OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paor no·m sent que sobreslaus me vença

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Paor no·m sent que sobreslaus me vença pot tenir els següents significats:
* Pahor no sent que sobres laus me vença, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Pahor no sent / que sobres laus me uença, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Paor no·m sent que sobreslaus me vença, loant aquell qui totes lengües loen, guardant honor a·quell eternal ésser on tota res en ell és pus perfeta que·n si no és, obrant quan pot, natura; ans he paor que mon parlar no cumpla en publicar part de sa justa fama, tal com requer y els mèrits seus l'atracen.
L'om envejós son offici reposa, car d'egualtat ab ell negú pareja; en ell penssant, cascú si justifiqua, tallant de ssi l'amor a ssa persona. Tant són en ell les virtuts manifestes, qu·és d'ira cech l'om qui bé no les veja: per los migs va, qu·en los estrems no toqua. En temps dels déus, en vida, l'adoraren.
E Déus, vehent la perllongada onta que·ls grans senyors en contra d'ell cometen, tenints ab fraus e tirannes maneres les parts del món, los pochs e grans realmes, ha dat voler al justificat home qu·en breu espay haja la monarchia. Clar lo nomén ab aquest·altra·nsenya: com de tot cert és dels hòmens pus savi.
Per ço que mils a totes gents se mostre, mostrant-la·quells qui vaques e bochs guarden, ell és aquell qui·n sa joventut tendra sobrà·n aquells qui saviesa colen, e despocat de nombre de gent d'armes, les multituts d'aquelles ha fet retre. Tot quant pot fer virtut de fortalesa dins hun cos d'om, en lo seu ho demostra.
En gran defalt és lo món de poetes per enbellir los fets dels qui bé obren; nós freturants de bella eloqüença, l'orella d'om afalach no pot rebre. D'aquest valent una trompa sona que·ls indians ab un poch no exorda; hoen-la·quells qui són a Tremuntana y ells de Ponent e de Llevant los pobles.
Tornada
Foll és aquell qui fa juhí·n los hòmens, segons que d'ells la Fortuna ordena; aquells affers que no són en l'arbitre, colpa no y cau, si vénen per contrari.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Desolació (Joan Arús)/L'enyorament

L'enyorament
Sóc l'arbre que ha perdut la part més delicada, abatuda, de sobte, per la fúria del vent, i sento créixer en mi una planta ignorada: l'amarga planta de l'enyorament.
Crec que en l'eterna pugna entre Oblit i Record ma sort ja és decidida; la victòria, guanyada: mos records enyorosos tindran igual durada que el temps que em resti viure per plorar ma dissort.
Les coses que aquell dia deixà rera la porta m'evocaran tothora la vida de la morta: el seu món, el seu aire, el seu gust, el seu fer...
A voltes penso, oh, joia!, que un jorn, siga quan siga, com qui de cop retroba una medalla antiga, allà on m'espera la retrobaré.
# Desolació (Joan Arús)/De món a món

De món a món
On és, esposa absent, l'ànima teva, ara? Absorta en l'encanteri d'un món meravellós, thas oblidat la terra de penes i dolors, el món que abandonares per sempre més suara?
El cor em diu que aquells que ací més cars et foren resten incorporats al teu record: els veus com al fons d'un mirall, en destries les veus... entant que ells ta presència sensible també enyoren.
De l'una a l'altra banda, com ocells missatgers, els records van i vénen, de l'espai a través, sens que res n'intercepti la volada incansable.
Ara que en tu jo penso tu penses potser en mi; els nostres esperits es creuen pel camí. No tardaran a unir-se en el goig perdurable.
# Després d'un somni

Dins un somni, amb ta imatge encisadora, jo hi vivia un feliç ardent miratge. Dolços eren tos ulls, ta veu pura i sonora, eres com cel resplendent esbandit per l'aurora.
"Ei!" em cridaves, i deixava la terra per fugir amb tu cap a la llum. Nus, els cels ens deixaven entreveure lluors desconegudes, tasts d'esplendors divines.
¡Que n'és, de trist, desvetllar-se dels somnis! Et crido, oh nit, torna'm tes fantasies, oh torna, torna fulgent, ¡oh torna, oh nit misteriosa!
# Desolació

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Desolació pot tenir els següents significats:
# Desengany

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Desengany pot tenir els següents significats:
# Desolació (Joan Arús)/El rapte

El rapte
En ma llar jo vivia com un vell patriarca que el pes no conegués, feixuc, de la dissort: l'esposa, els fills, els néts eren mon ric tresor. Però avui, invisible als nostres ulls, la Parca
hi entrava com un lladre abans de fer-se dia —cauta, perquè cap hoste son pas no despertés— i, ràpida, s'enduia, ai las!, per sempre més, la que em fou dolça amor i fidel companyia.
Ara tot el que em resta no em pot aconhortar del buit que al meu entorn deixa la seva absència; ara serà record el que adés fou presència
i trist enyor allò que ja no tornarà. Ara el plany del poeta m'escau de repetir: També jo he vist anar-se'n la millor part de mi.
# Desolació (Joan Arús)/Els records

Els records
Ara que és lluny de mi el teu cos, en l'espai, quan els meus ulls no et veuen ni et sent la meva oïda, ara, en els meus records, hi ets més a prop que mai i àdhuc, a cops, ma veu distreta et crida.
Recordo bé les últimes paraules que em digueres, però, també, efemèrides de dies molt llunyans; et trobo en velles fotos bella i jove com eres i en l'harmonia dels meus fèrvids cants.
I ta bondat per sobre de tot. Oh, trist de mi! Fins ara no començo a veure i a capir les teves grans virtuts d'esposa i mare.
Cert és l'antic adagi que diu: del bé tingut no en sabem prou la vàlua fins que l'hem ben perdut. Això el meu dol fa més punyent encara.
# Desolació (Joan Arús)

| ← L'Imperi del sonet ← De món a món | Obres completes de Joan Arús. Poesia. Volum 2 Desolació (Joan Arús) Pòrtic | Nous goigs a llaor del Sant Crist d'Igualada → El rapte → |
Homenatge a Teresa Ventura i Avellaneda, l'esposa absent (1903-1978)
| El rapte. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 311 |
| Els records. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 312 |
| L'enyorament. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 313 |
| De món a món. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . | 314 |
# Lo llibre dels poetas/Ramon Llull

RAMON LLULL.
I. Un consili vuyl començar
en mon coratge, e xantar,
per ço que faça enamorar
tots cells qui ho poden far
per Deu servir,
e lo sepulcre conquerir:
molt ho desir.
En consili tan gran siats,
e tan bellament ordenats,
que Deus ne sia molt honrats
e mant hom ne sia salvats,
e tot lo mon
en lonch, ample é pregon
haja ahon.   En consili no façats for
per argent, castell, ne per or;
temets ho com seny si que mor;
car si havets bo e gran cor,
¡Ah! ¿que dirán
Juseu, sarrahí, vestian
tartres é man?
  En consili no siats duptós,
avar, ni trist, ne peresos,
tant forts siats complits d' amors,
de suspirs, lágremes é plors,
per bon amar
que Deus vos faça acabar
lo seu honrar.   En consili hajats consell
ab hom ardit é no volpell,
á consellar per bon capdell,
e sí 'u havets serets molt bell;
car hom vestit
de vicis é mal sperit
es mal garnit.
En consili qui 'us diu de no,
de no diu al Senyor del tró,
qui per amor en la creu fo:
si ell lo lexa abandó
al diable
infern será son stable
turmentable.
En consili Deus vos ajut;
temme no siats decebut,
car mant home ha leu volgut
alcú be far qui es recregut
al començar;
prech Deus qu' eus vulla amparar
ab bo amar.   En consili ans que parlets
guardats en quals començarets;
en tots homens non vos fiets,
car mant home no está drets.
¡Ah, bon amich!
Savi 's qui per altre 's castich
e tem destrich.
En consili lo pech moltó
engana 'l lop é lo leó,
e la volps engana al capó
e mant boc es pijor que no.
Si no 'us guardats,
por mant hom serets enganats
e menyspreats.
En consili guardats la fi
de Deu, qui está lo camí
de parais, veray fi;
de si hi anats vespre é mati, segur irets, barat ne tort mal no tembrets; perfayt serets.
De las obras d' est poeta sols publiquem aquesta. Fou un dels talents mes privilegiats de son segle y compongué moltíssimas obras. Qui vulla coneixe sas rimas (que fan un volum de 700 páginas) veji-la edició que l' any 1857 publicá en Mallorca 'l poeta y Mestre en gay saber En Geroni de Roselló.
# Lo llibre dels poetas/SEGLE XIII

Arnau, lo catala.—Borneil, Guerau.—*Castellví, Franci de.—Cervera, Guillem de.—Esclot, Bernat d'.—Escás, Amaneu des.—Lull, Ramon.—Mur, Guillem de.—Oliver lo templari.—Pere II.—Pere III.—Salvatge, Pere.—Serverí de Girona.
# Lo llibre dels poetas/SEGLE XIV

Belhiure, Pau de.—Fraderich de Sicilia.—Mallol, Llorens.—March, Arnau.—March, Jaume.—March, Pere.—Miquel, Bernat.—Muntaner, Ramon.—Prades Daude de.—Pere l' Ceremoniós.—Pons, Huch III, Compte d' Ampurias.—Queralt, Pere de.—Turmeda, Anselm.
# Lo llibre dels poetas/Taula

| TAULA. | |
| | Planas |
| Prólech | 7 |
| SEGLE XII | 17 |
| Anfos II | 19 |
| Guillen de Bergadan | 21 |
| Guerau de Cabrera | 23 |
| Huch de Mataplana | 30 |
| Ramon Vidal de Bezaudun | 32 |
| SEGLE XIII | 43 |
| Arnau lo Catalá | 45 |
| Guillem de Cervera | 47 |
| Bernat d'Esclot | 50 |
| Amanéu des Escas | 51 |
| Ramon Llull | 53 |
| Guillem de Mur | 56 |
| Oliver lo Templari | 57 |
| Pere II-Guerau Borneil | 59 |
| Pere III | 61 |
| Pere Salvatge | 62 |
| Serverí de Girona | 62 |
| SEGLE XIV | 69 |
| Pau de Bellviure | 71 |
| Fraderich de Sicilia | 71 |
| Llorens Mallol | 72 |
| Arnau March | 77 |
| Jaume March | 79 |
| Pere March | 81 |
| Bernat Miquel | 84 |
| Muntaner | 85 |
| Daude de Prades | 91 |
| Pere lo Ceremoniós | 92 |
| Pons Huch III | 93 |
| Pere de Queralt | 94 |
| Anselm Turmeda | 95 |
| SEGLE XV | 97 |
| Pere d' Abella | 99 |
| Mossen Avinyó | 99 |
| Na Tecla de Borja | 101 |
| Mossen Crespí de Valldaura | 101 |
| Roderich Diez | 102 |
| Arnau d' Eril | 103 |
| Estanya | 105 |
| Francesch Ferrer | 105 |
| Fenollar.—Scrivá | 109 |
| Fenollar, Vidal, Verdanxa, Vilespinosa y Miquel Stela | 130 |
| Andreu Febrer | 163 |
| Joan Fogaso | 169 |
| Ferrando | 170 |
| Figueres | 170 |
| Pere Galvany | 171 |
| Jaume Gazull | 172 |
| Gullem Gibert | 176 |
| Martí Gralla | 177 |
| Martí García | 178 |
| Franci Gueran | 179 |
| Jordi de Sant Jordi | 180 |
| Romeu Llull | 183 |
| Ausias March | 195 |
| Pere Masdovelles | 216 |
| Berenguer Masdovelles | 217 |
| Joan Masdovelles | 220 |
| Huch de Moncada | 221 |
| Joan Moreno | 222 |
| Mossen Navarro | 224 |
| Francisco Oliver | 225 |
| Perot Joan | 227 |
| Pestrana | 231 |
| Moasen Pere Puig | 232 |
| Jaume Roig | 232 |
| Lluis Requesens | 238 |
| Vescompte de Rocabertí | 240 |
Pàgina:Lo llibre dels poetas (1868).djvu/375
| Francisco Fontanella | 333 |
| Vicens García | 334 |
| Joseph Romaguera | 338 |
| SEGLE XVIII | 341 |
| Francisco Balart | 343 |
| Agustí Eura | 360 |
| Ignaci Ferreras | 361 |
| Ignaci Puig y Blanch | 362 |
| Serra y Postius | 363 |
# Lo moro Abul-Mejí

LO MORO ABUL-MEJÍ.
Se canta ab tonadas d' altras cansons.
Un dematinet la trobo que cullia gessamí, jo li dich: «Dèu vos guart jove,» y ella 'm diu: «Fugiu d' aquí, »no volgueu que la gent digan »del que tenen prou que dir. »Lo pare me 'n fa amenassa »que me 'n vol traure d' aquí, »me vol fer aná' á una terra »que no s' hi cull pa ni vi, »tampoch sal per la vianda. ¡Com m' hi tindré de morir!» —No te n' espantes minyona al teu pare déixal' dir que jo ne vindré á cercarte un diumenge al dematí.— Dematinet á las quatre á la porta n' hi truquí. Ella soleta en camisa á la finestra va eixir. —A qui demanéu vos jove? Potsè' 'm demanéu á mí. —Cuyta, arreplega la roba minyona si vols venir.— Dugas horas caminarem paraula no 'ns varem dir. Acabat estas dos horas surt lo moro Abul-Mejí,
qu' era un home que robava als que anavan pèl cami. · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · —Apartéus d' aquí minyona, apartéuse del camí, ne menjaréu pa fet d' ordi y beuréu un vas de vi.— Mentres feyan la beguda la justicia va venir, agafaren la minyona lo minyò ne va fugir.
VARIANTS.
Vers 1.
Un dia estant á l' horteta tot cullintne llessamí. Ja n' hi dono lo bon dia.
Vers 13.
No t' espantes donzelleta.
Vers 25.
Mentres estant en conversa surt lo moro Abul-Mejí.
NOTA.
En moltas versions, lo nom del moro es Xiridixi; mes naltres hi hem deixat lo que ha servit per la nostra, donchs te mes lluch de veritat.
# Lo llibre dels poetas/SEGLE XII

Anfós II.—Bergadan, Guillem de.—Cabrera, Guerau de.—Mataplana, Huch de.—Vidal, Ramon.
# Llibret de versos/Mensage

Mon ánima, mitj desfeta, Endressarte un recort vol: ¿Quí t' el durá? ¿La oroneta, La merla ó 'l rossinyol?
Lo rossinyol, trist amant, Es, com yo, tendre y constant; Mes no me aprofita á mí, Perque, del vespre al matí, Se li 'n pasa el temps cantant.
Es la merla pronta y viva; Mes donar crédit no 's pot A un aucell que vá á la briva, Y ab sa riseta joliva Se burla sempre de tot.
Vol seguit y ala lleugera Té l' oronell, llest y viu; Mes oblidarse poguera Del encárrech que li fera, Buscant brins pera son niu.
¡Xiqueta dels cabells d' or! Pense que será millor, Pera que no 's perda el viatge, Encomanarli el mensage A un gran suspir del meu cor.
A un suspir ardent y tendre, Que son propi foch s' en dú; Y al que no li cal dependre Lo camí que ha de mampendre: ¡El sab millor que ningú!
Molt millor que la oroneta, La merla y el rossinyol; Y anirá sempre vía dreta, Y sols parará, xiqueta, En la teva ánima el vol.
# Llibret de versos/La Morta-viva

Los brassos, fet á trossos lo ferro que 'ls captiva, Al cel alsa lleugers; Y l' envetjós, á qui era sa mort grat espectacle, Les paumes del martiri veu en sa má, oh miracle. Mudades en llorers.
Lo vert ram en la dreta, la citra en la má esquerra, Renova 'l gloriós cántich ab que engisá la terra; Y en son invicte front Lo foch que l' entusiasme, lo goig y l' amor pinta, Borra ab ardentes flames la vergonyosa tinta Del ya oblidat affront.
¡Yo 't conech, noble Verge! Tos cabells d' or cenyia Corona d' englantines y roses, quant un dia, Ab mots de sucre y mel, De amor y gentilessa dictaves al mon regles, Y la ombra illumenaves d' aquells boyrosos segles Ab un auba del cel.
Tu, banda d' or y seda del paladí creuhaves Al pit valent, y símbols de fé y valor pintaves En son ferreny escut; Tu, quant la nit venia, d' ombra y de dol coberta, En los castells tenies una finestra oberta Al gemecant llahut.
Sens por á Rey ni á Papa, garrida, solta y lliure, Corrent palaus y places, mesclaves lo foll riure Al delitós cantar, Y als pobles com als príncips les veritats dels sabis Ab grans rialles tu dies per los gotjosos llabis Del aplaudit joglar.
¡Oh filla primogénita de la antigor llatina! ¡Dels trovadors alegres subirana regina! ¡Mestra del Gay Saber! Si en tes mans falagueres gents d' una dura rassa La citra, engalanada de flors, d' un cop d' espassa A trossos varen fer;
Si furients arrancaren á ton front de poëta La corona de Isaura; si flagellada y nueta, Per escarny més amarch, Dels palaus y dels temples, com una esclava ignoble, Al carrer te tiraren, pera envilir al poble, ¡Oh musa d' Ausias-March!
No, no 's gelá paurosa dintre tes nobles venes La sanch de tos grans avis, ni en ton cor, ple de penes. S' esglayá l' esperit; Perque en ciutats y en viles, en planes y en montanyes, Lo bon poble, donante lo foch de ses entranyes, T' acaroná á son pit!
Allí, dormida al ombra d' humil trespol de palla, Als ecos carinyosos de popular rondalla, A un altre temps millor, Entre daurats ensomnis de amor y jovinessa, Volava la teva ánima, en triple foch encesa, De Fe, Pátria y Amor.
Y d' eixe jorn l' aubada punteja ya, oh madona; Com al cavall de guerra clarí que lluny resona, Avuy te despertá Veu que ab acent profétich te mou á nova vida, Y aguaytant á la fossa, hont jaus tants sigles, crida: “Oh Llatcer, alsat ya.„
Veu santa que ensemps junta, pera ennoblir als pobles, Los himnes del pervindre ab les antigues cobles; Ubriacadora veu, Que al mon li diu: “¡Germanes son sempre les victóries! Vingau, vingau, poëtes, y de totes les glóries La glória del hom feu.„
¡Oh Musa dels trovaires! ¡Oh Verge llemosina! Al grat appel responga vuy ta cansó divina; Y al cántich dels germans Unix la veu dolcíssima que 'l mon recorda encara, Y que de nou á rebre, gotjós, ya se prepara Ab picaments de mans.
1867.
# Llibret de versos/La cansó del teuladí

I.
Joyós cassador, passa; Busca mes brava cassa Y deixam quiet á mí: Yo soch l' amich de casa; Yo soch lo Teuladí.
Yo no tinch la ploma de la Cadarnera, Que d' or y de grana tiny la Primavera; No tinch la veu dolsa del trist Rossinyol; Ni de la Oroneta joliva y lleugera Les ales, que creuhen la mar d' un sol vol.
De parda estamenya, sens flors, sense llistes, Vestit pobre duch; Mes penes y glórias, alegres ó tristes, Les cante com puch.
Joyós cassador, passa; Busca mes brava cassa Y deixam quiet á mí: Yo soch l' amich de casa; Yo soch lo Teuladí.
Les Aligues niuhen damunt de la roca Del gorch qu' entre timbes eixampla la boca; En branca fullosa lo viu Paxarell; La Tórtora en l' arbre que ya obri la soca; La Gralla en les runes d' enfonzat castell.
Yo al home confie la meva niuhada: Y pobre y pauruch, Entre la familia, baix de la teulada, M' ampare com puch.
Joyós cassador, passa; Busca mes brava cassa Y deixam quiet á mí; Yo soch l' amich de casa; Yo soch lo Teuladí.
Los fruits del bosch cerca lo Turcás; la Griva Janglots entre 'ls pámpols; l' Estornell la oliva; Asserps verinoses lo vistós Flamench, La llántia del temple la Óvila furtiva, Y anyels l' aborrívol Condor famolench.
Yo vixch de l' almoina, que al humil may falla, ¡Y em crech benastruch! Lo gra que 'n les eres se pert entre palla, Replegue com puch.
Joyós cassador, passa; Busca mes brava cassa Y deixam quiet á mí: Yo soch l' amich de casa; Yo soch lo Teuladí.
# Llibret de versos/Les dos montanyes

Per mil fonts filtrada la neu perlejant, Vestida de boyres, hi há un alta montanya Y en ella un Gegant.
Pareix á qui mira llunyana sa testa, Voltat de muralles fantástich castell; Y el Cíclop, lo geni de l' aspra tempesta, Que trona sobre ell.
Son ceptre es un roure, que als singles arranca, Sa corona, els núbols, que aturen lo vol; Mantell de sa esquena, la neu pura y blanca Daurada pel sol.
Sa veu, vents que xiulen, penyals que rodolen, Quant negra tronada trantolla els singlers,
Quant fuig de la cova lo llop, y s' envolen Falcons y esparvers.
¿Per qué, així emboyrada, la Penyacolosa, En mitj de vint serres aixeca el seu cap? ¿Per qué retruny trista sa veu espantosa? ¡Ningú al mon ho sab!
Allá en los encesos rostolls de mitjdia, A la dolsa vora del mar adormit, Hi há una altra montanya, que mostra la via Al nauxer ardit.
Sos peus encatifen flairoses campinyes; De murtra y baladres vestix sos barranchs; Y veus á tothora garlandes de vinyes Muntant pel seus flanchs.
L' oreig dols que agrunsa les líbiques palmes, Li dú ab ses besades lo foch del estiu; Colomes silvestres adins de ses balmes Amaguen lo niu.
Lo sol tot lo dia son cim emporpora; La gent serva d' ella recorts ben estranys; Allá, entre ses roques, gentil Reyna mora S'endorm, fa mil anys.
En dur llit de marbre s' endorm satisfeta, Ab los ulls mitj closos mirant com se pert
Damunt la mar blava la tendra oroneta Que vola al desert!
En mitj de les roques y timbes que banya Per mil fons filtrada la neu perlejant, Contempla á la Bella, que en la altra montanya S'endorm, lo Gegant.
Com pot, éll enlayra son cap, que ya toca Al cel, que entre núbols flameja alentorn; Y encen ses glassades entranyes de roca Lo foch del mitjorn.
Contempla á la Verge, ses flors, ses garlandes; Lo sol que bronzeja son pur front de neu; La mar, que li canta cansons y corrandes, Besantli el blanch peu!
Y tot quant ovira son cor asedega; Retors mans y brassos, y ab rabia infernal, Per segles de segles, retruny y llampega, Clavat al penyal.
Y no sab la Verge, que allá baix reposa, Per qué ab ulls de flama, per qué ab veu de tró, Retruny y llampega la Penyacolosa, Guaytant al Montgó.
# Llibret de versos/Mes enllá

Son front ¡quán pensívol!—sos ulls ¡qué brillants! Poltro qu' ell cavalca—no s' atura may. Buscant va sens treva—castell engizat. La via que hi mena—ningú al mon la sap. Regina donzella—ben closa allí está: Ab eixa regina—voldrías casar. ¡Camina, camina—que caminarás!
Una llumeneta—se veu allá baix. Cavalca y cavalca—lo trist caminant. La plana s' eixampla,—s' allunya lo flam. Al poltro esperona;—ya arriba, ya está! Al foch s' escalfaven—quatre rabadans. ¡Cóm lladren los gossos—voltant lo ramat Llops semblen, que udolen—al vórel passar. ¡Camina, camina—que caminarás!
Vesllum sanguinosa—llumena el boscam. “¡Adins!„ y entre branques—va el poltro escapat, Aqueixa rogenca—boyrada, ¿d' hont naix? Pareix que no siga—cosa natural. De sopte, una flama—s' aixeca xiulant; Alzines y roures—fogueres son ya. Fuig un llenyatayre,—causador del dany. ¡Camina, camina—que caminarás!
Blavoses espurnes—que venen y van, Fan córrer y córrer—al trist caminant. ¿Per qué volatejen—d'ensá pera enllá? Al poltro esperona:—“¡Avant, sempre avant!„ S'afonen en terra—los peus del cavall, Y brilla en la fosca—reflet d'un estany. Les blaves espurnes—encen lo seu baf. ¡Camina, camina—que caminarás!
Asproses montanyes—contempla davant. ¿Qué flama espurneja—sobre el cim mes alt? Orient té de perla;—llums té de diamants. Si hiá en lo mon fades,—allí anihuarán. “¡Amunt!„ foch arranca—lo poltro als penyals. Ya munten als singles,—ya arriven,ya están! Lo jove pensívol—ya estén les dos mans... ¡La llum es estrela—al fons del cel blau!
¡Anima, que busques—ton somni daurat, Camina, camina—que caminarás!