí Del caslanyar, Y'l vent m'hi porta Y'l vent me'n trau.
Mirèu allà dall De frèsca monlanya, Que n'eslé cubèrla De ginesta gaya, Ninèla morèna. Que va tota blanca, Que un nuvolèt sembla Perdut en montanya, Que gira, que corre, Que torna, que passa, Que volta, que roda, y després se para. Ja’s vèu revestida De bromera blanca, Del aygua que salta De bella cascada; Ja drèla en lo cim, De roca mólt alta, Inmóvil qual Vèrge De pedra s’està ara. La cofia de sèda A los vents llensada, Les trènes desfetes Que’ls ayres escampan Del mantell les puntes Totes aixamplades, De lluny ben bé sèmblan D'un éngel les ales; Si jugan ab elles Les brises de larde. No crèch pas que un éngel Las mogui ab més gracia, Jo penso ipobrèt De mi! que’m demanan. Si las veig volanl Per les verdes branques; Més iay! que’ls meus ulls Los Iraydors m’enganyan: Hi vaig, y lleugera En boyres s’amaga; En l’ombra dels pins Ho fa altres vegades, y cansons meloses, Amagada canta, Que’l còr ne ferèixen Que d’amor abrasan, Que de de lanl ferit, Lo pobrèt fa lléstima. iQue maca! jqu’hermosa! Que frèsca, que blanca. Fiu Deu a la nina De verda montanya! 21