# Victor Hugo en català/Lo foch del cel

¿No la veyéu pasar la fosca nuvolada, ja pálida ó com plom ó ja de sanch tacada, sinestre com estéril, herm estiu? Talment sembla qu'un veu la fumareda espessa que 'l vent s'emporta, y sent la formidable fressa d'un poble al qual lo foch torna en caliu.
¿D'hon vé? ¿D'hon vé? Del cel, dels mars, de las montanyas?
¿Es lo carro de foch que porta en sas entranyas á un próxim mon algun mal esperit? Mes ¡oh terror! ¿perqué de sopte s' il-lumina son sen y un raig de llum surt d'ell que 's revenxina semblant á un llarch serpent esferehit?
¡Lo mar! per tot lo mar! onadas, més onadas! L' aussell fatiga en vá sas alas esponjadas: aygua aqui, y aygua allá, y per tot arreu!
Sempre onadas sens fi qu'empenyan las primeras y altres al lluny del lluny corrent tras derreras, y altres, y altres després l'ull tan sols véu.
A voltas apareix d'un peix la testa núa, ó brilla al sol lo blau de sa escatosa cúa, ó l' argent de sas alas may en páu. Lo mar sembla un remat qual llana'l vent rebrega mes, un cercle d' arám al lluny l' horizont plega lo blau mar ajuntant ab lo cel bláu.
—¿Cal aixugar est mar?—del núvol diu la veu. —Nó!—Y'l vol parat emprén baix lo bufet de Déu.
Un golf ab verdas singleras qu' en las ayguas s' enmirallan!— Búfalos, cervos y feras y cants qu' en los rochs estallan!— Una tribu gegantesca viu lliure aqui, y cassa y pesca sens qu' á sas fletxae seguesca lo llamp si á correr batallan.
Per aqueixas gents errants l' ayre no 's corromp jamay, guerrers, donzellas, infants, ballan junts en rotllo gay, en torn d' un foch qu' en la riva lo vent apaga y aviva, com foch foll que la ment viva dormint, nos mostra en l' espay.
Las verges, com las vespradas bellas, d' ébano sos pits, riuhen al veurerse copiadas de coure 'n los panys brunyits; y altres, alegres com ellas, fan saltar de las mamellas de las dócilas camellas llet blanca ab sos negres dits.
Homes, donas despulladas véuhense en lo golf banyar. Eixas tribus ignoradas ¿hon devian ahir estar?... Del cíbal la esquerpa véu que del cavall l' euga créu se mescla ab lo crit que tréu del rocam lo batent mar.
Lo núvol en l' espay de caminar se deix: —¿Es aquí?— Y una veu li respongué:—Segueix!
L'Egipte!—Ell nos extent, ab sosrossos sembrats semblants á un rich tapís, sos camps tots virolats: plans y mes plans qu' ab altre plans s'enllassan L'aygua abundosa al nort, y al sut l'arena ardent estantse'l disputant mentr' ell s'adorm rihent. entr' aquestos dos mars que l' amenassan.
Tres monts per l'home fets que arriban fins al cel ab sos punxaguts caps furadan lo blau vel tapant sos peus la cendre que'ls rodeja; y com si fossen fets tan sols pera gegants desde 'l panell fins baix s' enxamplan los replans quals llosas sens cesar lo vent neteja.
Un esfinx de granit y un déu de marbre vert los guardan sens que may l'ardent vent del desert los hage fer baixar sa vista atenta un vol d'estranys vaxells anclats en un gran port;
una ciutat gegant banyant ab dols transport sos peus de pedra en l' aygua macilenta.
L' aixofegant simoún se sent d' allí bramar y sobre 'ls blanchs palets l' escata retxinar dels cocodrils qu' al sol clavan sas grapas. Véuhense 'ls obelischs naixer en un rampell. Al ponent s' esbargeix com d' un tigre la pell lo Nilo Groch quals islas son las clapas.
L'astre rey se pon ja. Quiet al abrich del vent l' ample mar reflecteix est globo d' or vivent, eix mon, antorxa y ánima del nostre; y en lo rogench cel l' un, l'altre 'n lo vermell mar com á dos reys amichs, se veuhen acostar los dos sols contemplantse rostre á rostre.
La nuvolada diu:—¿Hon m' he de detenir? —¡Busca!—una veu respon que 'l Thabor fa extremir.
¡Arena y mes arena! ¡L' inmens desert! Es ell com niu de tota mena de mónstruo y flagell! Aquí res se detura: los mons d' arena obscura, si 'l vent bufa ab bravura, rodolan com capdell!
A voltas, veus profanas turbant eix lloch sagrat, passan las caravanas de Ophir, Membré y Bagdat. De lluny aquesta colla per lo camí sorolla, rebolla y 's desarrolla com un serpent jaspeat.
Eixa planura inmensa á Déu sols perteneix:
sols ell sap hon comensa, sols ell son mitj coneix. Un baf estrany perfuma, á eix mar que sempre fuma, y escampa en lloch de escuma arena que candeix.
—¿Cal transformar en gorch aq'uest desert aixut? —Més lluny!—respon l' accent del fons del cel vingut.
Com un enorme escull entre onas col-locat com de torres un munt que'l temps ha arrabassat Babel, deserta y trista 'ns apareix. De lo res dels mortals testimoni cumplit, á la plasenta llum del astre de la nit, quatre monts ab sa sombra ella enfosqueix.
L' edifici ensulcit s' oculta entre la pols. Los huracans cautius, passant baix sos traspol promouhen un rumor inexplicable.
L' humá llinatje avans bullia en son entorn; y sobre 'l mon entér Babel devia un jorn aixecar s' espiral interminable.
Devian son grahons pujar fins al zenit. Dels monts mes colossals, las molas de granit pugueren sols servir pera una llosa; y 'ls cims mes atrevits, los ulls desatentats véyen al sigüent jorn per altres dominats en sa piramidal testa orgullosa.
Las monstruosas serps y 'l fréstechs cocodrils per sos esberlats murs corrian com reptils encauhantse entre penyas grans, superbas; y, colossos perduts entre eixos amples llochs, las palmeras, penjant al cim entre dos rochs, desd' abaix pareixian manolls d' herbas.
Passavan elefants per los crivells dels murs: creixia un bosch devall de sos pilans obscurs multiplicats per nostra folla pensa; aixams d' áligas reals y rápits esparvers
voltavan nit y jorn per sos portals grossers com abellas en torn de rusca inmensa.
—¡Cal acabarho?—diu lo núvol de ira plé: —¡Segueix!—¡Senyor!—diu éll,—¿hon donchs m'aturaré?
Vetaqui que dos ciutats estranyas, desconegudas; qu' alsantse de pis en pis fins á dal dels núvols pujan, se 'ns apareixen dormint en mitj de la nit obscura, ab llurs deus, llurs habitants, ab llurs carros y llurs fustas. Son en la mateixa vall dos jermanas ajegudas. L' ombra sas torres cubreix estarjidas per la lluna; després la vista entreveu entre la claror confusa, aqüeductes, monuments, escalinatas, columnas, amples capitells; despres distingeix inmensa turba de granítichs elefants sostenint una ample cúpula; colossos drets, contemplant com en torn séu se bellugan disformes mónstruos nascuts d' excesos contra natura jardins suspesos guarnits d' arcadas, flors y verdura, y arbres negres inclinats sobre cascadas profusas; temples vastos hon demunt de cayrells de terra cuyta
cent ídols de jaspi hi han que testas de toro dúan: plafons d' un sol roch tallats qu' inmensas cambras ocultan, hon sens' alsar may llurs caps ni mudar may ds postura, vetllan en rotlle asseguts y miranse tots á una, Déus de bronne en llurs jenolls descansant sas mans feixugas. Eixas rampas y palaus, eixas foscas avingudas que'ns mostran per tot arréu formas may vistas ni hagudas estos aqüeductes, ponts, archs y torres y columnas, en quals profundos rodeigs la vista 's pert y s' assusta, per los inmensos espays del cel se veuhen com muntan y s' alsan com campanars de interminables agullas, qu' entre mitj de la foscor se confonen y s' agrupan! En l' horizont desboyrat mil y mil estrellas llúhan, y del promontori vast per entre 'ls archs que 'l circundan brillan també com passant per entre un teixit de puntas.
Ah! ciutats que á folls desitjs vos entregáu sens mesura! Cada hora aqui nous plahers inventa y novas luxurias; cada teulada encubreix cent delictes que repugnan, y, com dos llagas, lo montacan, infestan, corruptan.
¡Totas dos dormen no obstant! Per damunt de cada una véuhense encare tot just algunas débils espurnas,
antorxas del desenfré ja al naixer desparegudas; llums derreras dels festins en mitj del carrer perdudas. Grans arestas de parets blanquejadas per la lluna tremolan dins dels estanys ó parteixen l' ombra obscura. Sembla verament que s' óu en lo fons de la planura rumor d' ofegats patons y d' alenadas confusas; que 's vehuen las dos ciutats lassas, pálidas y mústigas deixantse anar mollament per lo deleite abatudas!… Y 'l vent, passant per debaix del arbre de fragants fullas, desde Sodoma, 'l sendér que 'ns dú á Gomorra, perfuma!
Llavors fóu quan passant la nuvolada, ohí la véu del cel dihent:—¡Detúra't: es aquí!
¡Lo núvol esclata! Los flams d'escarlata l' hi obran cent traus, cayent ab feresa rius de sofre encesa per sobre 'ls palaus, llensant tremolosa
sa llum sanguinosa per sos frontis blaus!
Sodoma! Gomorra! Quin pes ¡ay! ensorra vostres murs marbrats! L' ardent nuvolada vos contempla irada ¡oh, pobles malvats! y sas amples golas en vosaltres solas llensan sos embalats!
Déu la gent desvetlla que's dormí la vetlla en Ell no pensant: los palaus s' assolan, los carros rodolan ab altres topant: camins y carreras
pareixen rieras de foch flamejant.
En eixas obscuras torres inseguras, gegants atrevits, sérs mitj morts se mouhen y xisclen, y 's cohuen encara adormits; y, com de las vigas las negras formigas, van cayent rostits.
¿Pot ser que algú fuja de la horrible pluja? Ay no! ni un tan sols! Lo foch que espurneja las parets trosseja y enfonza 'ls traspols, roda y cau, y trenca la llosa rojenca esmicantla en pols!
Baix cada centella creix y s' encastella lo destructor flam, s' ajau y s' adressa
corrent mes depressa que no corre un llamp; y en ell se arrossega lo ídol y doblega sos brassos d' aram!
Y onejant se gronxa, y las torras tronxa del poble increyent; y l' ona ruhenta que 'l sofre alimenta, llepantlas, va fent brillar, com l' escama d' un lluhert la flama en sos murs d' argent.
Fon com blana cera de la fosca ossera lo robust cayró; abat com un arbre lo col-lós de marbre nomenat Nabó, y cada pilastra
flameja y s' arrastra com torrat tió!
En va es qu' homenatjes tributen á imatjes dels deus del alt lloch; lo rey ab sa vesta cubrint l' ardent cresta res logra tampoch: l' ona qu' el pis solca lo temple remolca ab sos plechs de foch!
Mes lluny arrossega un palau hon brega lo pobre á son pas: l' ona bullidora los islots devora ab ánsia vorás; y quant á flor sura se fort y s' apura com penca de glas!
Lo gran mago arriba á l' ardenta riva d' hon tothom se 'n vá. De sopte sa tiara s' encén, per sa cara rajant com quitrá; y sa má que, llesta, acosta á sa testa com cendre 's desfá.
Lo poble; homes, donas, corre... encesas onas s' escampan com vel; de las ciutats mortas sitia las portas un cercle cruél. La gent malehida véu, esporuguida, l' infern on lo cel!
Diu que lllavors, semblant á un vell cautiu que pera contemplar d' altre 'l suplici per sobre 'ls murs aguayta son trist front, també 's veijé aguaytar son front altiu á Babel, á llur cómplice en lo vici, per sobre 'ls monts que tapan l' horizont.
Y durant eix misteri, al mon pasmat ompli un gran terretrémol com si en guerra estigueren ensemps los elements; y tan profundo fou, qu' en sa ciutat los pobles sórts que viuhen sota terra sentiren sos estranys sacudiments.
Lo foch fou sens pietat. Ni un sol dels condemnats pugué escapar dels murs adents y calzinats.
}} En vá?, plorant, al cel sas mans alsava: en vá á un altre abrassant, en son derrer adéu, enlluhernat, confús, preguntava quin Déu per sa ciutat aquell volcan vessava.
En va en amples traspols buscava un salvament contra lo loch diví; contra lo foch vivent: Déu sap humiliar als que l' hi faltan. En va invocan sos déus; pus del foch al ardor prompte 'ls ulls de granit d' estos deus en un plor d' encesa lava de sas clotxas saltan.
Y tot desparegué baix eix suprém revolch: ab l' home la ciutat, ab la planta lo solch. Al foch vingut del eel res lo detura! Avuy rés queda entorn d' eix poble destruhit, y 'l vent desconegut que bufá aquella nit mudá fins las montanyas de figura.
Vuy dia las palmeras qu' entre rocas tristas s' arrelan, senten com las fullas vanse marsint, y arrabassant sas socas al botxornós alé d' eix vent fatal. Deixaren d' existir eixos dos pobles; y, mirall del passat, en sas despullas s' extent un gorch de quals ayguas inmobles s' escapa un fum semblant al d' un fornal.