# Lo gayter del Llobregat (1858) - A donya Isabel II

Reyna qu' en cadira d' or, Ahont se assentaren cent reys, Rebeu, ángel de candor, Lo encens que os crema ab amor Lo poble á qui dictau lleys;
Perdonau si en aspres cants, Postrat prop d' eixa cadira, Cel estrellat ahont brillants Resplendeixen mil diamants, Vinch á puntejar ma lira.
Y perdonau si la ma Li tremola á eix pobre poeta, Pas també al Deu de Judá Al encensar, tremolá La ma del Rey lo Profeta.
Y qu' en llemosí melós Vos parle 'm permetereu, Perque si en éll parlo ab vos Es perque en éll, armoniós, Parl' tots los jorns á mon Deu.
No es cert que 'l ceptre al empunyar d'Espanya, Quant encara erau, Reyna , petiteta, Quant apenas de vostra amant mareta Sabian vostres llabis Lo nom pronunciar, De reys ja vos parlaren valorosos Que llurs cabells ab lo elm bronsat cenyiren, Y que llurs membres forts de acer vestiren, Y era un caball llur trono, Llurs jochs lo guerreijar?
¿No es cert, ó Reyna, que os narraren cosas, Y guerras y fets de armas os narraren
Que os semblaren llavors maravillosas, Com un romans de fadas, Increïbles per grans; Y que vostra memoria se agradava En retenir llavors los noms gloriosos D'héroes, que vostre seny se imaginava Con eixos deus de Grecia Vencedors de gegants?
Pus eixos héroes, Senyora, Eixos qu' en llurs armaduras Tancats, segles fa que jauhen En humidas sepulturas Reys grans y batalladors; Eixas crónicas que semblan Los somnis de cent poëtas Plens de reys y de batallas, De moros y de ninetas. De torneigs y trobadors,
Son los qui eix solio fundaren; Los que del Islam las llunas Del cel de Iberia llansaren ; Los qui al mon acatar feren De Castellá lo pendó; Son la verdadera historia De llurs triunfos, de llurs guerras, Y de llurs segles de gloria;
Las páginas d' or mes ricas Son d' eixa heróica nació.
¿No es cert que nina encara, Reyna hermosa, De una ciutat comptesa vos parlaren Per sa bellesa y sos recorts famosa, Famosa per sas fustas, Famosa per sas lleys; De una ciutat que conta que algun dia Era del mar tan reyna com Venecia, Y que conta que á sou pobles tenia, Que son pendó acatavan De genollons los reys?
Que llavors, Isabel, en vostres somnis Si en eixa vila per acas pensavau Hermosa y resplendent vos la pintavau, Com una reyna mora De son bany al eixir; Hermosa com las vilas encantadas Ahont en trono de perlas fadas reynan; Brillant com las ciutats mes celebradas De l' Arabia, la terra Dels encens y 'l safir?
Pus eixa ciutat hermosa, Un jorn del mar soberana, Per sas galeras famosa; La que ab sanch de un de sos comptes
Blassoná son aureo escut; La vila que un jorn cubria Ab lo mantell de comptesa Sas espatllas, y cenyia Sa cabellera daurada Ab corona d' or batut;
Es, ó Reyna, Barcelona, La que postrada á tas plantas Deposá un jorn sa corona, Son escut y sas banderas, Y sa llansa y sos blassons; Barcelona es, ó Isabela, Dels vells trobadors la vila, La ciutat ahont aportaren Un jorn las naus que ajuntaren Sota un sol ceptre dos mons!
Ampara, Reyna amada, Toca ab ton ceptre d' or la pobre vil·la Que prop del mar sentada Sembla una immensa quilla, Que l' ona alborotada allí llansá; Ab ton ceptre la toca, Y entre despullas se alsará gloriosas, Com se alsan de una roca Ricas vilas hermosas Si á tocarla ab sa vara un mágich vá.
Y se alsará cenyida Ab la corona de s' antiga gloria, Y al cobrar nova vida A sa truncada historia Cada jorn escriurá una plana d'or; Y tindrá altre vegada Sas naus á mils per' passejar las onas, Y 'l Soldá en embaixada Li enviará coronas, Y tindrá jochs florals y corts de amor.
Y con al crit de guerra Lo baró s' armadura despenjava, Y la escabrosa serra, Y la cassa deixava Per volar á la guerra lo primer; Lo laietá, ó Comptesa, Axi si algun perill vos amenassa Se cenyirá ab prestesa Per vos lo elm y corassa, Qu’ es fiel lo laietá y bon caballer.
Qu'es súbdit leal, ó Reyna, Y será lo primer en arrancarne Lo sabre de la veyna, Y 'l primer en volarne Per sa reyna á la mort lo laietá. Qu’ es caballer, Senyora, Y com á caballer en la batalla,
Quant de pelear sia hora, Al peu de una muralla, Pus sou bella, per vos morir sabrá!
Juny de 1840.