OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cansons de la terra - Volum II/Lo pardal

LO PARDAL.
Una cansoneta nova vos la dirè, vos la dirè, del pardal quan s' acotxava sota orangè, vos la dirè.
Lo pardal quan s' acotxava feya remor, feya remor, per veure si 'l sentiria la seua amor, feya remor.
Lo seu amor está en cambra que no 'n sent re, que no 'n sent re, sino lo mosso de casa lo trajinè, que no 'n sent re.
De la finestra mes alta li 'n va parlar, li 'n va parlar. —Las onz' horas son tocadas veste á acotxar, li 'n va parlar.
—No m' acotxo pas encara vay de camí, vay de camí, som fet una prometensa à Sant Magí, vay de camí. Quan á Sant Magí vay esse vay suplicar, vay suplicar, que 'm deixès aná' á mas terras per festejar, vay suplicar.
Quan ne vay esse á mas terras ja 'ls encontrí, ja 'ls encontrí, los tres amors que tenia tenia alli, ja 'ls encontrí.»
Als tres amors que tenia lo pardalet, lo pardalet, Mariagna y Petronilla é Isabelet, lo pardalet,
Als tres amors que tenia quan los trobí, quan los trobí, los va doná' una crehueta de Sant Magí quan los trobí.
Ay cansò que t' es dictada? ¿quí treta t' ha? ¿quí treta t' ha? Tres fadrinets de la plana del Ampurdá,
Eixa es la cansò mes popular del Ampurdá, tè una tonada molt bonica. Perque no es gayre fácil apendre las trasposicions que pateixen sos versos quan s' entona hem posat la lletra de cada cobla tal com se tè de dir al temps de cantarla.
# Cansons de la terra - Volum II/Lo pastoret

LO PASTORET.
—Jo me 'n llevo dematí—dematí y á punta d' auba. Agafo mon sarronet—me 'n vaig drei á la montanya,
Valdria mes soleta dormir que d' un pastor ser la namorada, valdria mes soleta dormir que no que un pastor s' enamori de mí.
Quan á la montanya sò—veig venir ma namorada me la veig venir plorant,—tot lo meu cor s' abrusava. Me l' agafo per un bras—y la fico á la barraca, quan á la barraca sò—veig venir los meus contraris. —Pastoret, bon pastoret—ahont tens la namorada. —La tinch aquí aprop de mí—ben tapada ab la samarra. —Pastoret, bon pastoret—tens lo llop en la ramada de las ovellas que hi tens—la meytat son degolladas. —Valdament ho fossen totas—no deixarè la barraca.
Ay, cansò ¿qui treta t' ha?—Ay, cansò ¿qui t' ha dictada? M ha dictat un pastoret—que n' es un fill de la plana, n es de la plana d' en Bas,—Ayga fresca y regalada.
Ay pastoret bon pastoret—matineret á punta d' auba ja n' agarra 'l sarronet—y se n' aná á la montanya.
De cinch centas ovellas que hi ha—las tres centas son degolladas
Quan a la barraca van ser—l' ha abrigadeta ab la samarra.
En Manel Milá acompanya la seua versió de la següent nota. «Menys ignocent que la de l' aucellet, tè aquesta cansò una melodía com feta d' esprès per lo sach de gemechs y per sa bellesa pot compararse ab la de la cansò que venim de anomenar. Verament es aixis la tonada d' eixa cansò es una de las mes bonicas y tè un carácter melancónich que cativa del tot al qui para la orella per escoltarla.»
# Cansons de la terra - Volum II/Lo testament d'Amelia

LO TESTAMENT D' AMELIA.
L' Amelia está malalta—que no hi ha pas remey, comptes la van á veure—comptes, barons y reys. ¡Tot lo meu cor se 'm nua com un ram de clavells!
tambè n' hi va sa mare—com qui no 'n sabès res. —Filla, la meva filla—¿quin mal es lo que tens? —Mare, la meva mare,—lo meu mal ja 'l sabéu: matzinas me n' heu dadas—per casá' ab l' espós meu; matzinas me n' heu dadas,—mare, morta 'm veuréu. —Confesséuvos, ma filla,—despres combregaréu; quan seréu combregada—lo testament faréu. —Set castells tinch á Fransa—tots son al manar meu: los tres los deixo als pobres—als pobres y als romeus, lo quart lo deixo als frares—per caritat á Deu, y 'ls altres á Don Cárlos—que n' es un germá meu. —¿Y á mi, la meva filla,—á mi que 'm deixaréu? —A vos la meva mare—vos deixo l' espós meu perque quan siga morta—ab mí sempre penséu.
En lo Romancerillo del Sr. Milá hi ha una altra versiò en hemistichs de vuyt síl-labas. Darrerencament hem arreplegat aquesta altre versiò del mateix cant.
Malalta n' está, malalta—la filla del rey francés, ningú s' acostava á véurela—ni damas ni cavallers, sino un dia sa mare—que no 'n savia pas res. —Ay filla, la meva filla,—lo vostre mal quin mal es? —Ay mare, la meva mare,—penso be ho devéu saber, matzinas me n' heu donadas,—jo crech que morta 'm veuréu. —Ay filla, la meva filla,—confesséu y combreguéu, y apres d' haver combregat—vostre testament faréu. —Set castells n' hi tinch á Fransa—tot set son en poder meu: los quatre 'ls deixo á D. Cárlos—á D. Cárlos germá meu, los altres tres á n' als pobres—á n' als pobres y romeus, y los tres vestits de seda—deixo á la Mare de Deu. —Ay filla, la meva filla,—á n' á mí que 'm deixaréu. —Ay mare, la meva mare,—vos deixo 'ls rosaris meus perque quan anéu á missa—me n' encomenéu á Deu. —Ay filla, la meva filla,—¿hont voléu que us enterrém? —Ay mare, á Santa María—ab la pluja y ab la neu. —Ay filla, la meva filla,—aviat os podriréu. —Tan si 'm podresch com si no—allá vull que m enterréu.
Entre 'ls cants populars de la Suecia n' hi ha un que 's titula Lo testament y que tè molta semblansa ab lo nostre. —Ahont has estat tan de temps, filleta meva? —A Bæanna, á casa de mon germá, madrastra. Ay! com pateixo! —Que t' han donat per menjar, filleta meva? —Anguila ab pebre, madrastra. Ay! com pateixo! —Qu' has fet de las espinas, filla meva? —Las he tiradas als gossos, madrastra. Ay! com pateixo! —Que n' es estat dels gossos, filla meva? —Han mort rebentats, madrastra. Ay! com pateixo! —Que li desitjas á ton pare, filla meva? —Que tinga al graner bon gra, madrastra. Ay! com pateixo! —Que desitjas á ton germá, filleta meva? —Una bona barca, madrastra. Ay! com pateixo! —Que li desitjas á ta germana, filleta meva? —Una bona caixa per la roba y unas bonas joyas, madrastra. Ay! com pateixo! —Que li desitjas á ta madrastra, filla meva? —Las penas del infern. Ay! com pateixo! —Que li desitjas á ta dida? —Lo mateix. Ay! com pateixo!
# Cansons de la terra - Volum III

DE LA TERRA
CANTS POPULARS CATALANS
COL-LECCIONATS PER
FRANCESCH PELAY BRIZ
VOLUM TERS.
BARCELONA.
LLIBRETERIA D' ALVAR VERDAGUER, RAMBLA, DAVANT DEL LICEO, Nº 5. 1871.
Des de que havem publicat lo volum segon de las Cansons de la terra, molts han estat los periódichs y revistas tant del pais com estrangeras que n' han tractat. Entre las firmas conegudas que ab mes ó menys deteniment n'han dit quelcom, hi ha las de Mrs. Puymaigre, Paul Meyer y Gaston Paris. (Revue d' Histoire et de Literature n.º 12 y n.º 24—Bulletin bibliográphique), y si tenim de ser franchs direm que molt nos ha plagut veure rebudas tan de bon grat nostras pobres cansons, per homes de tanta coneixensa en literatura popular. En mostra de agrahiment als autors dels articles y en honra de nostra Musa de la terra, es per lo que 'n reproduhim al cap d' avall del llibre, traduhit al catalá, un d' aquells, lo de Mr. G. Paris. A la fi d' aquest se 'ns prega que tirem avant nostra publicació; aquest es nostre propósit y si fins avuy no ho hem fet, de segur que no s' ha perdut per nosaltres. Ara per ara publiquem aquest ters volum, si Deu nos ajuda, mes endavant farém lo quart, seguint lo mateix ordre ab que comensarem: moltas ne tenim d' arreplegadas per poderho fer. Si poch á poch ho anem publicant, (á mes d' altras rahons) es per donar las versions mes complertas, los variants ab mes abundó, y poderlas acompanyar de major nombre de cansons escritas en altras llengas que tingan alguna relació ab las que anem donant á la estampa. Entre las del present volum devem cridar la atenció envers las que 's titolan La bona viuda, La ploma de perdiu y La filla perduda, molt semblanta á una de provensala. Lo compte Florís, La filla del mallorquí, L'hereu de la forca, Las joyas de boda, La promesa duptosa, Los tres tambors y algunas altras fan digna parella ab las que hem inclos en los dos primers volums. Una modificació ha sofert nostre plan de publicació en las tonadas y ha sigut lo deixar corre lo acompanyament en las que publiquem avuy y publicarém d' huy en avant. Las rahons que 'ns mogueren á ferho en los dos primers volums, no tenen forsa per obligarnos á fer lo mateix en los demes. Voliam popularisar nostras tonadas; ab las 64 que hi ha armonisadas ja n' hi ha prou perque 's logri nostre obgecte. Los volums que venen darrera del segon, son mes per completar un travall literari, que per popularisar la música de la terra; son mes d' estudi (musicalment parlant) que de senzill divertiment.
# Cell qui d'altruy reb enug e plaer

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Cell qui d'altruy reb enug e plaer pot tenir els següents significats:
* Cell qui d' altruy reb enuig é plaher, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Cell qui d'altuy / reb enuig e plaher, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Cell qui d'altruy reb enug e plaer e perdre vol totalment s·amistat, és-li mester haja per oblidat tot lo plaer, havent-ne desesper; e tot primer que·s luny de sa presença e del plaer no sia recordant, car si aquell l·és present al davant, enyorament dobla sa benvolença.
Tres coses són que lunyen bon voler: dan e desalt e gran iniquitat. Al propi bé hom és tan inclinat que no vol bé d'on gran dan pot haver. En gran desalt no·ns basta la potença que cell amem qui·ns és desagradant; lo nostre sforç no sab fer en nós tant que·l prim voler no vinga·n malvolença.
Iniquitat met l'om en desesper, avorrint Déu, senyor qui l'ha creat -ço fa lo seny de l'hom quant és irat, se avorrint, amant-se tant primer-. Aprés de si, l'om ama sa semença, tant que lo nan cuyda ésser gigant, e tant pot ser envers nós mal usant, qu·en mal vler giram nostra sciença.
Sí com l'om fort qui·s egual de poder ab l'enemich qui l·és davant posat -ffins que l'hun d'ells és per l'altre sobrat, algú no pot negun dret juhý fer-, tot enaxí no puch donar sentença entre Amor ab Oy desacordant: cascú d'aquests en mi és tant poxant, que mon saber no y coneix differença.
Amor al camp no fon lo pus derrer, mas Oy vench lla d'armes tan esforçat c·al pus estrem del camp l'à derrocat, que yo·m penssí no·s pogués may refferr; mas no·l fallí Amor sopta valença: mon foll Voler li fon prest ajudant; Hoy donà crit dient: "¡O llas, e quant tarda Rahó qui·m tolga de temença!"
Tornada
Supplich a Déu que·m tolga conexença, o, volent Ell, hus yo de passió, d'aquella que sia prop de rahó, lexant Amor qui·m traeix en crehença.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Casa el coix d'Alins

Casa el coix d'Alins, casa regalada, una xica hi ha fresca i colorada. La rà, la ra là.
Allà, per l'istiu, a Sant Joàn anava,
amb un germà seu
que l'acompanyava.
Al sê a mig camí
ja la n'han robada;
al veure'ls venir
ja en cau desmaiada.
— No us desmaieu, no,
gentil cor de dama,
que no us robarem
ni l'or ni la plata,
sinó les amors,
que a tots mos agraden.
Torna-te'n, xiquet,
torna-te'n a casa,
no la veuràs més
la teua germana. —
Lo xic n'és discret,
a La Seu anava;
a câl Governador
trobà que sopaven.
— Bona nit, senyors,
bon profit que els fassa,
quan hauràn sopat
contaré el que em passa.
— Conta-mos-ho, xic,
conta-mos-ho ara.
— Que me n'han robat
la meua germana.
— No em diríes xic,
qui te l'ha robada?
— Un del casquet vermell,
gravat de la cara. —
Toquen sometent;
repic de campanes.
# Caterina

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Caterina pot tenir els següents significats:
# Chronica o comentaris del gloriosissim e invictissim Rey en Jacme primer

CHRONICA O COMENTARIS
DEL
REY EN JACME PRIMER
CHRONICA O COMENTARIS DEL GLORIOSISSIM E INVICTISSIM
REY
EN JACME PRIMER
Rey Darago, de Mallorques e de Valencia Compte de Barcelona e de Montpesler
dictada per aquell en sa llengua natural, e de nou feyta estampar
per Marian Aguiló y Fuster
barcelona any m.dccc.i.xxiii
Llibrería d'Alvar Verdaguer, Rambla del Mig, n.º 5.
En les Estampes de Celestí Verdaguer y de Fidel Giró de Barcelona.
# Chansson ai comensada

| I Chansson ai comensada que sera loing cantada en est son vieil antic que fetz n'Ot de Moncada anz que peira pausada fos el clochier de Vic. II E per tal l'ai moguda que guerra m'es creguda de Mon Sogr'ab front pic, et er per loing saubuda, q'ieu non tem gab ni bruda de nuill mon enemic. III Ja Dieus noca·.m don Poilla ni·l fort castell d'Anoilla, ni·l palaitz d'Ostalric, s'anz que chant la granoilla no·il trac vieich e la coilla del bisbaz fals mendic. IV Per Dieu, be·m tenc per rosa si l'anel e la crosa, pois es mon enemic, no·il tuoill abde sa bosa, don tantz conz enterrosa, ab un palm de l'espic. V Tota nostra lei torba est bisbatz nas de corba ab son malvatz prezic; tant fort fot et encorba, so·m dis Girautz de Jorba, Bernarda mieichpartic. VI Morta fora si·l metge non fos que venc d'Usetge, qe·l menjan li cosic; tal colp li det sotz petge, c'a pauc no·il parec fetge, que caubra·i un bertic. | I Cançó he començada que serà lluny cantada en aquest so vell antic que va fer n'Ot de Montcada abans que pedra posada fos al campanar de Vic. II I per això l'he iniciada perquè guerra m'ha sorgit amb Mon Sogre de front punxegut, i serà lluny sabuda, que jo no temo fatxenderia i jactància de cap enemic meu. III Que Déu mai no em doni Espoia, ni el fort castell d'Anoia, ni el palau d'Hostalric, si abans que canti la granota no arrenco la verga i l'escrot del bisbàs fals i miserable. IV Per Déu, bé em tinc per rossí si l'anell i la crossa, ja que és el meu enemic, no li prenc juntament amb la seva bossa, amb la qual tants conys enterrossa, amb un pam de l'espigall. V Tota la nostra llei torba aquest bisbàs nas de corba amb son malvat predic: tan fort fot i encorba, això em digué Guerau de Jorba, que migpartí Bernarda. VI Fora morta si el metge no hagués vingut d'Osseja, que li cosí el mitjà; li donà tal cop sota el pit, que per poc no li surt el fetge, que li hauria cabut una vara. |
# Cartes de Jaume III de Mallorca a Roger de Rovenac (23-05-1343)

Rey de Malorques.
Fet que encontinent al pus deliure que porets nos trametats paveses e lanses e darts aytants quo porets. Dada a Santa Posa XXIII dies de maig del any MCCCXLIII.
Tenor vero suprascriptionis littere predicte que missa fuit clausa et sigillata secreto sigillo per dictum olim Regem Majorice sequitur in hunc modum.
Al nostre amat e fisel camarlench e conseler En Roger de Rovenach cavaler.
Rey de Malorches.
Manam vos que encontinent vista la present sens tota fala nos trametats assi CC quintars de bescut. Dada a Santa Ponça XXIII dies de mag.
Suprascriptio hujus littere que per dictum olim regem Majorice clausa et sigillo secreto sigillata missa extiterat sequenti serie intimatur.
Als amats e fisels nostres jurats de Malorches.
# Cervo ferit no desija la font

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Cervo ferit no desija la font pot tenir els següents significats:
* Cervo ferit no desija la font, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Ceruo ferit no desija la font, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Cervo ferit no desija la font aytant com yo ésser a vós present; al gran repòs de mon contentament passar no pusch sinó per aquest pont. Molt me ve tart lo jorn tan desijat, comprat molt car per dolorós sospir; e tart o breu só cert que deu venir, si per la mort camí no m'és tancat.
Ésser no pusch d'esperança lançat, car yo us desig segons mon major bé. A vós deman: contra mi res no us té, mentre·l voler vostre·m sia donat. Si·l penssament lunyava hun sol punt d'imaginar haver vostre voler, sens aquell tot, no pusch delit haver; si no·s tot sa, tost porà sser defunt.
Davant me veig de grans dolors un munt, puys ops he tant per a mon contentar, e mon voler porà molt menyscabar si·l vostre·s mou e no mostra que munt; e devallant, devallarà lo meu, e, d'alt cahent, no darà poch crebant, car tot estrem altr·estrem és donant: al poch estat no par l'offenssa greu.
Mil veus lo jorn és per mi pregat Déu de ço qu·en vós està la major part: qu·en mon voler hajau lo vostre sguart; e prech Amor vos lanç tot poder seu. E si u compleix, ladonchs pendreu estrem, si troba loch on se prenga en vós; en loch dispost sa passió·s en nós, e lo contrast tenim e no volem.
Noves de vós saber mortalment tem, dubtant-me fort que no y mostreu amor; per no saber visch en altra dolor: no ssé de qual costat guart que no·m crem. No és en vós complir lo meu delit, per bé que vós vullau complir aquell; d'Amor haveu haver forçat consell, en vós y en ell recau mon bé complit.
Res no temau ne prengau en despit dels penssaments meus ab varietat, car en servey seran de fermetat; de tals servents vol ser Amor servit. Si punt d'enug d'est praticar sentiu, sens amor sou o no sabeu qué vol; ferm loch no·l té qui d'aquest mal se dol, lo moviment per segurtat teniu.
Si tant de vós com voleu no confiu, mon gran voler me porta·n aquest zel; de vostre cors no tem lo pus prim pèl qu·en contra mi res fes ne·m fos altiu. La voluntat vull que pas tota·n mi; yo só celós si molt amau a Déu; dant-vos delit sens mi, lo mal creix meu; quant vos dolgués, de mal vostre·m dolguí.
Tornada
Mon derrer bé, de vós yo guart la fi, quant del present me trob ésser content, e si·m veig trist per algun cas present, res venidor trobar no·s pot en mi.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol XLI

Dementre que aquestes paraules se parlaven, lo pabordre de Tarragona comença a fer una cava molt gran e pregon e longa a argenters qui sabien de caves a fer, e molta d'altra gent. E cavaren tant tro que foren al mur major, e puix estalonaren lo; el pabordre feu aportar lenya secha molta, e feu la metre lla dins ab molt seu e pega e oli; e puix feu hi metre foch, sus en l'alba. E quant vench lo mati que tots foren llevats, lo mur ne vench en terra e cahech al vall; els crits se meteren per la ost; e meteren mans a cridar: «Via dins!». E prengueren lurs armes, e volgueren s'en entrar. Mas lo rey de Arago correch de aqui en lla; e, qui per grat qui per força feu los ne tornar, per ço com lo rey serray era en convinença ab ell, que nengu nou sabia, ques retria a ell a tota sa volentat. Mas puix, com lo rey serray viu lo mur cavat, penedis de la covinença, que hac paor que no fos apercebut per los crestians; e trames missatge al rey d'Arago, que pensas de fer ço que pogues, que si ell lo combatia, que ell se defendria. E aixi stigueren aquel jorn e tota la nit. E quant vench a lendema, hun fill del rey serray se exi de la ciutat e vench s'en al rey d'Arago e retes a ell. El rey assegural e donali a menjar e a beure e tot ço que mester hac.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol XLVI

Quant vench lendema, que fo lo jorn de sent Esteve, anaren cavar lo mur; si quen derocaren be quatorze braces, ab solers e ab cadafals que y havia; puix faheren altra cava que ana tro al mur major; si que tots los fonaments del mur cavaren,
be quinze braces, e puig stalonaren lo, e meteren hi foch ab lenya, per ço que caygues; mas quant fo cremat tot, e la gent sperava quel mur caygues aquella saho, no u feu, per que tots ne foren despagats. Ab tant lo vespre fo vengut, e tuyt anaren s'en a les tendes per reposar. E mentres cascuns staven axi, lo mur caech per si mateix al vall. E puix tota la gent esplanaren la e adobaren la hon devien entrar, mal grat dels Serrayns. Mas los Serrayns havien fet hu mur dintre aquell qui era caygut; els crestians havien lo dessots cayat, quels Serrayns no sabien res; mas nol volien enderrocar, per tal quels Serrayns non fessen altre, e ques fiassen per aquell, e quant lo jorn de la batalla fos, no calra sino epenyer e ell sempre cauria. Tot axi com ho hagueren ordonat ho faeren.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol XLII

Ab tant N'Arnaldes fo adobat; e dreçaren lo; e tira als murs e en la ciutat, e lla hon volien. E puxes, apres de aço, totes les gents de la ost commençaren a fer huna cava molt grans apres de la cava del comte de Ampuries; si que, per la cava del comte, caygueren be vint braces del mur major. Aço fo la vespra de sent Andreu. E veren lo mur caygut, prengueren les armes e corregueren lla hon lo mur era caygut, e volgueren s'en entrar; si que la batalla fo molt gran aqui. E foren s'en entrats, sino quel rey serray vench aqui ab tot lo poder de la ciutat; encara mes, quels Serrayns hagueren fet
hun mur a la nit, dins aquell, que era de pedra e de calç, molt gran, de tres braces en alt, e hagueren hi fet cadafals de fusta e ballesteries. E axi aquell jorn no pogueren pendre la ciutat.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol XIX

«Senyor En rey, tant es gran la honor e el profit a nos e a tota crestiandat de aquest fet que havets començat, que tuyt hi devem metre el cor, e el cors e el haver e tot ço que hagam. E yo promet vos valença de mi ab quinze cavallers qui seran molt be aparellats; e donarlos he bon sou, o fer los he llur ops tro de ça siam tornats; e menar molts servents qui seran bons a batallar, e ballesters e altra companya per servir cavallers».