# Poesies en mallorquí popular/La Colcada

Ja no sap ningú la historia del nostre gran Rey En Jaume. Mostia está ja la pauma que mos doná la victoria, tot s'ha perdut; la Colcada molts pochs la recordan ja: d'aquella hermosa diada dins breu temps ningú hi haurá
que'n puga contar cap mot; quant jo encara era fadrina... -¡Contaumosho tot, padrina! ¡Contaumosho tot!
-En tants d'anys com han passat la méua memoria flaca, d'aquella festa tan maca no'n treurá cap ni trellat, ja no veitx res que'm record d'aquell temps les alegríes; tothom, tothom ja s'es mort y com més trascorren dies més se torna el Cel funest, més y més mon cos se inclina. -¡Digaumosho prest, padrina! ¡Digaumosho prest!
-¡Quin día, aquell! Alimares, tamborinos, xeremíes, balls per tot, y galaníes y alhaques riques y rares, retaulos, domás, festers, drap rasos y branques d'om, murta p'el mitx d'els carrers
y la gent d'en gom en gom. ¡Quin dia aquell, de més truy! ¡Y era avuy mateix, mesquina! —¿Tal día com 'vuy, padrina? ¿Tal dia com 'vuy?
—El pobre ab el rich mesclat, els amos ab sos missatges, confusos tots els llinatges passetjavan la ciutat, y els manestrals més antichs, ab los penons del ofici, duyan com á bons amichs sense rencor ni malici, per conservar més les paus, els esclaus á la Marina. —¿Que hi havia esclaus, padrina? ¿Que hi havia esclaus?
—Callau, y teniu paciencia que tot, tot vos ho diré; y res més vos contaré si no escoltau ab silenci. Donchs sabreu com en memoria del dia de la Conquista
feyan funció de tal gloria, que era una cosa may vista; y admiració d'els estranys, que en venian... de la Xina. —¿Que ja fa molts d'anys, padrina? ¿Que ja fa molts d'anys?
-Ja'n fa molts: y s'aplegavan devant Cort els cavallers y á cavall molts de carrers en processó transitavan, á la moda antiga armats de cap á peus brufats d'ò ab richs mantells adornats de lama ó tissú del bo; per aquí anavan passant cap á Santa Catalina. —¿Per aquí devant, padrina? ¿Per aquí devant?
—Per aquí mateix, y ab ells anavan vestits de gala els tamborers de la Sala massers, mestres, y virells, y hi anavan els Jurats
ab les gramalles y els rissos, curials y sobreposats, el Retgiment d'els Suissos, y el Duch vestit de Virrey ab senyors de sa oficina. —¿Vestit com el Rey, padrina? ¿Vestit com el Rey?
—Tots els frares, els mossons, capellans, inquisidors, trompes, pífols y tambors, el Retgiment d'els Dragons, y després ab creu alsada els canonges de la Seu y el Bisbe, mitra posada, que aquest dia anava á peu; y á la fi per més honó, una música divina. —¡Quina processó, padrina! ¡Quina processó!
—Y p'el mitx de la Colcada llibreyes molt ben vestides d'els cavalls duyan les brides que eran de plata daurada.
Les dames ab cintes d'or y gual-laretos estavan esperant els colps ab por d'els ous noscats que tiravan tots els seus enamorats, com á cortesía fina. —¿Ous noscats heu dit, padrina? ¿Que son ous noscats?
—Capsetes de cera fina ben closes perque no'n surta de dedins l'aygua de murta ó de rosa alexandrina, quant les carrosses passavan ab les dames, els senyors tirantloshi les banyavan d'aygues de bones olors; y els ous noscats de picat estavan plens de farina. —¿Que en véreu cap may, padrina, de enfarinolat?
—Encara rich d'un senyó. Tanta en duya que plorava el vespre quant m'en anava
á devant can Roselló, per veure fermat p'el còs penjat com una miloca un animalot molt gros que's deya «El drach de na Coca» ab un barram de aquí á allá y una llengua serpentina. —¡Quina por que'm fa, padrina! ¡Quina por que'm fa!
—Y la processó sortia á rodar per devés l'Horta y quant tornava á la Porta ab tres colps de creu la obría. Voltava ran-ran murada y ab una cara xereca devant la Porta Pintada el senyor Lluch de la Méca entregava al senyor Duch les claus dins una bassina. —¿Quí era el senyor Lluch, padrina? ¿Qui era el senyor Lluch?
—Era el senyor Lluch un véy d'els més facétos y vius,
Cap-de-guayta d'els catius, com si diguessem son rey. Més titerero que un lloro ab lo cap ben empolvat representava al Rey Moro quant entrega la Ciutat á n'el gran Conquistadó de la perla mallorquina. —¿Y el botifarró, padrina? ¿Y el botifarró?
—Axí al cetro anomenavan que duya en les séues mans tots els al-lots ignorants que sols de riure es cuydavan, ab ell feya postissures bel-landines y falets á las nines; y ellas, puras, reyan com á babeluets en veure el bastó bronyit que era un tronch redó d'ausina. —¡Jo hauria esclafit, padrina! ¡Jo hauria esclafit!
—Ja la Ciutat entregada
pujava la processó per la costa del Bastió fins essê á la Reconada. Llavò entrava per devall el mateix arch que hi ha allá per hont diuen que á cavall el Rey En Jaume en passá que era el portal principal de la ciutat sarrahina. —¿El mateix portal, padrina? ¿El mateix portal?
—El mateix, y á Sant Miquel la Colcada s'aturava, y una missa allá es cantava dant gracies al Deu del Cel. Mentres tant els majordoms, els mercaders y els notaris, els penons ab los prohoms, sobreposats y clavaris, y dèu cavalls cotoners seguían per can Moxina. —¿Y llavò que més, padrina? ¿Y llavò, que més?
—Corría tot el séu curs la solemne processó; y acabada, en el balcó d'Almoyna, feya un discurs un Retgidor d'els més sávis, en el qual feya memoria del valor dels nostres avis, benehint cent noms de gloria; ¡bons llinatges! ay! jo'n sé qu'ara passan fam canina. —¡Que ho sabeu de bé, padrina! ¡Que ho sabeu de bé!
—Y el senyor Lluch, tot encês, ben vestit de cap a peus mentres treyan els arreus del Rey, ab lo cap d'arnês, á Cort, feya reverencies capades y cortesies, y tot eran vocel-lencies, voces mercês, senyories; y feya per cobrar nom d'agut, bots de pantomina. —¿A devant tothom, padrina? ¿A devant tothom?
—¡Oh, Senyó! y quantes families mortes sense sucessió! ¡Can Net el comanadó: els Sales, els Santacílies: can Torrella de Borneta, can Ferrandell, can Pujades, can Moranta, can Dureta, Bergues, Serraltes, Zanglades, Sunyers, d'Oms y Desclapers! Senyors tots de bandolina. —¡Que de cavallers, padrina! ¡Que de cavallers!
—¡Ay! tot passa, y quina prova que en el mon res es etern: tot ho vol á lo modern de aquest sitgle la gent nova. Cadufos d'els vells passats son y festes de mal tò aquelles solemnitats que parlavan á n'el cò; poch á poch el mon novell al mon antich assessina. —¡Quin temps era aquell, padrina! ¡Quin temps era aquell!
-Ara ab quatre rembumboris que no costan una malla honran com si fos rondalla la més gran de les histories. Lo que més llament encara no es el perdre lo passat es el veure el jovent d'ara que no respecta la edat. ¡Ay! que may tornará ja el temps de quant era nina! —¡Si que tornará, padrina! ¡Si que tornará!