OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Cançó d'Harmodi

A dins d'un ram de murtra disfressada portaré l'espasa lo mateix que Harmodi — i Aristogitó llavors que mataren — al tirà d'Atenes i les lleis tornaren — iguals per a tots.
Tu no has mort, Harmodi: — en les benaurades illes on els hèroes — fan etern sojorn diu que t'acompanyes — amb el fort Diomedes i també amb Aquil·les, — de peus voladors.
A dins d'un ram de murtra disfressada portaré l'espasa lo mateix que Harmodi — i Aristogitó llavors que, en mig la festa d'Atenes, a Hiparc, a aquell tirà, donaren mort.
Sempre més la glòria — damunt de la terra restarà d'Harmodi — i Aristogitó, que la mort donaren — al tirà d'Atenes i les lleis tomaren — iguals per a tots.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Chorals de Bach

Tinc l'ànima entregada
a Aquell qui l'ha creada. No sento cap recel,
perquè de nit i dia
i a la vetlla sempre hi guia
el Pare que és a dalt del cel.
¡Que ditxosos heu estat, o justos!, per la mort al cel pujant
augustos,
tot deslliurant-vos d'aquest món i dels pecats
adustos.
# Obres completes d'en Joan Maragall - Poesies II/Cant de la bandera

Jo só la flor d'aquella primavera
que als pobles fa reviure i reverdî. Jo tinc tota la saba de la terra;
tota la llum del cel reflecta en mi.
Els meus colors són vius; la meva flaire
és la sentor de pàtria i llibertat:
forta em desplego retronant en l'aire,
gala en la pau i fúria en el combat.
Porteu-me alta i aixequeu-me dreta
al damunt vostre i marxant sempre avant,
i al vostre cor teniu-me ben estreta,
que el vent és fort i Catalunya és gran.
# La petita venedora de llumins

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La petita venedora de llumins pot tenir els següents significats:
# La pastoreta

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La pastoreta pot tenir els següents significats:
Vegeu també les següents cançons:
* La Pastora
* El pastoret
* Lo frare y la pastora
# La porquerola

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La porquerola pot tenir els següents significats:
# La pastora

Sota 'l bosc hi ha una pastora que ella 'u té per gran consol: fa pasturar les cabretes amb el sò del fluviol. Té mirada carinyosa i un cabell com un fil d'or, i al mig de la seva cara n'hi porta pintat el sol. De bona matinadeta molts ne té de miradors: l'un n'hi diu papelloneta, l'altre garlanda de flors. Jo n'hi dic: «—Rica pastora, mirada de serafí, que amb les teves amoretes el meu cor me fas glatî.» I ella, més per a alegrar-me, dóna un cop de fluviol: fa acudir papellonetes calandries i rossinyols.
# La ploma de perdiu

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La ploma de perdiu pot tenir els següents significats:
# La porta

    Obriu-nos, au, la porta i veurem els vergers,
    en beurem l'aigua freda, on la lluna ha deixat traça.
    La llarga via crema, enemiga dels estranys.
    Errem, no sabem on 'nem, ni trobem cap lloc.
    Flors, volem veure. En tenim set, d'això.
    Esperant i patint, som aquí davant la porta.
    Si cal, la porta, la trencarem a cops.
    Pitgem i empentem, però la barra és massa forta.
    Hem de llanguir, esperar i estar atents debades.
    La mirem, la porta; és closa, inamovible.
    Hi fixem els ulls; plorem sota el turment;
    sempre la veiem; el pes del temps ens aclapara.
    La porta és davant nostre; voler ¿de què ens serveix?
    Val més que ens en anem abandonant l'esperança.
    Mai no hi entrarem. N'estem cansats, de veure-la.
    La porta, en obrir-se, deixà passar tant de silenci
    que ni els vergers aparegueren ni cap flor;
    sols l'espai immens on hi ha el buit i la claror
    es presentà de cop de banda a banda, el cor omplí,
    i rentà els ulls, quasi cecs sota la pols.
# La presó de Lleida

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La presó de Lleida pot tenir els següents significats:

## Vegeu també

* La presó del rei de França.
# Jochs Florals de Barcelona en 1864/Lo sach dels gemechs

SEGON ACCESSIT AL GESSAMÍ D'ARGENT.
LO SACH DELS GEMECHS.
Ab los porchs de sant Anton
y ab los gegants se passeja
lo sach dels gemechs que un dia
passejava ab las banderas
de las patrias llibertats,
de la patria independencia.
— ¿No sentiu? Es la Tomasa!...
crida á somatent y guerra,
¡Que visca la patria y muyran
los qui al rey mal aconsellan!
— Ab veu de pública crida
per carrers y plassas feta,
ja 'ls gremis ab lurs penons,
ab lurs penons se congregan.
— Lo penó dels ciutadans
ja l' han tret á la finestra
ab gran remor de timbalas
y ab gran ressó de trompetas.
Veniu aquí tots los gremis,
que ja n' han tret la bandera,
que ja la plassa de gent
de gom á gom ne va plena,
y ja 'l conceller en cap
ab sa gramalla vermella
ne vè per passarne mostra,
mostra de la Coronela.
—Sach dels gemechs, canta, canta,
que ja lo poble 'ns espera,
y tu 'ns acompanyarás
ab tas tonadas de festa,
á passejar pe'ls carrers
las enflocadas banderas.
Mès avuy que ab los porquets
de sant Anton se passeja,
no canta 'l sach dels gemechs,
no canta, no, que gemega.
Si n' eran dias ¡Dèu mèu! si n' eran dias, si n' eran,
si n' eran dias aquells
de gloria sobrant per véndrer.
N' eran tals, que mes semblayan
jorns de festa que de guerra.
Los concellers á caball
ab lurs gramallas vermellas,
los caballs tots adresats
ab paraments y cubertas,
ab escuts en lo pitral
y ab sella armada y testera,
los verguers ab massas allas,
los patges ab las senyeras,
lo ganfaloner armat
tot en blanch á so de guerra,
las confrarías alsant
sas may vensudas banderas
ab orlas d' or y de plata
y ab flocaduras de seda,
lo poble cridant ¡Via fos! al toch del seny de la iglesia,
y precehint lo veguer
ab manochs de teya encesa,
y per plassas y carrers,
per balcons y per finestras
cridant tothom ¡Prínceps namque! y gallejant las donzellas,
y renillant los caballs,
y ventejant las banderas,
y relluhintne las armas
que n' era cosa de véurer, y 'l sach dels gemechs cantant,
cantant sos himnes de festa.
Y avuy quant ab los porquets
de sant Anton se passeja,
no canta 'l sach dels gemechs,
no canta, no, que gemega.
Ay que passats son los temps
de ta omnipotent grandesa,
Catalunya, mare mia,
viuda de la independencia!
Trossejaren de tos avis
las venerandas senyeras,
per má del butxí cremaren
las llibertats de la terra,
y ab los porchs de sant Anton
y ab los gegants se passeja
lo sach dels gemechs que un dia
passejava ab las banderas
de las patrias llibertats,
de la patria independencia.
# Jochs Florals de Barcelona en 1864/Índice

| | Páginas |
| Consistori de 1864 | 5 |
| Discurso del Exmo. Sr. Gobernador civil don Antonio Guerola | 9 |
| Discurs del M. I. Sr. President, don Joan Cortada | 11 |
| Memoria del Sr. Secretari, don Dámaso Calvet | 19 |
| Esperança | 25 |
| Lo pas d'Aquerusia | 29 |
| Dessort | 35 |
| Lo castell de Mataplana | 39 |
| Lo romans histórich apel-lat Las 5 diadas del amor | 45 |
| Fe y honor ó la mort de Pere 'l Católich | 51 |
| Amargor de la vida | 61 |
| Aubada | 65 |
| Gotx | 69 |
| La torre del misteri | 71 |
| Aïs | 79 |
| Aïs, (interpretació.) | 85 |
| Lo sach dels gemechs | 89 |
| ¡Poblet! | 93 |
| L'áliga, l'òs y la formiga | 99 |
| Ramon Berenguer y Berenguer Ramon | 107 |
| Discurs del senyor don Celestí Baral y Falguera | 131 |
# Jochs Florals de Barcelona en 1865

| ← Jochs Florals de Barcelona en 1864 ← Discurs de D. Adolfo Blanch y Cortada | Jochs Florals de Barcelona en 1865 Jochs Florals de Barcelona en 1865 Pòrtic | Jochs Florals de Barcelona en 1866 → Consistori de 1865 → |
JOCHS FLORALS
DE BARCELONA
EN 1865.
ANY VII DE SA RESTAURACIÓ.
JOCHS
FLORALS
DE BARCELONA
EN 1865.
ANY VII DE SA RESTAURACIÓ.
LLIBRERIA DE A. VERDAGUER,
# La Divina Comèdia

* La comedia de Dant Allighier, per Dante Alighieri, traduït per Andreu Febrer i Callís (1878)
* La Divina Comèdia de Dant Alighieri posada en català per Narcís Verdaguer i Callís. Barcelona: 1921-1922 (el volum Paradís no fou publicat per mort prematura del traductor):
   * La Divina Comèdia. Purgatori (1921), per Dante Alighieri, traduït per Narcís Verdaguer i Callís (1921) Purgatori
   * La Divina Comèdia de Dant Alighieri, per Dante Alighieri, traduït per Narcís Verdaguer i Callís (1921) Infern
# La Dama del Pont d'Olión

Allà, al Pont d'Olión, n'hi ha una gran dama,
se'n renta el davantal,
també en fa la bugada.
La don.
Ai! la noble dama
del Pont d'Olión.
Passen tres cavallers,
tots tres la'n saludaven;
ja diu lo del davant: — Déu la guard, la gran dama. — Ja respòn lo del mig:
— Per a mi fos criada. —
Respòn lo del detràs:
— Deixeu estar la dama,
que si en tingués marit
en fóra castigada,
i si fossa fadrina
en fóra murmurada. —
La sogra n'era a l'hort,
que tot s'ho escoltava;
ja n'agafa el cistell
i a casa se n'anava.
Hi troba lo seu fill,
tot això li contava;
ja n'agafa un buscall,
la sogra una buscalla.
Quan són a mig carrer
ja n'encontren la dama.
— No em diríes muller
d'aon veníes ara? —
— Això ja ho sabs bé tu,
de rentar la bugada. —
N'acabant de dir això, li'n dóna buscallada;
de tantes que li'n don
la deixa mig baldada;
se'n puja escala amunt
i al llit se n'és posada.
Arriba un oncle seu,
dels que més l'estimaven.
— La gran dama, on és,
que no volta per casa?
— Per un bofet o dos
al llit se n'és posada.
— Deu passar de bofet,
bofet i bofetada.
La dama : dieu, vós,
quin metge voleu, ara?
— Lo metge que jo en vui,
és ser-ne combregada;
després del combregar,
vui sê extremunciada;
després l'extremunció, en vui sê amortallada.
# La Cançó de l'Esteve

LA CANÇÓ DE L'ESTEVE
Una cançó vui cantar,
no hi ha molt que s'és dictada,
treta n'és d'un fadrinet
de la primera volada.
Tiri, tiri tinc, tiri, tinc, taina;
tiri, tiri, tinc.
Esteve se diu per nom,
que en té gran anomenada;
no hi ha aplec ni sarau
que l'Esteve ja no hi vaiga.
La primera que hi fa anar
és la seva enamorada.
Ella sempre està dient:
— Esteve, no et cansis massa,
que en sería un bon perill
de rebre'n alguna airada. —
Quan ne són a mig sarau
van a fer la refrescada,
i ella amb el mocadoret
si li'n eixuga la cara.
I ella, sempre està dient:
— Esteve, per què no et cases?
— De casar ja em vui casar,
pro jo no em puc casâ encara;
tinc de gonyar lo diner
per arrendar-ne una casa. —
Qui li'n havía de dir!
Quina noia tan galana!
Si serà d'un veiot,
o d'un veí de can Saumanya,
de can Saumanya de Boix,
que n'és capità de banyes!
# La Colcada

* La colcada, composició XIV dels Jochs Florals de Barcelona en 1867.
* Bover, Joaquim Maria, Biblioteca de escritores baleares, Tom I, 1878, Impremta Gelabert, p. 89. (Obra a Google Books)
* La Colcada, al Llibre d'or de la moderna poesia catalana, 1878 (Obra a Google Books)
* La Colcada, a L'ignorància 134 (31 desembre 1881).
* Piferrer, Pau i Quadrado, Josep Maria, España, sus monumentos y artes, su naturaleza e historia. Islas Baleares (1888).
* La Colcada, a Poesies en mallorquí popular (1892).
* La Ilustració Catalana (editorial), Lectura Popular (col·lecció), nº 230 (s/d).
* Els poetes romàntics de Mallorca, Editorial Moll, 1987.
* Alomar, Antoni I., L'Estendard, 1998, p. 101.
* Peñarrubia, Isabel, El mallorquinisme cívic a la poesia de Pere d'Alcàntara Penya, 2011.
* La Colcada, Saïm Edicions, 2018.
# Les lliçons d'octubre

Capítol 1: Cal estudiar octubre
Capítol 2: La dictadura democràtica del proletariat i del camperolat: febrer i octubre
Capítol 3: La guerra a la guerra i al defensisme
Capítol 4: La conferència d'abril
Capítol 5: Les jornades de juliol, el motí de Kornilov, la conferència democràtica i el pre-parlament
Capítol 6: Prop de la Revolució d'Octubre
Capítol 7: La insurrecció d'octubre i la "legalitat" soviètica
Capítol 8: Sobre els sòviets i el partit en la revolució proletària
Dues paraules sobre aquest llibre
* S'autoritza la còpia, la distribució i la modificació d'aquest document sota els termes de la llicència de documentació lliure GNU, versió 1.2 o qualsevol altra que posteriorment publiqui la Free Software Foundation); sense seccions invariants (Unvariant Sections), textos de portada (Front-Cover Texts), ni textos de contraportada (Back-Cover Texts). S'inclou una còpia en anglès d'aquesta llicència a l'article "GNU Free Documentation License".
# Les joies de noces

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Les joies de noces pot tenir els següents significats:
# Les joies de noça

Si n' eran tres doncelletas - assentadas en un banc Totas tres s'enrahonaban - els llurs galants quant vindran. En respon la mes grandeta: - "el meu ne trigara un any." En respon la mitxaneta: "el meu no trigara tant." La petita ix en finestra - ya'n veu veni' el seu galan, En duya la sella verda - y dos criats al devant. Las primeras parauletas - "¿marit que trigabau tant?" Las segonas parauletas - "¿quinas joyas em portau?" - "Las joyas que yo te'n porto - no sé si t'agradaran. No son sabatas ni mitxas - ni chapins valencians, No son fetas d'argenters - ni tampoc de cristians, Son fetas de rey de moros - que son d'or y diamants; La soguilla que te'n porto - n'es de perlas y brillants, L'ha feta reina de moros - que hi ha treballat set anys. M'han dit que no la portessis - sino tres vegadas l'any. La una per cinquagesma - y l'altre per S. Joan, L'altre per Pascua florida - quant els rosers floriran.

## Fonts

* ESPAGNE ET PROVENCE. Études sur la littérature du midi de l'Europe accompagnées d'extraits et de pièces rares ou inédites pour faire suite aux travaux de Raynouard et de Fauriel par EUGÈNEBARTE. Paris, 1857. Pàgs. 120-121. Hi diu que prové de Recueil de chants populaires catalans de Manuel Milà i Fontanals.
# Cap al tard/La llágrima

A la baixa finestra recolzada,
plorava la donzella;
y al peu de la finestra, el jovensà
li deya ab ulls aixuts:—Una abrassada;
es la derrera nit, y el temps s'en va.
Va acalà'l còs la tendra enamorada,
en llàgrimes desfent-se, y d'aquell riu
a la galta del jove'n caigué una
que desxondint-se il·luminà la lluna,
mostrant la cara entre niguls d'estiu.
—¿Plores?—digué la nina. —¡Com no, si deix ab tu l'ánima tota!—
Y va sentir, llavores, la mesquina
el cor ple de consol,
mirant com un tresor aquella gota
que brillava en la máscara del dol.
Els anys trascorregueren;
a son poble tornà l'enganador,
y demaná per ella, y li digueren: —Va mori de tristor.
Ell pensá ab ulls aixuts:—Pobre
Mes va sentir un solch ardent y viu,
com si de sobte per sa freda gaita
rodolás un caliu.
# Cap al tard/Maternitat

Pe'l bes ardent del sol afalagada,
una fontana trémola somriu;
passa un núbol, y l'ombra interposada
cobreix el sol d'estiu.
La fontana se plany y barboteja: —¿Per que'm prives, crudel, de mon tresor?
¿Per que'm tapes el sol qu'en mi rabeja
sa cabellera d'or?
La boira li respon:—Si, gota a gota,
raja de l'eura del penyal vehí
l'aigua qui te nodreix, ¿no sabs que tota
devalla de mon sí?
¿No sabs que quan la mitxdiada encesa
seca la terra, ab son alè de foch,
el sol enamorat, mentres te besa,
t'aixuga poch a poch?
No ploris donchs, així, desagraída
a la fonda tendresa maternal,
perque't guarda l'amor que dona vida
d'un altre qu'es mortal.
La boira s'oscurí. Fresca alenada
passá remorejanta pe'l verger,
y, extenentse pe'l cel, la nubolada
damunt la terra en plor se va desfer.
# Cap al tard/La Reliquia

Faune mutilat,
brollador aixut,
jardí desolat
de ma joventut... Beneída l'hora
que m'ha duit aquí. La font qui no vessa, la font qui no plora
me fa plorâ a mi. Sembla qu'era ahí
que dins el misteri de l'ombra florida,
tombats a la molsa,
passávem les hores millors de la vida. De l'aigua sentíem la música dolsa,
dintre la piscina guaitávem els peixos,
cullíem poncelles, cassávem bestioles,
y'ns fèyem esqueixos,
muntant a la branca de les etzeroles.
Ningú sab com era
qu'entre l'esponera
de l'hort senyorívol,
fentlo més ombrívol,
creixía la rama d'antiga olivera. Arbre centenari,
amorós pontava la soca torsuda,
perque sense ajuda
poguéssim pujar-hi. Al forch de la branca senyora y majora
penjávem la corda de l'engronsadora,
y, venta qui venta,
folgávem y rèyem, fins que la vesprada
la llum esvahía de l'hora rüenta,
de l'hora encantada.
Somni semblaría
el temps qu'ha volat
de la vida mia,
sense les ferides qu'al cor ha deixat;
sense les ferides que's tornen obrî
quan veig que no vessa
ni canta ni plora la font del jardí.
Trenta anys de ma vida volaren depressa,
y encara no manca
penjat a la branca
un tros de la corda de l'engronsadora,
com trista penyora,
despulla podrida d'un món esbucat.....
Faune mutilat,
brollador aixut,
jardí desolat
de ma joventut.
# Cap al tard/Les Campanes

Assaborint l'hora tranquila,
he reposat en el coster. Cada encontrada té sa vila,
y cada vila son cloquer.
Totes les tintes llunyadanes
fan en la serra una blavor;
totes les veus de les campanes
una melòdica remor.
Sons de cloquers qui s'harmonisen
escalonats pe'ls quatre vents,
come gegants qui profetisen
damunt els pobles indolents;
par que en el terme divisori
de les tenebres y la llum,
diuen el salm recordatori
de nostra vida que's consum.
L'himne de pau als qui reposen
en el reyalme de la mort,
si ofén l'orella dels qui gosen,
als qui sufrim dona conort.
No la planyeu eixa diada
als qui ploram sers anyorats,
perque ella fa menys desolada
l'ombra on jauen els finats.
Per tot arreu, l'alta harmonía
aixeca esbarts de pensaments,
y a n'els finats fa companyía
la remembransa dels vivents.
# Cap al tard/Lo foraster a Mallorca

Lo bon Pere Martel a Tarragona tenía'l Rey y'ls nobles convidats, y'ls parlá de Mallorca llarga estona, deixantlos astorats.
Encenía l'ardor de sa paraula la gola d'un país de promissió, y's movía, nerviós, a cap de taula, En Jacme d'Aragó.
S'aixecaren llavors. La mar llatina veyen al peu de l'ample finestral,
y fantasiaven, lluny, l'ombra divina
d'aquell regne ideal.
Ab ulls de voluptat miraven l'illa,
com rondejant, de nit, veu el jovent
la claror d'una cambra de pubilla
sota'l vel transparent.
Y tal cap d'un any al sarrahí fou presa
per l'ardenta copdicia de l'amor,
y li posà corona de princesa
lo Rey llibertador.
Donchs ara dich lo que'l monarca un día
deya, mirantse el posseít tresor: —Lo bon Pere Alartel rahó tenia,
parlant de l'Illa d'or.
Ans de fruir sos dons y maravelles
ja sentía'l perfum de l'hort gentil,
ja tastava la mel de ses abelles
en la bresca sutil.
A beure me doná la gaya ciencia
son esperit, abans que la vejés;
no l'embellía'l prisma de l'ausencia;
d'aprop m'agrada més.
No sé com es la térra mallorquína,
que'l foraster de sobte hi posa rél,
y al cor, com si li das dolsa metzina,
fa tornar infeél.
¿D'Ulisses coneixeu l'historia vella,
quant a un'illa'l dugué la tempestat,
y de la ninfa enamorada y bella
fou hoste afalagat?
Mentres ell suspirava, dins la malla
de l'amor de la ninfa presoner,
teixint y desteixint llarga mortalla,
l'esperá sa muller.
Sa voluntat dormía, no era morta;
renaix la flama de l'amor nupcial,
fuig de la ninfa, y l'heroisme'l porta
a son país natal.
Donchs si'l vent de la mar ab sa fer esa,
en lloch d'empenye' el nàufrech esmortit
al misteriós palau de la deesa que'l volgué per marit;
Si haguessen duit a l'illa ahon som ara
a l'espòs de Penélope exemplar,
¡pobre muller lleyal!… jo erech qu'encara
el podría esperar.
Quan sèu a vostra taula benehida
¿qué li donau dins l'aigua o dins el vi,
que per la patria manllevada, oblida
la seua el pelegrí?
Es trist pelegrinar, deixar el clima
la casa y les costums de cadascú,
per anar al país on no'ns estima
ni'ns espera ningú.
La veu, el mur y l'arbre que'ns saluda
al obrir la finestra de la llar,
fins l'inimich que a caure nos ajuda
hi trobem a faltar.
Però la lley de la natura falla
dins aquest reconet que té l'etcís
d'un regne de l'ensomni ahon devalla
la pau del paradís.
Aquí d'anyorament se cura l'hoste,
y pensant que'l sojorn ha d'esser breu,
no més sent la tristesa que s'acosta
de l'hora de l'adeu.
Y si això diu tothom d'aquesta filla
del mar, que ningú deixa sense plor, ¡què faré jo, qu'al arribar a l'Illa,
ja la duya en mon cor!
# Cap al tard/La Llengua patria

A la musa castellana
mos anys millors he donat,
d'un'altra musa germana
fondament enamorat.
¿Qué podré donarli ara,
per la tardor ensopit?  Qualque cosa bull encara
al fons de mon esperit.
Llengua de perfums masella,
tal volta, ab rara virtut,
com una pluja novella
me torni la joventut.
Sols ella arribar podría de mon cor fins a la rel. Si altra esposa fou ma Lia, ella será ma Rachel.
# Cap al tard/La sirena

Jo sé una cala profonda
on habita el vey-marí;
el rocam que la circonda
perfuma l'olor de pí.
El pescador solitari
s'assèu damunt el penyal,
y ab sos ulls de visionari
mira l'aigua del fondal.
En la cala moradenca
l'ombra d'horabaixa creix,
y'l crestall no més se trenca
si a flò d'aigua surt un peix.
La calor de l'estiuada
es febre de voluptat
sota la pell bronzejada
del pescador ensonyat.
L'atrau l'ona que tremola;
desnua el còs indolent,
y se tira dins la gola
de l'antre fosforescent.
S'espolsa, braceja y xala, amarant-se de frescor…… De sopte, veu en la cala
una estranya lluentor.
Es l'escata d'una cua
que la mar torna engolî;
llavors, d'una dona nua
veu el buste alabastrí.
A flò d'aigua el pit rosseja,
se bada el llabi vermell,
y perles de llum goteja
la negrô de son cabell.
Ell l'encalsa, l'abraona,
y besa son llabi humit;
ella un instant s'abandona,
amb el còs mitx adormit.
Mes la cua qu'esgarrapa,
se revincla y tiny de sanch
el pescador; y s'escapa
la sirena de cos blanch.  · · · · · · · ·
  Ella es d'una rassa morta
la sola qui sobreviu;
ella de la xarxa forta
lliberta l'eixam catiu.   Ama'l cor de l'aspra timba
on penetren les marôs
per la cova qui les nimba
de fantástiques clarôs…   Ama, en la quilla sospesa,
encomenar ab les mans
la divina ubriaquesa
al vaixell y'ls tripulans.
Ama l'Angelus que plora
en els ecos de la mar…
mes se plany des d'aquella hora
qu'un bes d'home va tastar.
Un desig ardent la fibla,
com al pescador mateix;
y ab la còpula impossible
somía la dona peix.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol XVII

«Beneyt sia Deu que aquest ardit vos ha mes al cor. E sia lo seu plaer que lo us leix acabar, a honor sua e profit de nos e de tota crestiandat. E promet vos, senyor, que yo ire ab vos ab trenta cavallers e ab trecents servents a qui donare bon sou, e ferlos he llur obs, aytant com lla stigam; e no m'en venre entro la ciutat e tota la terra hajam presa». Adonchs torna a seher, per oir dels altres que dirien.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol XXIII

«Senyor, molt son alegre de vos, qui sos tan jove e de tan pocha edat, que tan bon ardit e tan noble fet vos ha Deus mes al cor. E dich aytant: Per ço com vos sots tan jove e no sots usat de les armes a portar ne dels colps a soferir, que vos que romangats, e nos irem a Mallorques, e conquerirem la terra, e puix vos porets hi anar. E si tant s'es que no vullats romanir, yo ire ab vos, e tots los altres, que us defendrem de nostre poder, mentre vida nos bast, axi com bons vasalls deven servir llur bon senyor. E menare docents cavallers be aparellats, e donzells e fills de cavallers qui seran cent e hun cavallers com serem a Mallorques, e menare molts servents qui seran ballesters, qui seran bons en plans e en muntanyes; e aportarem molt pa e molt vi e carn e civada; e no m'en tornare tro que vos ho vullats».