OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aplech de versos - En Jeroni

En Jeroni a trench d'aubada
s'en va anar a confessar;
els pecats que's confessava
fan escruixî'l capellà;
ja li'n don'per penitència
un dia de dejunar.»
En Jeroni s'ho apunta,
per no haver de rumiar:
«En Jeroni, plogui o nevi,
demà té de dejunar.» El dia de coll s'acaba;
ja arribem a l'endemà:
allò qu'ahir s'apuntava,
avuy ho torna a mirar.
Lo qu'és el paper no falla,
y'l paper porta «demà».
Cada dia, quan se lleva,
de llegirlo no s'està;
mes, com que, per anys que passin,
el paper dirà demà,
en Jeroni no dejuna
ni jamay dejunarà.
# Aplech de versos - Epílech

Quan cada dematí a dins del seu jardí el pensament me porta,
la veu del rossinyol
que canta'l naixent sol, y si m'en diu de coses!
Em parla d'una amor
que s'en ha endut la flor
encesa y aromosa
de gaya joventut;
mon paradís perdut
jo hi tinch en eixes ombres.
El rossinyol, a dalt
del arbre més capdalt,
d'amor llençava notes;
a baix, nosaltres dos,
un himne de dolçors
cantàvem llargues hores.
# Aplech de versos - Himne al Sants Ignocents (D'Aureli Prudenci Clement)

Salve, martres en flor —que renemich de Cristo
al cel vos transportà,
com transporta les fulles —de rosa, tot just nades,
el torb qui brunz irat.
¡Oh víctimes primeres —qui per Jesús moríreu. tendre estol d'immortals,
qui jugueu ignocents —ab palmes y corones
sobre'l meteix altar!
El tirà neguitós —escolla com el Príncep
dels reys us va animant:
qui en nom d'Israel regna, —qui en el palau domina
del Profeta real.
Y diu irat l'esbirro: —Tu del darrera, empenyme;
satèlits, prompte, avant;
desenvayneu el ferro, —colpejem y que s'omplin
tots els bressols ab sanch!—  
Foll el butxí traspassa —les desagnades víctimes
ab coltell flamejant
y mira si en el cossos —d'aquelles tendres ànimes
un sol halè ha quedat.
¿Quin mal a aquest iguala? —¿qui ajuda al rey Herodes
en crim tani inhumà?...
En tant, Crist Unigènit —impunement s'aixeca
en mitg la mortandat.
# Espronceda

___
ESPRONCEDA ___
Traducció en catalá del CANT Á TERESA, del CANT DEL COSSACO, y del CANT DE LA ETERNITAT, de dit autor,
per
Francesch Pelayo Briz ___
BARCELONA
LLIBRERÍA DE ESTANISLAU FERRANDO Y ROCA Rambla de San Joseph, número 18
1862
# Estatut d'autonomia de Catalunya (2006)

| Estatut d'Autonomia de Catalunya Aprovat pel Parlament espanyol el 30 de març de 2006 i pel poble català en referèndum el 18 de juny de 2006   Wikipedia logo Informació sobre el text. Wikiquote logo Citacions i dites. Wikinews logo Notícies. | Preàmbul Títol preliminar Títol I. Drets, deures i principis rectors Títol II. De les Institucions Títol III. Del poder judicial a Catalunya Títol IV. De les competències Títol V. De les relacions institucionals de la Generalitat Títol VI. Del finançament de la Generalitat Títol VII. De la reforma de l'Estatut Disposicions |
# Esplai

Esplai
Què fas, cor meu, que no bategues? Què fas, cor meu. que no sospires, ni, alabatent, el vol desplegues, o no't regires,
com un colom, al fons del pit, per volâ, amunt, a l'infinit?
Que estàs parat...? Que, potsê, ets mort? Respon-me, cor!
Ton propi pes t'enfonza a terra, i en tu s'aferra el mal del món, eixelador. No ets volador! No tens alè per volâ al cel, com un estel o un sol petit, vessant claror
Amunt, cor meu:
no't faci por
si veus els cims coberts de neu!
# Cap al tard/Cansó dels pins

De la costa brava som la cabellera,
y sobre'ls abismes del mar avansant,
som de la Roqueta la visió primera
que saluda de lluny al navegant.
Quan l'illa va néixer, la mà creadora
en la terra verge llensá la llevor
de la rassa nostra qui, dominadora,
per tot arreu la clapa de verdor.
Som una harmonía de l'illa qui canta;
de la nostra escorsa degota salut,
y sote l'espessa verdor onejanta,
brunzeix un món d'eterna joventut.
Tribus espargides que's veuen d'enfora,
alenam empeses per un ritme sol;
si un pi destralejen, la pineda plora;
si la pineda cau, l'illa se'n dol.
Aquí la llegenda hi té son hostatge;
palau de columnes que s'alsen a mils,
van, al clar de lluna, per sote'l ramatge,
blanques visions de túniques sutils.
Coronam la serra de segles enrera,
y sobre'ls abismes del mar avansant,
som de la nostra illa la visió primera
qu'encoratja de lluny al navegant.
Aquí la sofrensa hi troba col·liris, l'insecte s'hi penja de l'or qu'ha teixit;
y'l pastor, a l'hora que's baden els lliris,
hi consulta l'horari de la nit.
Atreim a la terra la boira qui passa;
som l'aura divina de la llibertat;
si la destral sona, com una menassa,
retruny al cor d'un món esparverat.
# Cap al tard/Als autors de Horacianes y Enllà

Als autors
de «Horacianes» y «Enllá»
Per camins diversos ¿ahon la guiau la Musa divina que us dona la mà?
Senyant la nuesa de son pèu descals en l'arena humida, l'he vista passar, ab cabells alloure, fresca y odorant de l'aigua nadiua qu'en la fosca naix.
L'he vista llavores,
ab cabells nuats
y túnica grega,
la lira en les mans,
per la gradería
de marbre muntar
a l'intercolumni
del temple ideal.
Ab cabells alloure
o ab cabells nuats,
sempre es la mateixa,
la vera, la gran,
que'ns tramet la dolsa
faysó maternal;
digna poesía
d'un poblé que sab
en majestüosa
riuada avansar……
¡Oh, per Catalunya
quin florir de Maig! Sent la veu d'En Costa,
la d'En Maragall;
veu creixe' les branques
de la catedral
que pujen a cloure's
en l'immensa nau
on sonará l'himne
dels nostres infants;
y com un sol home,
sentint bategar
dintre les entranyes
l'empenta vital,
porta, esperansada,
sos mil estandarts
a l'heroica festa
de la llibertat.
# Cap al tard/Anacreòntica

La font ens avisa
vora del barranch;
la taula y el banch
son pedra macisa.
El crestall irisa
el tovalló blanch;
s'escalfa la sanch,
la gent s'electrisa.
Mes, a l'insolenci' imposa silenci
sagrada remô…
Ab sutil fumera
dins la cafetera
bull l'inspiració.
# Cap al tard/Dins lo temple

A l'hora que'l día mor,
de la nau d'estrelles d'or
eixí, sens que sospitás
que la remor de son pas
retrunyía dins mon cor.
Jo que dins l'ombra amagat
la veya, entrí a la capella
de Jesús crucificat,
per besar lo peu llagat
on l'havia besat ella.
Ara qu'ella m'ha trahit,
sempre que bes, penedit,
d'aquell peu la llaga uberta,
sent qu'aufegant-me's desperta
lo foch que cova en mon pit.
# Cap al tard/Dol

<poem> Sé d'una vella concirosa a qui sos fills varen deixar per la fortuna fabulosa de l'altra banda de la mar. Com la grisô d'un ull d'oracle, mira la fonda solitut, esperant l'hora del miracle que li retorni el bé perdut. Com ella guaita la marina, mon pensament vetla, abocat;
mes la finestra ahon s'inclina
s'obri devant l'eternitat...
Arriba un jorn que nostra vida
ja no veu res en l'avenir,
mes, a l'hivern rejovenida,
en la dels fills torna florir.
Tebia dolcesa els ulls amoixa
de presentir la tendre mà
qu'en acabant l'última angoixa,
piadosament los tancará.
Y de llur vida l'auriola
ens sembla veure en lo futur,
que nostres cendres agombola
assoleyant el vas oscur.
Però si cau llur jovenesa
y se'ns acluca l'ideal, ¿què n'ha de fer de sa vellesa
l'árida soca paternal?
Cap a l'abisme que'ns espera
mon pensament amolla el fruit,
com el brancam d'una figuera
tota penjada sobre el buit.
Llum de recorts passa allà enfora,
pluja d'estels en la negror. No m'en sé anar, no, de la vora
de mon terrible mirador.
Com en el fons d'un vell retaule
llisquen els dos adolescents;
passen, ulls cluchs, sense paraula,
come sonámbuls somrients.
Passa la flor de l'amor mia,
passen en creu aquelles mans
que ma tendresa cobdicía,
pera besaries com abans.
De la foscor may esplorada
pujen alens d'oratge fret,
que m'existencia amenassada
fan tremolar com un llumet.
¿Cal defensar la flama incerta
d'aquest llumet feble y morent? Pera tancar la porta uberta
¿cal que forceji contra'l vent?
¡Entri la ratxa qui'm perfuma
ab la fetor d'un món podrit;
munti l'oreig que du l'escuma
de les rompents de l'infinit!
Ombra divina, protectora
de l'aliansa dels dos mons,
jo torn a tu; mon cor anyora
les oblidades oracions.
Aquí tot parla de l'imperi
ahón sejornen els difunts;
aquí batega el gran misteri
qu'a vius y morts escalfa junts.
Sols la fredor d'aquestes lloses
calma la febre de mon front,
devant les úlceres descloses
de l'enclavat en creu d'afront.
Els qui duym l'ànima ferida,
com els captaires afollats,
entre'l tumulte de la vida
ens hi trobem desamparats.
Mes en el temple qu'il·lumina
com un estel la llantia d'or,
l'eternitat s'hi sent vehina,
afalagant el nostre cor.
Y'ls endolats, al peu de l'ara,
sentim els morts més avinent,
y a aixugá'l plor de nostra cara
vé la caricia de l'ausent.
# Cap al tard/Al lector

En l'edat madura, no sé com ni per què, m'entrà un ram d'anyoransa de l'escenari rústich, impregnat de mos recorts personals, que guaita, enfora, per sobre el clos de la vida ciutadana. L'imperi de blavors esquerpes despertà en mon esperit un desitx concupiscent de llibertat y comunicació directa ab la naturalesa. D'aquesta set nasqueren les Cansons de la Serra; y moltes d'altres n'apuntaven, com a brotons, esperant l'hora de badarse. Mes un vent d'infortuni me corsecà, glassant en flor la nova primavera. Sobrevisqueren imatges y conceptes, no la calor y la sava per animarles. Sols quedà llecor per quelcom de que son mostra parcial les Elegíes. Si en nom del patricial estètich a lo Leconte de Lisle, m'acusassen de donar en espectacle mes ferides, jo'm permetria oposar a l'orgull relatiu dels impassibles, que fonamenten la dignitat de l'art en l'anestesia moral, un orgull més absolut, que consisteix en desentendre's de tota externa relació, per consagrar la mirra del dolor al culte d'imatges benvolgudes. Els deus qui's passen la vida component-se els plechs de la túnica per afectar serenitat, no son autèntichs. L'Olimpe que's preocupa dels espectadors, deixa d'esser Olimpe. Jo m'acontent ab esser home, y no tench a bé marmorisarme per decorar el temple d'un mite sense entranyes.
# Cap al tard/Ave-María

Mirávem el crepuscle d'encesa vermellô;
mes un secret desfici tos ulls enterbolía,
cercant en el silenci que terra y mar omplía
un sò per exhalars'hi la fonda vibració.
Y rodolant llavores del bosch a l'horizó,
baixá de l'ermitatge el toch d'Ave-María. Sa veu trobá natura, y'l cor sa melodía,
espandiment de l'hora prenyada d'emoció.
Jamay d'un vas més tendre, la plenitut de vida,
el plor de l'inefable defalliment vessá;
jamay fores tan bella, oh dona beneída!
Jamay en el món nostre ni el món d'allà d'allà,
mon llabi, qu'aixugava ta galta esblanqueída,
un glop de més divina dolsura fruirá.
# Cap al tard/Col·loqui

¿Per què de mi't recordes
y a l'harpa d'altre temps les mans allargues,
y, tot mullant les cordes
de llágrimes amargues,
com pluja d'estels d'or
solquen els rims la fosca de ton cor?
Es mon desitx qu'un raig de poesía
il·lumini mes llágrimes; voldría
trobar al fons de l'ánima quelcom
d'eixa punyent y fonda melodía
que fa aturar tothom,
perque en la pietat dels qui passàssin
y'l cántich escoltàssin,
com a l'entorn del violí qui plora
demanant caritat en nom de Deu,
durás al menys sobre la terra un'hora
la vida de mos fills que fou tan breu.
La plenitut de vida no comensa
ni arriba l'home a sa virilitat
sens que fermenti en l'ánima el llevat
de l'íntima sofrensa. Sia ton cor el ferre espurnejant,
damunt l'enclusa del dolor, sonant.
A mos infants no tornará la vida
el broll de foch y'l ritme dels martells
sobre'l metall de l'ánima enrojida;
no'm plany de ma dissort, els plany a ells. Si a l'espona del llit,
quan se glassava'l cos, quan l'agonía
els ulls enterbolia
del jove moribond, li haguessen dit
de part de Deu:—«Minyó, ¿t'en vols anar?»
ell ¿qu'hauría respost?—«Me dol deixar
ma familia, la terra ahon nasqui;
es prest; la vida riu; eixa amarganta
copa de fel decántala de mi;
jo me somet, ta voluntat es santa;
però si't plau, Senyor, deixa'm aquí»... No pogué ser; y se tancña la porta
de ma casa, una nit, sens qu'ell tornás,
y'l duyen a romandre al mateix vas
de sa germana morta.
Mes tu deus a la vida ton tribut. ¿No sents l'host qui se canta a sí mateixa, y avansa, menyspreant la multitut dels morts que tomben y'ls ferits que deixa?
May la vegi tan bella com es ara
la vida d'aquest món.
que d'un etcís crudel tota s'amara pera parlarme dels que ja no hi són. Plorar... També plorava Jesus devant la tomba de l'amich. Ran de la fossa com un arbre estich, que hi beu tota la sava.
Mes l'arbre ha de fruitar.
Jo vull que l'oli del fruit amarg, com espremuda oliva, cremi tot en la llantia qu'aurioli dels dos adolescents l'imatge viva. Si la forsa del geni m'es estranya, tan gran com ell s'aixeca mon dolor, y jo puch llavorar l'alta montanya per esculpir-hi un monument d'amor.
# Cap al tard/Anyoransa

Pensaments qui volen come caravanes
de fulles empeses pe'ls mateixos vents;
si fossen visibles els meus pensaments,
passar els veurien les Quatre Campanes.
Des que se'n anaren per aquell camí
les qu'abans de l'hora de l'adeu etern
feyen el viatge de la vida ab mi,
en aquesta vida m'hi trob un estern.
Mes no donaría mos jorns de tristesa
pe'l camí de roses de ma jovenesa
d'abans de trobar-hi el bé qu'he perdut,
perque fins llavores no havia viscut.
Una imatge nova, un mot de promesa,
el temps senyalaren de la plenitut.
Jasmilers, acacies, caminals d'arena,
xiprer adormit
qu'ab la rama plena
d'ales invisibles passaves la nit,
y a l'auba semblaves torre d'harmonía:
fulles escampades de la flor mostía,
ombres qui plorau,
soledat, silenci, qui m'agombolau,
parlant a mon cor
ab la melodía
de tot lo qui mor;...
quan la mort arribi, poch en gaudirá
de la vida mia, lo millor ja ho té;
pensaments qui volen, fulla de rosé
la flor de ma vida, tota s'en hi va.
De les primaveres qu'al món esclataren,
sols unes poncelles qu'aquí se badaren
y ara se podreixen
a davall la terra,... per mi no se fonen; son les qui coronen
les imatges pures qui me compareixen
y no m'abandonen,
dolsa companyía de ma soledat.
Vénen y s'asseuen a devora mi;
el xiprer me parla d'immortalitat,
y de la celistia baixa a n'el jardí
dolsa claretat.
# Cap al tard/Desolació

Jo so l'esqueix d'un arbre, esponerós ahí,
qu'als segadors feya ombra a l'hora de la sesta;
mes branques, una a una, va rompre la tempesta,
y'l llamp, fins a la terra, ma soca mitxpartí.
Brots de migrades fulles coronen el bossí
obert y sens entranyes, que de la soca resta;
cremar he vist ma llenya; com fumarol de festa,
al cel he vist anarse'n la millô part de mi.
Y l'amargor de viure xucla m'arrel esclava,
y sent brostar les fulles y sent pujar la sava,
y m'aida a esperar l'hora de caure un sol conort.
Cada ferida mostra la perdua d'una branca; sens jo, res parlaría de la meitat que'm maca; jo visch sols pera planye' lo que de mi s'es mort.
# Idil·lis i elegies/El brau espòs impúdic que la cabra enfollia

XLVIII
El brau espòs impúdic que la cabra enfollia acala el front, es dreça i al sàtir desafia. El sàtir, advertit d'aquest senyal de guerra, amb les ungles dels peus aferma el cos a terra; el front obliquat, l'un a l'altre envesteix i xoquen: l'aire trem; la selva s'estremeix.
# Idil·lis i elegies/El plany del faune

XXXVII. El plany del faune
Segut damunt la pedra d'una gruta ignorada d'on brolla, fresca i pura, una aigua consagrada a les nimfes, sentia el dolç i trist cantar d'un faune que es planyia devora l'alzinar: —Amor, oh cec infant, quina injustícia em fas! Jo estim a Nais, però mon estimar és debades. Si ella em turmenta a mi ella es queixa d'Hilàs; Eco plau al pastor, mes fuig a les vesprades; lluny d'ell, Eco segueix del bell Narcís el pas i aquest dóna a l'espill de l'aigua ses besades.
# Idil·lis i elegies/Com és plaent, vinguda la freda estació

XVIII
Com és plaent, vinguda la freda estació, de tornar novament a la vostra maisó i veure com a rebre-us l'esposa us ix al pas, els cabells en desordre dispersats per la faç. De lluny la seva oïda ja us coneixia els passos; ara s'alegra i vola, caient als vostres braços, i apoiada en vosaltes, i a penes respirant, lluny de tot, a la llar reclosa us va portant. Allà, quantes preguntes que no us deixen parlar! Ara, suau, us repta; ara us dóna un besar. Amb una revolada para la taula; crida i, els ulls humits de joia, fins del sopar s'oblida; no menja gens ni us deixa menjar, i, mentrestant, es nodreix de la joia d'anar-vos contemplant. Calla la seva boca, però sos ulls fulgents parlen per ella, i prompte ses carícies ardents us porten fins al llit, tants dies enyorós; i és allavors que esbrina, amb un afany gelós, si us solaçàreu gaire, si us heu recordat d'ella i sobretot, si allà hi havia qualque bella.
# Idil·lis i elegies/Donzella, davant nostre ton cor no vol parlar

III
Donzella, davant nostre ton cor no vol parlar. No rius i fuges; sembla que res no et plagui ja. Debades t'ofereix la seda sos encants per fer-ne flors; et llisca l'agulla de les mans. Ames només l'ensomni i vas errant i muda; la rosa pal·lideix en ta boca espremuda. Mes, jo conec de temps què cosa és tal llangor: i no em diràs que sigui res més sinó l'amor. Les belles fan amar i amen ensems; les belles ens subjuguen, però feliç qui és amat d'elles. Sies manyaga, feble; bé cal ser-ho un instant; sies fidel, si pots... Mes, digue'm com i quan, quin jove d'ulls blavencs, fervent, mes sense audàcia, de canells bruns, de front ple de llum i de gràcia... Enrogeixes? Creuria que ja t'he dit son nom. No obstant, jo sé qui és. Entorn d'aquest tocom l'he vist cent cops, llavors que deixes ton treball i, sens que et vegi, guaites com passa amunt i avall. Ell fuig, i el teu esguard, al seu trepig atent, quan ja no es veu, encara el segueix llargament. En aquest bosc veí, on tres festes brillants fan córrer pel bon temps les nimfes triomfants, ningú com ell tan destre ni tan ardit no hi ha per a junyir un corcer al voler de la mà.
# Idil·lis i elegies/El foll d'amor

XLIV.El foll d'amor
És foll; és la faula de tols els joves Cnidians
Praxitel·les per ell modelava una amant quan, hàbilment, el Paros anava treballant. Ell, d’Anquis i de Paris rival malavirat, estima aquest bell marbre en Cipris inspirat. Ell sap passar la nit al fons del santuari, vora la seva ídola, en amorós desvari; i quan el tors diví rep la claror del dia ostenta encara el rastre d’una inútil follia. Ell és tothora al temple, fidel al seu costat; allà tot sol l’amoixa i exalta sa beutat; la crida amb noms melosos, ardents, enfebrosits, i acaricia, lúbric, els seus flancs, els seus pits. Uns altres cops arriba inquiet, irascible; la renya irat, l'acusa de freda i d’insensible; li diu que apar de pedra, que sols mereix desdeny; però de sobte plora i en sos braços l’estreny. —Besa’m— li diu llavors; i sa boca arborada una i mil voltes besa eixa boca glaçada; encara dolçament recrimina a la injusta i, amb una mà suau, pel seu desdeny la tusta.
# Idil·lis i elegies/Al cavaller de Pange

XXXIII. Al cavaller de Pange
A De Pange, que té l’ànima innocent i la vida serena i de cap mena de crims entenebrida, no li cal pas el ferre que defensa i occeix, les fletxes amb què Scythe son buirac proveeix, ni el plom que foragita l'aram entre fumera. Incapaç de fer mal, son ànima no altera cap mena de temença; res no el pot fer penar i es dóna, confiat, al plaer d'estimar. De Pange! Amic prudent! És foll qui es desficia! Si el destí dues voltes la vida ens concedia: la una pel treball i els usuals mesters i l’altra pels amors i pels jocs i els plaers, almenys, després d’un viure pesat i treballós, vindria un altre viure pur i voluptuós. Mes, si una sola volta vivim i trespassem, tper què, malavirats, la vida turmentem amb tantes lleis que ens causen sovint només que dany, dominats pels honors, les riqueses i el guany, oblidant que la sort, immutable en son curs, ens féu a tots mortals i els nostres jorns són curts? Sens el favor de Venus, la vida què seria? Des del moment que Venus, oh, De Pange! em jaquia em moro, car sens ella tot em desplau, aquí.
Humans, semblem talment les fulles de l’arbratge que amb llur ombratge calmen les calors de l’estiu, quan és el sol més alt i resplendeix més viu. Mes, ve l’hivern fatídic amb son vol ràpid; ve i ens marceix i ens asseca; i el seu buf homeier sacut i fa volar dins la fúria dels vents tots els fullatges morts per fer lloc als vivents. La Parca els nostres passos empeny: passa el migdia, el capvespre, la nit i la nit sense dia, i als nostres ulls, que esperen l’últim son, per consol els deixa al dematí veure un poquet de sol. Quan aquesta hora fuig, dels nostres dols seguida,
la mort és desitjable, molt més que no la vida. Oh, rauda jovenesa! Oh, somni d’un moment! La senectut malalta, que arriba tristament, oprem del vell la testa i el toma vacil·lant, corbat en son bastó, balb i tambalejant, i li cobreix d’un núvol els ulls i l'esperit, i l’omple de temences cruels i de neguit: és el bé dissipat, són els fills, és l’esposa, les dolences del cos que a l’ànima fan nosa, 0 mil enuigs diversos, perquè ni un sol mortal pot viure, sots la volta del cel, exempt de mal. Oh, quin funest present per l’espòs de l’Aurora d’envellir sempre, sempre, cada jorn i cada hora, 1 no poder sostreure’s a la immortalitat! Jove, son front plaïa; però tota beutat es mustiga entre els dits de l’àrida vellesa; en el front del vellard hi habita la tristesa; gemega i s’incomoda, vol que ploreu amb ell; els seus ulls no s’alegren ni del dia més bell. L’ombra suau i densa, les prades, l’oratjol el deixen impassible: no hi troba cap consol. Quan senten que s’acosta, ja fugen els infants, car ell és l’enemic de llurs jocs i llurs cants, i, si és que estima, arreu ses xacres són retretes i en parlar-ne les noies somriuen, indiscretes...
# Idil·lis i elegies/Als germans de Pange (VII)

VII. Als germans de Pange
Avui, que ja a la tomba só dispost a descendre, en vostres mans amigues jo deposo ma cendra. No vull que, embolcallat d'un fúnebre llençol, els sacerdots entonin, del meu taüt al volt, atrets pel so del bronze, com un trist comiat, llurs càntics lamentables, de lenta gravetat, ni que entre els murs sagrats vagin a sepelir ma vida i mes despulles —ço que resti de mi. ¿Qui podrà sens horror, en son últim instant, morir allunyat d'aquells a qui volia tant? El creure que els amics ploraran nostra sort calma l'instant suprem i ens fa més lleu la mort. Vosaltres cercareu pel meu cos exhaurit un racó solitari, dels penats preferit, sota l'esguard joiós i diàfan del cel i amb flors i ombres gemmades, com és el meu anhel. Devora l'aigua pura i al cor d'un bosc tranquil als meus mans extingits jo demano un asil. Així sabreu on és el vostre amic; així al viatger que meni sos passos fins a mi la pedra de ma tomba, per vostres mans gravada, li dirà quin mortal hi té la seva estada; quins mals el turmentaren i el van tan prest occiure i qui estimà i fou bo i era jove per viure. Jamai, jamai l'homei no sollà mon coratge; ni fou a la mentida donat el meu llenguatge; ni un jurament inútil o fals jamai he fet, traint allò que dintre del cor resta secret. Cap viltat odiosa, cap recança implacable no tortura mon ànima inquieta i culpable; ella és pura i és digna, oh amics, dels vostres plors. Jo sé que planyereu mon jardí sense flors, i aquest brillant migdia no acabat d'arribar, i aquests fruits que moriren just abans d'esclatar, i les il·lusions desfetes bruscament... Mes jo haig de viure encara, oh, amics, en vostra ment. En els vostres festins —oh, com m'hi divertia!—
en el moment més fort de la vostra alegria, colpits d'un pensament amarg i dolç, direu: —I que ell no pugui ser-hi!— I tots us mirareu. Jo moro. Abans del vespre finirà ma jornada; tot just oberta al jorn, ma rosa és mustigada. Encar per mi la vida seria un llarg tresor i ara que em ve el gaudir-ne se me l'endú la mort. Mes ah!, com blanament reposarà ma cendra si un jorn, amb un instint imperiós i tendre, veniu fins a la tomba que em servirà d'abric i els vostres ulls s'atansen pensant veure l'amic. Oh, si els cants vostres diuen del meu amor la història! Si els vostres mots benèvols, rublerts de ma memòria, fan sentir als vostres fills, que no m'han conegut, l'enuig de tot just néixer i haver-me ja perdut. Almenys, ja que la vida a mi la mort em lleva gaudiu llarg temps vosaltres del bé que perd la meva. Que en vostres cors la joia no conegui la pena i plorin vostres ulls només per causa agena. Que en vostres fats joiosos les delícies del cel tombin tostemps mesclades d'ambrosia i de mel; i, quan la mort arribi, que una esposa fidel prop vostre, imprecant els déus, adolorida, plori, volent seguir-vos, i us tanqui els ulls sens vida.