OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nou Testament

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Nou Testament pot tenir els següents significats:

## Edicions

* Lo Nou Testament de Nostre Senyor Jesu-Christ; traduhit de la Vulgata llatina en llengua catalana, ab presencia del text original, Imprés per la Societat Inglesa y Estrangera de la Biblia, en la Estampa de Anton Bergnes, Nº.36, carrer de Escudellers, Barcelona, 1836.

## Contingut
### Evangelis canònics

* Evangeli segons Mateu
* Evangeli segons Marc
* Evangeli segons Lluc
* Evangeli segons Joan

### Altres

* Fets dels Apòstols
* Epístola als Romans
* Primera Epístola als Corintis
* Segona Epístola als Corintis
* Epístola als Gàlates
* Epístola als Efesis
* Epístola als Filipencs
* Epístola als Colossens
* Primera Epístola als Tessalonicencs
* Segona Epístola als Tessalonicencs
* Primera Epístola a Timoteu
* Segona Epístola a Timoteu
* Epístola a Titus
* Epístola a Filemó
* Epístola als Hebreus
* Epístola de Jaume
* Primera Epístola de Pere
* Segona Epístola de Pere
* Primera Epístola de Joan
* Segona Epístola de Joan
* Tercera Epístola de Joan
* Epístola de Judes
* L'Apocalipsi
# Obres festives del Pare Francesc Mulet/Nelo el tripero

Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/211 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/212 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/213 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/214 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/215 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/216 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/217 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/218 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/219 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/220 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/221 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/222 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/223 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/224 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/225
# Obres festives del Pare Francesc Mulet/Un altre poeta

Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/207 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/208 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/209
# Obres festives del Pare Francesc Mulet/Los aficionats á comedies

Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/248 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/249 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/250 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/251 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/252 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/253 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/254 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/255 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/256 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/257 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/258 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/259 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/260 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/261 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/262
# Obres festives del Pare Francesc Mulet/L'embarch de l'Albufera

Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/235 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/236 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/237 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/238 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/239 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/240 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/241 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/242 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/243 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/244 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/245 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/246 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/247
# Oda a Espanya

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Oda a Espanya pot tenir els següents significats:
* Oda a Espanya, poema de Joan Maragall (versió de 1912).
* Oda a Espanya, poema de Joan Maragall (versió de 1900).

## Vegeu també

* A Espanya, oda de Josep Pers i Ricard (1843).
# Obres festives del Pare Francesc Mulet/Joseph Patricio Gaudumbes

Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/226 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/227 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/228 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/229 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/230 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/231 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/232 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/233 Pàgina:Obres festives del Pare Francesc Mulet (1876).djvu/234
# Oda del primer dia de maig

Oda del primer dia de maig
Deixem el llit i el somniar, oh, ma estimada! Ara l'aurora de front clar és nada. Si l’ample cel és més joiós en aquest mes de Maig flairós, amem, minyona; sia el desig ara complert: en aquest món no coneix pler qui no se’n dóna. Vine, ma bella, a passejar, vine al boscatge; ou els ocells remorejar dins el brancatge. Atén, però, com, d’entre molts, el rossinyol és el més dolç i mai no es lassa. Tot dol oblidem, tot enuig i, com ell, alegrem-nos, puix que el temps passa. Perquè aquest vell, que és als amors contrari, ales porta, i, lluny, els nostres anys millors s’emporta. Quan arrugada tu seràs, malencònicament, diràs: fui malaurada de no fer ús de la beutat que ara tan prest el temps malvat m’ha robada. Deixem l’enuig, deixem el pler per la vellesa; joves, ens cal collir la flor de jovenesa.
Si l’ample cel és més joiós en aquest mes de Maig flairós, besem-nos fort, minyona; sia el desig ara complert: en aquest món no coneix pler qui no se'n dóna.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Sant Feliu d'Alella

HI ha un poble de no gayres casas, pero aixó si molt netas y blancas, tant que al véurelas de lluny semblan un vol de colomas aturat en mig de un prat fresch y ufanòs. En aquest poble en los primers temps del cristianisme hi vivia un jove que renegant de la fe pagana havia abrassat la nova lley de Crist. Aixó enujá tantíssim als gentils que, motivant son oy en prédicas per ells tildadas de malévolas, un dia amotinantse li varen lligar una corda al coll y, posant al altre extrem de la corda una grossa y feixuga mola, lo llansaren al riu perque 's neguès. Pero com Deu vetlla pèls que en ell confian, en lloch de anarsen á fons lo donzell se va sostindre dret damunt de l' aigua y, encara ab la corda al coll y seguintlo la mola que rodava per sobre la corrent del riu, vegèl' tot lo poble ab sorpresa caminar riu amunt, tenintlo des d' aquell moment per sant. Tots corregueren á tirárseli al peus y á demanarli perdò. Après de sa mort, la iglesia confirmá la santedat que 'l poble li havia concedit en vida. Des de llavors Sant Feliu es lo patrò de la vila de Alella, qual diada se celebra lo primer dia del mes d' Agost.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Sant Vicens Ferrer

SANT Vicens Ferrer era un religiós á qui tothom admirava per sas virtuts y per los sabis concells qu' eixian de sos llabis. En la nostra historia es prou conegut per la part que va pendre en lo famòs Parlament de Casp. En la tradiciò no 'u es menys, donchs molts son los fets que d' ell se contan ó que se li atribueixen. Lo poble va convertirlo en son ídol y per tot allá hont anava, sempre seguit se 'l veya de un nombròs aplech de gent que sols per besarli las robas eixia á son encontre. Sovint, sovint obrava miracles que no feyan sino aumentar la fe y amor qu' envers ell tothom sentia. Quan fou una vegada aquí á Barcelona arribá á tant lo entussiasme per sa persona, que lo Bisbe va véures' obligat per traure l' asvalot dels carrers y las veus exageradas de obras que se li atribuhian, va veures obligat repetesch á privarli de fer cap miracle en públich.
Donada l' ordre, calia obehirla y Sant Vicens ja no fora sant sino haguès cregut.
Mes veuse aqui, que un dia que passava ell, per una travessía del carrer de Montcada (travessía hont hi ha una volta qu' encara du 'l nom del Sant) en ocasiò en que uns mestres de casas travallavan dalt d' una bastida, sentí un gran crit de: «Valgam Sant Vicens!»
Aquest va aixecá 'l cap y vegè un home que queya aplomat com una pedra. Llavors no podent fer miracles se contentá ab extendre la ma tot dihentli: — Atúrat.
Y tot desseguida 's dirigí cap al palau del Bisbe per demanarli permís á fi de poder salvar la vida d' aquell pobre travallador.
Mes lo Bisbe que ja estava enterat del fet per altres personas que havian corregut mes que lo sant frare, en quant lo va veure arribar li va dir:
—Se á que vens y fora inútil que 't neguès lo permís, tota vegada que 'l miracle ja está obrat. Ves.
Fra Vicens torná al indret hont havia sentit invocar lo seu nom y feu devallar al desgraciat travallador, que obehint son manament s' havia quedat enlayre esperant lo retorn del gloriòs fill de Valencia.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Sant Cristofol

SANT Cristófol era un home que 's guanyava la vida passant la gent de una part de riu á l' altra. Veuse aqui que un dia se li presentá un noyet ros com un fil d' or que, portan una bola á la ma, Sant Cristofol ja l' havia vist venir de lluny. Quan es aprop del riu lo noy se detura y diu al sant que se 'l guayta ab bona cara: —Podriau, passarme bon home, á l' altra banda del riu? —Si puch?—responguè mortificat Cristófol.—Noy has de saber que aquestas espatllas—y ab la ma 's va donar una petacada á sa espatlla dreta—n' ha dut que pesavan mòlt mes que tú. Qui passa homes be podrá passar criaturas. —Voléu probarho? —Si vols passar, te passarè—rondina 'l sant. Y sens dir mes paraulas, pren al infantò y se 'l carrega á las espatllas. Pero encara no havia dat dos passos, sentí que las camas casi li deyan prou y tinguè d' afiansarse ab un arbre per no caure. L' infantò ab una carona d' angel qu' enamorava no feya sino mirarsel' mig rient. Cristófol prou va sentirse mortificat; pero, fent un esfors, va passar lo riu. Al deixar lo noy á terra: —Certament, no m' esplico com pot ser—va dir—que un infant com tú arribi á pesar tant. Casi creurè que las forsas me fan minvada. —No 't minvan, Cristófol, no—li va respondre 'l noy amorosament,—no sò jo 'l que pesa, es aquesta bola que duch á la má. Cristófol, al passarme á mí, acabas de traginar tot lo pes d' un mòn. Cristófol coneguè llavoras que qui li parlava era lo mateix Jesus y flectá 'ls genolls per adorarlo.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Tres tradicions del Beato Oriol

HAVENT un dia lo pare Oriol de fer un viatge per mar y no tenint diners per pagar al patrò de la nau, li preguntá si volia durlo per amor á Deu tota vegada que era pobre. La patrò li va respondre que s' hi avenia y embarcat que fòu, issaren velas y mar endins la nau tallá las onas saladas. Ja feya algunas horas que havian deixat la terra quan de sopte se aixecá un xaloch espantòs que trontollant lo barco lo feya somoure y balandrejar com una escorfolla de nou damunt la carena de las onas, ja atansantla á las estrellas, ja engolintla al fòns de l' abim salabròs. Oriol feu oraciò y esbargintse la tempestat, torná á lluhir lo sol; péro lo patrò per salvar vida y baixell, tot lo carregament que duya hagué de llansarlo al aigua perdent tot lo guany que esperava obtindre y una bona part de guanys passats. Aixís es que condolit y ploròs s' atansá al virtuòs capellá y li diguè:
—Pare, ja havem arribat á port y sortit per tant de perill, qui salva la vida ho salva tot, diu la gent; pero qui pert cabals pert part de la vida. Jo voldría que, per caritat, aixís com jo vos duya sens pagar creyentvos pobre, ara que jo he sofert eix malastruch viatge vos me donesseu quelcom, donchs ja ho veyeu, ab barca y sens diners arribo á terra.
—Be,—va respóndreli Oriol—voleu lo preu del passatge.
—Si me 'l podiau donar, prou vos ne fora agrahit.
—Porteu un rave—diguè 'l beato. L' hi portaren.
Oriol lo prenguè y ab un ganivet comensá á ferne talls rodons y del gruix de una pesseta, fins que n' hi va haver prou pera pagar lo que se li reclamava. Los talls queyan damunt de un plat: lo patrò se 'l guaytava recelòs y estranyat. Oriol sens fer cas de la admiraciò del mariner, agafa lo plat y li allargá dihentli:
—Contéu si es aixó lo que val lo passatge.
Lo mariner fixá 'ls ulls en lo plat y mut restá de sorpresa al veure que aquells talls de rave s' havian convertit en pessetas de bona lley.
Lo beato Oriol tenia 'l do de llegir lo pensament del altres.
Un dia anant poch á poch pel carrer va veure venir un cavaller embossat rumbejant ayrosament sa bermella capa. L' home virtuòs deturá al cavaller y ab baixa veu li va dir:
—Cavaller, bon cavaller, no hi anéu allá hont pensáu anar aquest vespre.
Lo cavaller se 'l guaytá estemordit y sorprés de veures' endevinat y descobert en sos pensaments mes intims; pero dócil al concell, obehí la veu del sant home que li acabava de enrahonar.
Aquella nit hi haguè una mort en la mateixa casa hont tenia resolt anarhi 'l cavaller.
Passavan pel' davant del portal major de la iglesia del Pi, d' hont era beneficiat lo beato Oriol, tres frares en conversa molt sostinguda y animada. En aquell moment lo beato sortia del temple : s' adoná d' ells y eixintlos al encontre, los detura y sens dirlos res, no fa altra cosa que posarlos davant dels ulls tres dits estesos de sa ma dreta.
Los frares quedaren maravellats de veure com aquell home endevinava sa conversa y resolia una cosa que á ells tan capficats los duya.
La conversa dels tres frares se referia á las personas de la Santíssima Trinitat.
# Tradicions religiosas de Catalunya/Sant Crist de Lepant

Lo dia 7 d' Octubre de 1571, tinguè lloch en lo golf de Lepant aquell famòs combat qu' havia de deixar per sempre mes senyora y triomfant de la mitja lluna á la creu senyal de redempció.
D' aqueix combat en lo qual tants catalans feren il-lustres los noms seus, donchs en ell á mes de D. Lluis de Requessens segon capdill de la armada, que encativá los dos fills del xefe turch; de 'n Cardona, y de 'n Pere Roig que acabá de subjectar á lacapitana moresca, segons diuhen las historias, hi va figurar també un tal Camisò, qui per sa propia má va donar mort al famos Ali, generalíssim de la esquadra enemiga de la creu.
D'aqueix combat, hont anaren á la barreja doscentas setanta una naus cristianas ab altras tantas ó mes moras, pren peu una tradició catalana, la tradició del Sant Crist de Lepant.
Diu aquesta que la galera capitana que montava En Joan d' Austria, duya á la prova un Sant Crist al qual tenia molta devoció lo príncep espanyol.
Al comensar lo combat, tement lo d' Austria que la imatge ne patís, maná tráurela y que la posessen en un lloch segur. Llavors uns quants mariners la baixaren á la bodega y alli arrambada á un costat la varen deixar.
Comensá la lluyta que no fou gens curta ni poch sagnanta (donchs solament lo turch hi perdè setanta galeras y quinze mil homes) y ningú ab lo estrépit d' ella va recordarse mes de la imatge.
Emperó finit lo combat un mariner que en lo Sant Crist tenia molta devociò, correguè cap á la bodega pera donarli gracias per haverlo lliurat de perill: nopoch sorprés va quedarse al veure lo cos del Sant Crist tot estirat y mig ajagut cap á un cantò, posiciò que avans may l' havia tinguda. Correguè á contarho á un altre mariner company seu que tambè se n' estranyá moltíssim y abdòs portaren la nova als demès. Tothom davallá á la bodega: tothom se convencè de que aquells deyan la veritat. En aixó Don Joan disposá que tornessen lo Sant Crist á la proa y uns quants homes agafaren la imatge per cumplir aquell manament; pero tantost l' hagueren desarrambada, invadí lo lloch hont eran un raig d' aiga que hauria bastat per fer anar á fons la nau, si no l' haguessen tapat desseguida. Al mateix temps als peus de la creu trobaren una bala de canò. No hi havia dupte: alló era un miracle. Lo casco del baixell havia sigut foradat per una bala y lo Sant Crist ajeyentse fins y á tant que ab lo seu cos lográ tapar lo forat, va salvar á la capitana, de un segur naufragi.
Si devociò hi havia avans per la imatge, mes ne hi haguè despres, y encara avuy dura. Es lo mateix San Crist que 's guarda darrera lo presbiteri de la Catedral de Barcelona, junt ab altres recalts de aquellgloriosíssim combat. Com tambè se 'n guardavan en altres temples y monastirs y, entre aquests, en lo de Montserrat, hont fins al present sigle hi haguè la famosa llántia ó fanal de la capitana turca, á la qual lo poble ha dedicat un de sos mes bonichs cants populars; aquell que diu:
Fins setanta y quatre llántias creman davant del altar totas son de plata fina menos una que n' hi ha, n' es la llántia del rey moro que may l' han vista cremar.
# Visions & Cants/Dimecres de Cendra

Dimecres de Cendra
A una noia
No t facis posar cendra, —no t facis posar cendra,    patró de joventut, que no té res que veure —la mort, la cendra, am tu.    No entelis am mementos    ton front rosat i pur.
Tu no has pas d'havê esment —de la trista paraula    que diu el sacerdot    girant-se de la taula.
Que aquest color rosat —que duus al front i als llavis no t'ha sigut donat —per cendrosos agravis,
   que t'ha sigut donat,
   verge de la sang tendra, per uns altres esblaims—que no són pols ni cendra.
# Visions & Cants/El mal caçador

EL MAL CAÇADOR
La missa matinal la diuen allà dalt aixís que s fa de dia.
La missa de l'Estiu el capellà la diu am les portes obertes.
S'oeix de tots costats quan enflaira ls serrats el ginestar de Corpus.
El caçadô s daleix: De fòra estant la oeix amb un genoll a terra.
Al bon punt d'alçar Déu, li bóta allà al bell peu la llebre endiastrada.
S'esventa l goç lladrant, la llebre fuig botant, i el caçadô al darrera.
«Corres i correras. Mai més t'aturaras.» Aquesta és la sentencia.
«Doncs, corro i correré. Mai més m'aturaré. Alegra és la sentencia.»
S'allunyen amb el vent, perdent-se en un moment els crits, la fressa, el rastre...
Passen dies i nits... Pels marges reflorits ha tornat Corpus Christi.
La missa matinal la diuen allà dalt: les portes són obertes.
En un vent de visió passa l mal caçadô entre lladrucs i fressa.
Se gira i veu l'altâ, i al peu el capellà, i en alt veu l'hostia candida.
Passa i es perd al lluny... La boirina de Juny cenyeix l'horitzó immobil.
Roden les estacions, revénen els plançons: cada any, cada any ve Corpus.
Cada any torna a passar; cada any torna a mirar, cada any, la missa augusta.
Cada any els capellans tenen més cabells blancs i aixequen més els braços.
Cada any l'hostia s va alçant, el temple s va aixafant i l'hostia puja, puja...
Passen més anys i més, el capellà no hi és: l'hostia va sola en l'aire.
Amunt... amunt... amunt... La volta perd el junt, la llum del cel s'hi filtra.
L'hostia s'hi va acostant... El temple s va esquerdant... El caçador no para.
Ve un any, la volta cau i s'obre l gran cel blau damunt de l'hostia blanca,
que s'alça lentament... Al ser l'estiu vinent floreix el temple en runes.
Sen va pujant al cel... El caçadô, amb anhel, cada any, cada any la mira.
L'hostia, per'nâ al zenit, té l'espai infinit, i ell, per caçâ, encisat, té l temps, l'eternitat.
# Visions & Cants/Els adéus

ELS TRES CANTS DE LA GUERRA
ELS ADÉUS
   Que senyals d'adéu han fet    mans exteses cap al mar,    vers els barcos que fugien am les cobertes massa carregades, cap allà on les onades lluïen retorcent-se i bramant assoleiades!
Quants adéus desde aquell adéu primer,    quan Caí, havent fet la mort, menjà al vespre un bocí a l'endiablada, el bastó al puny, cenyida la cintura, voltat de plors de nins, i la muller,    que li deia am lament: «No vagis pas cap a Ponent!»
Més ell, la cara adusta i ja fatal,    girada envers la posta,    marxà no fent cabal
de les mans que s movien enlaire en va, sense resposta.
# Visions & Cants/Cant de Novembre

CANT DE NOVEMBRE
   El vermell dels arbres, encès per la posta — dels sols invernals,    delita i penetra lo mateix que aquells verds primaverals. Germans, alcem els cors, que tot és bell,    el verd i el vermell!
Alcem els cors cantant la vida entera
amb els brots i am les fulles que sen van; gosem el dia séns mirâ endarrera, sense pensâ amb els dies que vindran.    Gosa'l moment;    gosa'l moment que t convida, i correras alegre a tot combat:    un dia de vida és vida: gosa l moment que t'ha sigut donat.
No t'entristeixin, doncs, els funerals Novembres, ni planyis mort lo que ha tingut ple ser... De planye és el donzell que ageu sos membres ans d'haver-los cançat en el plaer.
# Visions & Cants/Cant dels joves

CANT DELS JOVES
L'hora nostra és arribada: tots ens hem desensonyat amb el front il·luminat per la llum d'una altra albada.
I esperem que surti l sol per cantar-ne l'alegria: quan veurem que s'alça l dia, alçarem, cantant, el vol.   Com aucells ens alçarem, movent l'aire am la volada; com a nuvols creixerem, am remors de pedregada.   I en les serres avials remourem la gran tempesta,
fins que l sol, veient-nos alts, ens vesteixi am llums de festa.
I per l'aire, llavors pur, de la patria rabejada, baixarem am vol segur a repòs de mig-diada.
# Visions & Cants/Cant del retorn

CANT DEL RETORN
Tornem de batalles, — venim de la guerra, i no portem armes, pendons ni clarins; vençuts en la mar i vençuts en la terra, som una desferra. Duem per estela taurons i dufins. Germans que en la platja plorant espereu, ploreu, ploreu!
Pel mar se us avança — la host macilenta que branda amb el brand de la nau que la du. Adeu, oh tu, Amèrica, terra furienta! Som debils per tu. Germans que en la platja plorant espereu, ploreu, ploreu!
Venim tots de cara — al vent de la costa, encara que ns mati per fred i per fort,
encara que restin en sense resposta més d'un crit de mare quan entrem al port. Germans que en la platja plorant espereu, ploreu, ploreu!
De tants com ne manquen duem la memoria,
de lo que sofriren, — de lo que hem sofert,
de la trista lluita sense fe ni gloria
d'un poble que s perd. Germans que en la platja plorant espereu,
ploreu, ploreu!
Digueu-nos si encara la patria és prou forta per oïr les gestes — que li hem de contar; digueu-nos, digueu-nos si és viva o si és morta la llengua am que l'haurem de fer plorar.
Si encara és ben viu el record d'altres gestes, si encara les serres que ns han d'enfortî s'aixequen serenes damunt les tempestes i bramen llurs boscos al vent ponentí, germans que en la platja plorant espereu, no ploreu: rieu, canteu!
# Victor Hugo en català/Lo matí

La transparenta gassa del mati per sobre las montanyas va extenentse! Mira: lo raig pristi banya y argenta del castell l'entorn; y amorós ja en lo cel va confonentse, com se confon la gloria y lo plaher, l' armónich cant primer qu' en lo bosch naix y 'l brill primer del jorn.
Sonriu, sí, al resplandor misteriós ab que lo cel s' adorna y se decora! ¡Pot ser demá veurás— si per atzar me crida lo atahut— lluhir á pesar teu, com sempre hermós,
lo mateix sol; y á la mateixa aurora alsar cants ohirás per los aucells en mon sepulcre mut!
Més, si arrancada es l' ánima del cos, envers altre horizont es trasportada: lo futuro infinit veu allí clar lo sér il-luminat; y al dematí següent de eix vol pasmós nos recordém de tal vida passada com d' una fosca nit ó com d' un pesarós somni agitat.