OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Victor Hugo en català/Vella cansó del temps jove

Jo ni somniava ab Rosa quan Rosa ab mi al bosch vingué: sé que 'm digué alguna cosa pero no'm recordo qué.
Jo era fret, mes fret que'ls marbres, y á son costat caminava parlantl'hi de flors y de arbres, y ella sa vista 'm fixava…
La rosada 'ns dava perlas y a la plana girassols:
jo gosava ohint las merlas, Rosa ohint los rossinyols.
Jo tan sols setze anys contava mentres ella vint ja fets: cants lo rossinyol l' hi dava; la merla á mi sols xiulets.
Rosa s' alsá de puntetas, y allargá 'l bras, y cullí las moras d' unas branquetas… ¡y aquell bras jo no 'l vejí!
L' aygua lliscava calmosa per la molsa de vellut mentres natura amorosa dormia dins del bosch mut.
Rosa á sa vista 's detura, y 'l calsat de prompte 's treu, y 'l péu banya en la aygua pura… ¡y tampoch vegi aquell péu!
Jo, sense saber lo que feya, seguíala sens parlar: riurer uns moments la veya y altres trista suspirar…
Tampoch vegí qu' era bella fins á ser del bosch á fora… —Bé: no hi pensém més:—digué ella. ¡Y ara jo hi penso á tot hora!
# Victor Hugo en català/¡Pobre hom!

Lligat sobre un gran munt de seca llenya de peu se veya un home, mentre 'l foch creixia espetegant al séu dessota: s' adoná est home que tenia aprop al butxí de la vila, escláu infame que farúm fa de sanch, fort, horrorós, envers qui 'ls cuchs lo cap y vista giran; mestre de l' obra forta de la mort, matador que ni compta ni 's detura, cavall á qui la lley solta 'l bridó.
Lo poble enter, mogut per foll desfici, s' empenyia en procura d' un bon lloch, d' un terrat, del brancal d' alguna porta, desde 'hon la festa veurer sens destorb.
Vegé est home acostársel'hi eixa bestia, eix sér abjecte á qui segueix la pahor; eixa sort de vivent de la nit lóbrega, deforme sota l' odi y l' aversió; quals ninas cópian del llenyam las flamas, qual boca 's tors al pes d' etern afront; en qual front s' enmirallan !os espectres y 's reverberan los torments sens nom; en qual rostre 's llegueix sa vida tota: l' aislament, la soletat, lo dol, l' anatema, eixa gracia qu' al que mata fa la lley per dessota del perdó; la mort, aqueixa dida horrible y ética que l' alletá ab la sang de sos mugrons; son jas, fet de despullas del cadalso; sa femella, sos fills, cadells de llop;
y sa casa, hon los nins per las escletxas van á mirar, fugint no bé ell se móu.
Cicatrisats sos punys per lo ruhent ferro, se crespavan si deya algú son nom tot seguit ple de fástichs escupia girant la vista á un altre direcció. Caminava ajupit, decaygut, tétrich, ab los ulls baixos, brut, esgarrifós, cariátide sinistre del patibol, envers la boca del horrible forn, hon llensava cassons de pega y oli, manolls de teya y rehinosos tronchs, y á la vista del poble regirava las brasas, tot rajantl'hi la suhor, lás, abatut, escarrasat, abjecte, vomitant infernals malediccions.
Y Joan Huss, á qui 'ls flams la carn llepavan, alsant los ulls al cel, digué: ¡Pobre hom!…
# Victor Hugo en català/Qui espera delera

Munta, esquirol, á l' alsina fins á la branca mes alta que ab ton pes com jonch s' inclina: Cigonya, tú á qui sens falta se troba 'n tota ruina, vola, vola del panell de la torra al del castell.
Puja, áliga apresadora, á la montanya espadada qu' un etern hivern decora; y tú, sempre disposada á cantar la nova aurora.
calandria, con un estel vola: vola fins al cel.
Y ara, desde la alta torra, desde la empinada rama, desde l' espay que s' esborra, desde 'l turó ó 'l cel de flama; ¿veyéu un cavall com corra y esbufega de cansat, tornantme mon ben amat?
# Victor Hugo en català/Qué deus esser

Déu, que sonriu y que dona, y acut á qui d' ell fa esment, sempre y quant tu sigas bona ja está content.
Lo mon, hon tot espurneja mes hon res está inflamat, sempre y quan bonica 't veja ja está encantat.
Mon cor, en l' ombra amorosa pres de ton esguart hermós, sempre y quan sigas ditxosa ja está goijós.
# Camins i paisatge/Novembre

Novembre
Entre marges alts, molt alts, el torrent s'escorre. Hi són eterns els fenals, els macs i la sorra.
A la dreta del torrent hi ha el vell bosc que branda; la vinya, exhausta, s'estén cap a l'altra banda.
Passa el vent amb llargs udols, en folla carrera, i escampa fulles i pols amb mà barroera.
Per l'espai vénen i van els pàmpols, les fulles, —de l'estiu que' es va allunyant pàl·lides despulles.
I, quan cessa el vent revolt i tot va encalmant-se, dormen junts, del torrentol damunt l'aigua mansa,
els pàmpols color d'aram que bruny el novembre i dels roures el fullam que la mort remembra.
# Camins i paisatge/La fulla d'alba

La fulla d'alba
Al bell instant de caure del branquilló que la Tardor despulla, la meva mà ha suspès ton lànguid giravolt; i així has vingut a raure al meu palmell, oh, fulla!, abans de caure al sòl.
Tu sola ets benaurada de tanta fulla morta estesa arreu: pels marges, pel torrent, pel camí. Mon gest t'ha alliberada de tota llei d'ingloriós destí: el toll immund, la rubinada forta, o el vent, que se t'emporta, no sé on, a morir.
El teu destí jo l'he creat, més alt que el fang i les roderes: a un bell llibre de Jammes et poso per senyal perquè de l'esperit hi marquis les esperes a l'ombra d'aquests versos, tan dolços al meu cor. (Totes les altres fulles t'envejaran la sort.)
I, com el llibre amic, em parlaràs, encara, de l'arbre, de l'ocell, del vent, del fontinyol... oh, tu, que d'una banda ets groga com el sol 1 de l'altra recordes les nits de lluna clara!
# Camins i paisatge/Les cigales

Les cigales
Quina monotonia les cigales, arrapades als pins, amb llur rac-rac! El bosc s'és adormit, com embriac: ni un sol ocell no hi gosa obrir les ales.
I elles, constants, amb llur murmuri d'erres que se'ns fica, obstinat, cervell endins; amb llur murmuri d'invisibles serres que en va s'afanyen per serrar tants pins.
# Camins i paisatge/Paisatge de cap d'any

Paisatge de cap d'any
Les últimes estrelles naufraguen cel endins. Tenen un aire fantasmal els pins
i les alzines, sota llurs blancs mantells de gebre. El riu, glaçat, sembla imitar el pessebre.
A la claror indecisa de l'alba, caminem com els pastors que anaven a Betlem.
Ni un sol ocell no torba la vasta somnolència que ens volta. El fred se'ns filtra amb violència.
El sol, per fi, ens arriba, saltant pel carenall, i els arbres ploren, fets un degotall.
Mig entumits encara, comencem la cacera —els conills són al peu de la riera—
i, deslligats els gossos, ens posem a l'aguait, atents al crit que marqui el primer empait.
# Camins i paisatge/Octubre a Catafau

Octubre a Catafau
I
Al costat del camí hi ha les feixes llaurades; Catafau és enllà; Collmunné, a l'altra banda.
Amb la llum del matí el paisatge s'eixampla. Entorn meu, tot és bosc; l'horitzó, tot muntanyes.
A ponent, Sant Llorenç dreça el front alterós, que el sol daura; el Montseny, a llevant, és una ombra llunyana.
Del rellent de la nit l'aire és fred i les herbes són molles encara. —Ja l'estiu, amb peu ràpid, se'n va; rera seu, els camins s'han cobert de fullaca.
Voladúries d'ocells xerrotegen alegres pels aires: passerells i pinsans i lluers i verdums, caderneres gentils amb les plomes pintades...
II
Si ja el dia és massa alt per caçar dins el bac l'esquirol enfilat a les branques, jo he pujat fins al cim d'un tossal que em farà de miranda.
Oh, la pau macilent que penetra mon cor! Oh, la gran solitud tardoral del paisatge! Caçador vagarós, ara em plau, —assegut vora un pi, com un guaita—,
expandir llargament, sense presses, l'esguard sobre un mar onejant de serrats i clotades; veure, al lluny, un poblet, una ermita, un castell, el lleuger fumerol que se'n puja dels masos;
contemplar, sobre els arbres ablamats, la Tardor que la mort piament embelleix dels fullatges, i aquell núvol immòbil d'argent coronant la muntanya...
i percebre, de cop, cel amunt, avançant lentament, l'espectacle d'un gran vol de tudons, missatgers de l'Hivern que pels aires, invisible, s'atansa.
# Camins i paisatge/L'arbre tallat

L'arbre tallat
Per l'amplor de la soca s'endevina com fou de gran l'alzina que, allargant el brancatge per damunt del camí, ombrejava el repòs del pelegrí.
¿Quina destral salvatge impiament l'occí?
Un escadús d'entalles —oh, míseres despulles!— i unes aglans —deixies del vell arbre senyor d'aquest rodal— em diuen clar com no fa gaires dies el ventijol encara feia onejar ses fulles i els ocells s'hi acollien, com si fos un hostal.
I ara no hi és! La seva irreparable absència deixa un buit al paisatge i al meu cor. Molt més que sa presència em parla el seu record. I, com l'aire i l'ocell, ploro la seva mort.
# Camins i paisatge/L'orenga

L'orenga
L'orenga és avinent; no cal cercar-la en racons escondits: vora el camí floreix quan el sol crema els aires abaltits.
I diu al vianant: —Mes flors morades ja s'han obert del tot: pren-me, si et plau, per la cintura; cull-me, oh, amic!, de brot en brot.
»La meva olor damunt la teva taula farà el menjar més bo: no hi ha bona mestressa que no sàpiga per què floreixo jo.
# Camins i paisatge/Matí de maig

Matí de maig
Aquest matí, de cara a l'alba, jo anava fent el meu camí, aquell camí que seguiria, closos els ulls, fins a la fi, el vell camí que tantes voltes he fet al vespre o al matí, des de la vila a l'ermitatge que la fe rústica bastí.
Oh, gai matí de primavera! Tot era festa al meu voltant: l'esclat del sol, l'oreig fresquívol, el verd pertot, luxuriant, els oronells esquinçant l'aire i dels ocells, divers, el cant. Esguard i orelles no bastaven a recollir-ne tot l'encant.
Oh, com m'atreien, policromes, les flors disperses arreument, les farigoles arrupides, del ginestar l'abrandament i, bosc endins, la flauta màgica del rossinyol, clara i frement! I, era, a mes plantes, l'herba flonja encara fresca del rellent.
Foraviada i erradívola, de mon voler sense el control, d'ací d'allà ma petja em duia, com un volpell o un cabirol, fins que, tot d'una, jo em trobava enmig del bosc, perdut i sol. I en vaig sentir la joia aquella de quan el cor vol i no vol.
# Cántichs/¡Oh María!

¡OH MARÍA!
OH María, Mare mia, salvadora del mortal, amparaume y guiaume á la patria celestial.
I.
Ab los Angels—y Arcángels á María cantaré, mès hermosa—que la rosa, mès florida que 'l roser.
II.
Flors, voltaula;—aucells, cantaula, que es María 'l sol de Maig: eixa aurora—que enamora, de sa cara n' es un raig.
III.
Vostra cara—es alba clara, vostre cor un paradís, dolsos llassos—vostres brassos, ab Jesús ¡ay qui hi dormís!
IV.
Si jo n' era—cadernera cantaria á vostres pèus: si fos lliri,—per florirhi, deixaria 'ls marges mèus.
V.
Son mès belles—les estrelles des que 'us poden coronar; jo 'n voldria—Mare mia, per guarnírvosen l' altar.
VI.
Llamp no toca—á qui 'us invoca, prou l' en guarda tot un Dèu; Dèu per pare,—Vos per mare, pecador, ja 'l cel es tèu.
VII.
Flor divina—sens espina, vull plantarvos en mon cor, fins que hi crescan—y florescan les poncelles del amor.
VIII.
Vull amarvos,—vull cantarvos, cada dia un himne sant; y á la Gloria—quant me mória, Serafins m' hi ajudarán.
# D. Bertran y D.ª Maria

D. BERTRAN Y D.$^A$ MARIA.
La mare de Don Bertran—y la de donya Maria totas duas han parit—en una nit y en un dia. Tots dos dormen en un bres;—lo... Quan los dos s'han fet grandets-l... Los parents de Don Bertran—ja... La filla diu á sa mare:—«¿Don J... —Ay, filla, la meva filla—¿qué v... Un consell vos donarè—un consell vos donaria. Sembréu, filla, sembréu sal—y arena de la marina. Quan tot alló será nat—Don Bertran ja tornaria. —Aixó, mare, aixó vol dir—que jo may mes lo veuria. —Ay mare, feume un vestit—á modo de pelegrina: pare féumen' un bordò—y vos mare, una esclavina, que me 'n irè pel mon—á veure si 'l trobaria.— Son pare paga 'l barret—y la mare la esclavina. Cent lleguas va caminar—sens trobar poble ni vila. Al úl... que... —Bu... á fe... aque... al qu... —Bu... Ma... ita. So...a. Jo m... —¿Q... —Se...
Tambè se tallá' y cusir—de la tela bona y fina.
—Alli 'l palacio del rey—de feyna prou n' hi havia.—
Ja n' arriva á ne 'l palau—y ne encontra la regina.
—Llinda reyna, Deu la guart.—Benvinguda pelegrina.
A fe que 'm sembleu ben be—la figura de Maria,
aquella de Don Bertran—que suspira nit y dia.
Al quarto la té pintada—y á l' ánima la du escrita.
—Linda reyna no so jo,—que jo may m' he dit Maria.
...na altra versió molt llarga també inclóu lo ...Milá en son Romancerillo d' esta mateixa can... sent de notar la diferenta fi ab que termena.
Posa la sella al cavall, veure si la encontraria. Si la trobo adormideta y sobre 'l cavall la tira. —Deu te guart la linda reyna aquí tens la pelegrina y tú te la mirarás com si fos la teva filla.
No 'ns apar ni tan natural, ni de tan bon efecte, a la fi de la nostra versiò. Lo nom del protagonista tambè es cambiat , nomenantse D. Joan en ...h de D. Bertran; aixis com lo lloch de l' acciò ... sent lombardia en la nostra versiò en molts ...es es Castilla.
...odriam posar moltas variants; mes la cansò á ...re juhí no te tanta válua per semblant travall, ...es á mes de que, si be nombrosas, tenen, la ...or part d' ellas, molt poca importancia.
# Cántichs/¿Qué t'he fet, oh poble meu?

OH POBLE MEU?
QUÉ, t' he fet? Jesús te crida, ¿qué t' he fet, oh poble mèu? t' he estimat mes que la vida, y tu 'm donas mort en creu.
¿Qué t' he fet, oh vinya impura, jardí un temps del mèu amor, que ets per tots font de dolsura, y ets per Mi font de dolor? Quan per tu d' amor moria ¿qué poguí fer que no fes? te doní tot quant tenia, ¿qué podia darte més?
Sent jo Rey de l' alta gloria, tot m' entrego á cada hú; vos tinch tots en la memoria, ¡y en son cor no 'm té ningú! Prou espero en lo Sagrari les visites d' amistat; ¡trist de Mi! ¡com al Calvari ploro en trista soledat!
Nit y dia us obro 'ls brassos; pecadors, ¿cóm no hi veniu? seguesch sempre vostres passos; pecadors, ¿per qué 'm fugiu? Mon amor, que may se cansa, cap al cel vos va cridant, y heu ferit ab una llansa aqueix cor que us ama tant.
Si ab amor l' amor se paga, poble mèu, ¿cóm m' has pagat? es mon cos tot una llaga, ¿per qué tant m' has assotat? Mereixias un suplici; l' he passat per ton amor; ¡y ara 'm deixas per lo vici! ¡per vil fanch deixas mon or!
¡Vinya meva, vinya amada, per Mi fores ben cruel; perque ab sanch jo t' he regada tu m' has dat vinagre y fel!
T' he guarnida ab flors divines, te doní mon cor per font, y tu 'm donas sols espines que coronan lo mèu front!
# Dalt del cotxe

Dalt del cotxe hi ha una nina que en repica els cascavells, trenta, quaranta, l’ametlla amarganta, pinyol madur, vés-te’n tu. Si tu te’n vas, nero, nero, nero, si tu te’n vas, nero, nero, nas.
versió alternativa recordada dels anys 1930:
Si tu no te’n vas, nero, nero, nero, si tu no te’n vas, nero, nero, nas.
# Dansa d' amor feta per en Johan Boscá

| Respós | No sap lo camí d'amor Lo qui diu per fellonia: Tal cosa jo no faria Mostrant lo esdevenidor. |
| I.ª cobla | Quant los ulls han presentat Al entendre lo bon alt, La voluntat fa lo salt Esperant lo desigat; En tal cas es gran error Dir una semblant follia: Tal cosa etc. |
| 2.ª cobla | Perque es veu que dir no-s deu En tal punt jo no vindré, Car amor al qui retté Per (Pot?) manar: assó fareu. Al qui sent de sa calor No 'l cresch si dir-li lexia: Tal cosa etc. |
| 3.ª cobla | D' ont ve donchs l' enfellonir Al desitjós pensament D' esperar estranyament Lo temps que no deu venir; Mes ab tot que 's gran error Jamés algú dir deuria: Tal cosa, etc |
* Qui donar vol la favor
* Dir no deu devant s' aymia:
* Tal cosa, etc.
# Goigs al Beat Bonaventura Gran

Puig la vida santa i pura vos donà glòria immortal. Oh gloriós Bonaventura preserveu-nos de tot mal.
A Riudoms, vila ditxosa, vegéreu la llum del sol i sobre el vostre bressol la Gràcia hi plogué copiosa; vostra joventut hermosa fou del tot angelical.
Tornada:
Puig teniu certa i segura del Cel la glòria immortal; Oh Beat Bonaventura preserveu-nos de tot mal.
De mundanes diversions temerós vos apartau i les delícies trobau de l'altar en los graons; allí vostres devocions com incens pugen molt alt.
Tornada
Del camp en la treballada orar és vostre descans i amb los exemples dels sants vostra vida és ajustada; de la Verge Immaculada sentiu l'amor maternal.
Tornada
A vostre pare obeïu lo matrimoni acceptant mes els àngels admirant esposos verges viviu; aixís, al morir, ho diu la muller casta i lleal.
Tornada
Als vint anys heu enviudat i amb ferma resolucío de Sant Francesc lo cordó ben estret vos heu lligat; a Escornalbou heu donat de virtut clara senyal.
Tornada
Llec humil i no lletrat teniu la més alta ciència i és tal vostra eloqüència defensant la veritat, que sos errors ha abjurat un heretge principal.
Tornada
A la regla franciscana donau perfet compliment, però el vostre zel ardent més austeritat demana; los camins Déu vos aplana de un modo providencial.
Tornada
Per Itàlia caminau peu-nú, de nit i de dia, i la casa de Maria a Loreto visitau; a Assís la veu escoltau d'un missatge celestial.
Tornada
"Ves a Roma, el cel vos diu, i ma Església alegraràs", i triomfant a de Satanàs la missió santa compliu; lo Sant Retiro establiu amb autoritat papal.
Tornada
Eixos jardins franciscans per vostra mà plantats i per l'Esperit Sant regats són un bell planter de sants de Framenors observants sou vós exemple cabal.
Tornada
Orar sens defalliment, tractar la carn amb rigor, la Passió del Redemptor meditar-la freqüentment; aixís mostrau a la gent del Cel lo camí real.
Tornada
L'Amor dels vostres amors, Jesús, en vós es complau i vos entrega la clau dels celestials tresors; de miracles i favors sou abundosa canal.
Tornada
Dels Papes sou estimat, dels cardenals benvolgut, del pobret i desvalgut sou un pare venerat; de vostra gran caritat és la fama universal.
Tornada
De la mort tenint avís vostre fervor va creixent; "No més terra" aneu dient, "O Paradís, Paradís", la força del diví encís romp lo lligam terrenal.
Tornada
Del Paradís on regnau dels sants en la companyia, sempre a Jesús i a Maria pels vostres devots pregau; als de Riudoms escoltau amb un amor especial.
# Gentil pastoreta

GENTIL PASTORETA.
Gentil Pastoreta, Sol de Montserrat: Vull ser ovelleta de vostre ramat.
Jesús es l' anyell de vostra ramada, Pastora estimada, guiaume prop d' Ell; guardaume en sa pleta vora'l Llobregat: Vull ser ovelleta de vostre ramat.
Floresca ta vora, riu d' arenas d' or, que 'l sol del amor
hi surt á tot hora. Del cel la oreneta ja en terra ha niat: Vull ser ovelleta de vostre ramat.
Donaume la ma per deixar la terra, que per eixa serra cap al cel se va. Qui 'us segueix, hereta la felicitat: Vull ser ovelleta de vostre ramat.
Daume flors divinas del jardí de Sion, que al jardí del mon hi veig sols espinas. Rosa moreneta, clavell encarnat: Vull ser ovelleta de vostre ramat.
¡Qué hermosa es l' ermita, qué hermosa sou Vos!
sagrari olorós que l' Etern habita; tan bella os ha feta que 'l cor li heu robat: Vull ser ovelleta de vostre ramat.
# Goigs a la Verge de Nuria

GOIGS A LA VERGE DE NURIA
Verge de la vall de Nuria, voltada de soletats, que immovil en la foscuria, i en vostres vestits daurats, ohiu la eterna canturia del vent i les tempestats: Verge de la vall de Nuria, a Vós vénen les ciutats.
Vers Vós avancen incertes per les altes quïetuts i els camins desconeguts de les grans serres desertes.
Troben rius que naixent van en els regnes dels pastors,
i remats esquellejant lentament pasturadors.
Van pels cims celestïals sobre les montanyes nues... Les congestes brillen crues am blancures immortals.
Van per augustes carenes hont del buid amb els afanys troben, abocant-s'hi apenes, al fons de les valls serenes les mirades blavoses dels estanys.
I del vent sota la furia, menys-preuhador dels sentits, amb els sentits desmaiats, se'n baixen a la foscuria de la vostra vall de Nuria voltada de soletats.
Aquí'ns teniu, Verge tosca, vagament cercant redós en el clos misteriós de vostra capella fosca.
Cau la nit per tot arrèu..... nostre cor torna's psalteri
pressentint el sant misteri tremolós de vostra veu.
Per què'ns mirèu, Verge santa, amb aquests ulls tant oberts? Donèu-nos l'esgarrifança dels vells miracles complerts!
Castiguèu nostre sentit am tant d'oblidades febres! Dèu ànima a les tenebres! Dèu-nos la fe de la Nit!.....
Que demà, quan surti el sol, tornarèm a pendre'l vol per les serres encantades, i els camins de les cascades seguirèm de sol a sol.....
Les cascades, que s'estàn allà lluny canta que canta, tot trenant y destrenant llur blancura ressonanta sobre'l negre mur gegant.
Copsats per negres alçaries, aixordats de la remor, anirèm avall com l'aigua per les goles solitaries plenes d'abims y frescor.
Quan a l'última portella tot el cel s'aixamplarà, amb alegria novella veurèm la plana més bella i la verdor que s'hi fa.  · · · · · · · · · ·
A l'hivern, quan neva i plou, i la ciutat se remou brillant d'insomnis i furia, nostres ulls enlluhernats veuràn, allà en la foscuria, l'immovil Verge de Nuria voltada de soletats.
# Goigs a lloança del Beat Bonaventura Gran amb motiu dels 75 anys de la seva beatificació

De Jesús la veu segura heu seguit a cada instant. Gran Beat Bonaventura, de Riudoms custodi sant.
D'una llar molt cristiana heu rebut la santa fe, i amb l'esclat de vida humana del Baptisme el do més ple. Éreu fràgil criatura i d'amor fornit gegant.
Aprenguéreu la Doctrina i la vàreu ensenyar; pel camí del Cel camina qui sovint va a combregar. A Jesús, amb compostura, bes primer deu exultant.
Sou exemple de puresa i dels joves, el model, vostra vida, llum encesa escampant clarors de Cel. El Sant Crist d'amor figura, dins el cor aneu gravant.
Obeir és patrimoni dels deixebles de Jesús i d'estat del matrimoni vostre pare us lliga el nus. Creure el pare és cosa dura i el bon Déu seguiu pregant.
De Vinyols és la donzella lliri blanc de castedat; tota pura i tota bella romandrà a vostre costat. Ella tasta sepultura setze mesos en finat.
Com avís del Cel prenguéreu de l'esposa promta mort; consagrar-vos responguéreu a Qui ens mena a segur port. Sentireu la gran fretura del Camí més important.
De Francesc, religiosa llar trobeu a Escornalbou, i vostra ànima joiosa del Senyor carrega el jou. Bon fraret de gran altura us celebra el nostre cant.
Sou novici de pocs mesos i mirall de la virtut. Vós l'exèrcit dels francesos amb pregària heu vençut. L'invasor la pau futura us promet, l'altar deixant.
De la santa Eucaristia sou perfecte enamorat i amb miracle us distingia el bon Déu Sagramentat: hom veu l'hòstia molt pura capa vós venir volant.
El pomell de vostra vida a la Verge consagreu, de tot mal trobeu eixida escoltant sa dolça veu. El Rosari us assegura fortalesa triomfant.
¿D'on heu tret tanta ciència si grans mestres no heu vist? La resposta és, penitència: El meu llibre és el Sant Crist. Del tresor de l'Escriptura sou el bon negociant.
Escoltant la Veu Divina cap a Roma feu camí. La primera disciplina del Recés allí florí. No voleu la dictadura del pecat esclavitzant.
Dels convents distints oficis amb amor heu exercit, tots ompliu de beneficis puix humil sou d'esperit, i posat en prelatura us aneu més abaixant.
Troben santa companyia personatges principals i a la vostra porteria s'hi aturen cardenals. Vós aneu amb gran mesura el Sant Pare aconsellant.
De Jesús la veu segura heu seguit a cada instant. Gran Beat Bonaventura, de Riudoms custodi sant.
# Gloria d'Amor

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Gloria d'Amor pot tenir els següents significats:
       Essai sur l'histoire de la littérature catalane, augmentée de la Comedia de la gloria d'amor, de Fra Rocaberti - Poème inédit tiré des Manuscrits de la Bibliothèque impériale, et d'un nouveau fragment de la traduction catalane de Dante, par F.-R. Cambouliu. Deuxième Édition. Paris, Durand, Libraire, Rue des Grès, 7. 1858. Pàgs. 110-176.
       The Gloria d'Amor of Fra Rocabertí. A Catalan vision-poem of the 15th century. Edited with introduction, notes and glossary, by H.C. Heaton, New York, Columbia University Press, 1916.
# Glossa a una cancion que hizo Mossen Jórdi de Sant Jórdi

Esperanza res nom dona a ma pena comportar, lora que vinch a pensar, qui ofen nunca perdona.