OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jochs Florals de Barcelona en 1864/Discurso del Exmo. Sr. Gobernador civil don Antonio Guerola

DISCURSO DEL EXMO. SR. GOBERNADOR CIVIL
D. ANTONIO GUEROLA.
Grata es para mí en este momento la representacion que ejerzo del Gobierno de S. M. Esa representacion me trae hoy á presidir este acto solemne.
Es un espectáculo hermoso el que presenta ahora el histórico salon de los Ciento al ofrecer al país el sexto concurso de los Juegos Florales. Barcelona debe estar justamente envanecida de ser la primera poblacion de España que ha renovado los premios al buen decir.
El carácter catalan se habia distingnudo desde muy antiguo por su fe religiosa, por sos hazañas guerreras, por su comercio, por su industria, y por su ardimiento y constancia para las grandes empresas.
Faltaba algo mas en estos tiempos: faltaba hacer un honroso alarde de su genio literario, de aquel genio que le distinguió no menes en lo antiguo; y que al lado de las fábricas y de los ferro-carriles, representacion viva de las mejoras materiales, se mostrase el númen poético, emanacion de Dios concedida solo á los entendimientos esclarecidos, y que representa el grado mas adelantado de la cultura de un pueblo y de la suavidad de sus costumbres.
Estos combates literarios, esta emulacion del genio, forman en este momento lisonjero y elocuente contraste con otros combates y otras emulaciones que el mundo está presenciando y lamentando. Mientras en el Norte de América y de Europa se lucha con sangre para destrozarse fratricidamente, aquí se lucha con las armas de la poesía para alcanzar el noble premio de la gaya ciencia. ¡Beneficio inmenso de la paz que disfruta nuestra patria bajo el Gobierno de la mejor de las Reinas, y que permite dedicar á esto los esfuerzos del ingenio catalan!
TributemoS, pues, la honra merecida á esta aristocracia del talento que va á darnos distinguida prueba de sus tareas.
Plaza á la poesía catalana. Escuchemos con recogimiento sus ecos: admiremos con entusiasmo su genio y su inspiracion.
He dicho.
# Jochs Florals de Barcelona en 1864/Gotx

SEGON ACCESSIT Á LA VIOLA D'OR Y D'ARGENT.
GOTX.
Ben haja l' hora que la llum vatx veure, Ben haja 'l tendre pit que m' alletá, Ben haja aquell que 'n Deu m' ensenyá á creure Y en sa misericordia 'm fé esperar.
Tot avuy que 'l sonris tench á la boca,
Darrera de ses hores futx lo jorn;
Mes cada hora que futx avuy m' aboca
A faldades les flors pel meu entorn.
Volant, volant, frenetich d' alegria
Lo pler joyós de cert que s' ha perdut,
Y no trobant cells qui trobar solia
A romandre 'n mon pit s' en es vengut.
Del plant desentelada tench la vista
Y tot lo que 'm rodetja vetx garrit....
¡Coratge, mesquinets de vida trista!
Mes prest ve 'l sol quant mes fa qu' es de nit.
# Jochs Florals de Barcelona en 1864/Dessort

SEGON ACCESSIT Á LA FLOR NATURAL.
DESSORT.
I.
Quant els anys de l' infantesa Me ballaven al entorn, Ja 'm mirava mans-plegades Els jochs dels altres minyons; Sovint sos esclats de riure Me feyan esclatá 'n plors...
Si fonch l' auba ¡ay Deu! tan trista, ¿Quen será entrada de fosch? Ones blaves, ones rotjes, Ones negres de maror, Dies van y dies venen, Mes sens llágrimes cap jorn.
II.
Trobí 'n el cor unes ales Mes tart bategant d' amor, Y entreviu dins un cor verge Fantasïant un nou mon; Mes ay! quant veix la donzella Acal els ulls tremolós, Poruch dels fats que 'm fadaren May sabrá , may , quant l' ador. Ones blaves, ones rotjes, Ones negres de maror, Dies van y dies venen, Mes sens llágrimes cap jorn.
III.
L' amor em mená á la gloria Y un fullatge d' il-lusions Brostá dins ma fantasía Adormintme ab llur remor; Dantme somnis d' esperança M' ombretjá una nit verdós, L' endemá les fulles grogues Rodolaven per la pols. Ones blaves, ones rotjes, Ones negres de maror, Dies van y dies venen, Mes sens llágrimes cap jorn.
IV.
Morta aquí tota esperança, Dut de tot ab greu corcor,
Cerch en va lo que ahí forem, Mir de bades lo que som. Si als lo vel ple de misteris Quens cubreix, torna mes fosch..... L' ergull y la cobejança Me fan caure mes á fons. Ones blaves, ones rotjes, Ones negres de maror, Dies van y dies venen, Mes sens llágrimes cap jorn.
V.
No esveiré may tantes llágrimes? May n' exugará l' amor ?... ¡Oh! si á la Fe 'm du 'l plant, vinguen Dolors demunt mos dolors; Comportar vull ab coratge De ma vida 'l fexuch jou Esperant qu' obrien ma fossa Per exirne á l' altre mon. Ones blaves, ones rotjes, Ones negres de maror, Dies van y dies venen, Mes sens llágrimes cap jorn. Desembre de 1849.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/L'Infanta

Per a ser filla de un rei, ne só ben desgraciada: vaig parlâ amb un cavaller, tota sola, una vegada. Mon pare'm veu al balcó i 'm mira de fit la cara. —Tenies els colors frescs, i perduts els tens tu ara. —He begut aigua del riu i tota m'ha reinflada. Sastre que roba m'ha fet mereix una punyalada. —Si tu volies, infanta, promptament seras curada. Vinguen metges de Sevilla, vinguen doctors de Granada vinguen tots, de un a un, per a polsar a l'infanta. El primer metge que i ve: —L'infanta n'està molt mala.— El segon metge que ve: —L'infanta n'està prenyada.— El rei mana a sos criats: —Tanqueu-la dins d'una cambra, amb aigua fins an el cos per que la consumi l'aigua.— Allí l'anaven a veure cavallers i moltes dames. La'n va anâ a veure una diferenta de les altres. —No t'espantis, Adriana, de lo que't diré jo ara: el foc està ben encès i tu has de ser cremada. —No 'm sab greu el morir, no, ni tampoc el ser cremada, sinó que mori l'infant que viu dins de mes entranyes. Si passés un passatjant li donaria esta carta:— Mentre està en eixes raons un passatjant ne passava. —Passatjant, bon passatjant: si voldria aqueixa carta? —Una, dos, i fins a tres, i encara que siguin quatre.— Quan don Carles reb la carta molt content i alegre estava. Al descloent de la carta llagrimes de sang llançava. Digueu-li no'i puc anar, que tinc malalta la mare.— Ja'n mana an els seus criats que li ensellin prompte l'aca: no aquella que va corrent, sinó la que va volant-ne. Quan es a bell mig camí se'n troba un convent de frares. Ne diu al pare prior si li deixaria un abit. —Un, i dos, i fins a tres, i encara que fossin quatre.— Quan arriba an el palau, an el rei se presentava. An el rei li demanà per a confessar l'infanta —Vagi, pare confessor, tot seguit a confessar-la. Tres ores li dó de temps en una i mitja s'acaba. —Me diries, tu, l'infanta, si has pecat gaires vegades? —No més n'he pecat que una, amb don Carles del Palacio. —Que'l coneixerieu, vós, a don Carles del Palacio? —Com el coneixeré jo si tinc la vista entelada?— Amb besar-li de les mans don Carles bé li semblava. Ell se la 'n puja a cavall ben estreta i ben lligada. —Ara que vingui ton pare, que de tu no ha de privar-me.—
Adéu... adéu... Birondon, per voluntat desditxada!
# Tercera serie de cançons populars catalanes/L'enuig de Sant Josep

Josep i Maria - van a passejar: en una font fresca - varen reposar. Josep se la mira, - la'n torna a mirar. — Què mireu, Josep, - que tant reullau? — Jo miro, Maria, - que prenyada estau.— Josep pren la roba. - Amor, adeussiau.— Pel camí que anava - un angel trobà.
—Maria es prenyada: - vull mudar d'ostal. —Torneu-'s-en, Josep, - al vostre palau. Parirà, Maria, - la nit de Nadal: parirà, Maria, - un Déu eternal.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La Comtessa

—Ont aneu vós, el bon comte? ont aneu tant dematí? —Vaig a veure la comtessa: fa molt temps que no'ns hem vist! —La seua esposa D'es morta i jo l'he vista morir. El dia del seu enterro missa d'ella 'n vaig oir: ne cremaven trescents ciris: tot l'altar feien lluir; n'hi havia trenta donzelles que portaven manto fi. Les cortines de palacio, jo de dol les vaig cobrir; els infants que ella tenia, jo de dol els vaig vestir.— Al sentir això 'l bon comte, passa avant el seu camí. Amb la punta de l'espasa ell la fossa li va obrir. —Alça-t, alça-t, la comtessa, que ton marit ja es aquí. —¿Aont ereu, vós, el comte, el dia que vaig morir? —A la ciutat de Vallnora, que no podia venir. Alça-t, alça-t, la comtessa, que'l teu comte ja es aquí. —¿Com m'alçaré, lo bon comte si sola no'm puo tenir? Casa-t, casa-t, el bon comte: no te n'estiguis per mi. A la dòna que pendras estima-la com a mi; als fills i filles que'n tinguis fes-los posâ 'l nom de mi: cada camí que tu 'ls cridis, sempre pensaras en mi. A tots els fills que teniem posa-ls en un monestir. Posa-ls-hi xiquets: no aprenguin el món que cosa vol dir. Fes-los-hi di 'l pare-nostre al vespre i al demati.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/El Rossinyol

El rossinyol, prenent-ne la fresca, sobre d'un roure se posa a cantar: ell ne dictà una cançoneta
per les donzelles poder-ne alegrar. El rossinyol, a la primavera, canta, s'alegra i fa niu tot sol: sempre se'l fa al cimet d'una branca, que no l'alcança aquell qui'l vol. Si'l rossinyol allí molestar-lo algú intenta, com solem di, luego'ls canta la seva amoreta i, repetint-la, els diu aixi: — Vós, donzelleta, que anau a la plaça i una cistella de flors ne portau: vostres mirades pera mi són falses, i al rossinyol vós no l'enganyau. — Quan són promesos, de cop són entesos: l'afició luego'ls farà casar: el rossinyol, amb aquella alegria, antes de dia se posa a cantar. Quan són casats, els primers vuit dies tot norabones i tot són consols: el rossinyol, amb aquella alegría, sempre vos canta aquell sò tant dolç, Antes d'un any de fetes les bodes tot són sospirs, llantos i plors: el rossinyol, amb tota la pausa, vos anuncía sereu més de dos. Ditxós el pare i també la mare! Que Déu els dô un bon ereuet! El rossinyol, amb tota canturia, sempre vos diu: — Guardeu-lo del fret. — I si'l marit ne porta bon sangro, quan la partera'l va alletant mata gallina i li porta recapte,
i amb el caldo se va reforçant. Si ell ne té vicis, quina desgracia! sovint la tusta amb el bastó. El rossinyol, de dalt de la branca, luego'ls canta: — Aqui no'i só jo. — Si ella té sogra i es mostatxuda, si es iracunda, quina aflicció! El rossinyol ja se'ls-e contempla, i no'ls hi canta dolça cançó. Si en Cota-blanca allí se barreja, seguit no'i falta desunió: el rossinyol, a l'apuntâ'l dia, canta l'aurora i's riu d'això. Molt a menut segueix els seus passos per saber qui tracta amb afició: el rossinyol d'això sempre's burla i pren la rosada amb son bon to. Si l'experimenta, quina desgracia! tota alegria mor amb allò. El rossinyol, amb sa melodia, canta amb gran pena: — Que Déu els perdô! — Qui no té culpa, tot això paga: es la familia amb viu dolô. El rossinyol molt bé vos avisa i amb melodia alaba'l Senyô. El rossinyol per a totom canta i més alaba an els bons casats; i an els que sou aixís, al contrari, sempre vos canta desgraciats.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La Mort

Desperteu-vos, donzelletes, que ja n'aveu prou dormit: ara n'ha arribada l'ora, l'ora que aveu de morir. —Fuig-me d'aquí, cuca fera: no me'n donis tal espant, que jo porto la bandera de les nines principals. —Donzelleta: só la Mort, si mai l'heu vista pintada. —La Mort pintada bé's veu, però no matant com fèu. Aon tal vos heu posada? Mata 'l meu pare, que es vell; a la mare després d'ell. —Al teu pare i a ta mare l'ora no'ls es arribada: quan arribada serà, a mi vindran a parâ. —Valga-m Déu! que sou crudel! Tingau pietat de mi!
aixís agi de morí! Jo podria esser casada, posada amb el bé del món: els comtes me n'han aimada, per muller m'han demanada, i ara la Mort m'ha citada per anar no sé aon. —No t'espantis, donzelleta, ja que tu aniras a un lloc que no'i ets estada mai: a l'infern seras per sempre; grans sorolls ne sentiras.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/L'enramada

Jo só fill de la Valldaura: m'he criat a Castelló: quan vaig ser gran me posaren
Acabat l'aprenentatge m'he posat festejador: ne festejo una minyona que'l seu pare no'u vol, no. Més, encara que ell no'u vulga, amb ella 'm casaré jo. Els meus companys sempre 'm diuen: —No te la donaran, no.— Jo n'hi faré una enramada de roses i d'altres flors. Mentres feia l'enramada ne veig vindre dos senyors: l'un era lo senyor batlle, l'altre un senyor regidor. Me criden: «—Detente al rei!» i se m'acosten els dos. Ja m'agafen i me'n lliguen i 'm porten a la presó. —Senyor batlle, senyor batlle: per què 'm porta a la presó? —A la presó no t'hi porto ni per lladre ni traidor, sinó perquè vull que'm diguis d'ont has tretes tantes flors? —Senyor batlle, les he tretes de les penes del meu cor.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/El poder del cant

Don Francisco se n' estava tancadet a la presó. Quan sa mare 'n reb la nova Ja n'hi re una gran tristô. Ja n'hi compra una guitarra que té un sò consoladô, i a la presó ja li porta que la tempri al seu tenô. —Quan l'aureu a to posada, cantareu una cançó. —Quina cantaria, mare? quina cantaria, jo? —La que cantava 'l teu pare a la nit de l'Ascensió.— Don Francisco la cantava amb un to enamoradô. Els aucells, així que'l senten, se paren per senti 'l sô. Tots els patges de la reina no saben caminar, no. La reina s'ho escoltava desde 'l més alt miradô. Ja pregunta an els seus patges: —Qui es aquest cantadô? —Aquest es el don Francisco que està tancat en presó.— Ja respon així la reina: —Per fill el voldria jo.— Ja responia l'infanta: —Per marit, mare, el vui jo.— La reina mana als seus patges que'l treguin de la presó. La resposta que'ls hi feia que no se'n vol anar, no; que no'i ha més galant vida que estar tancat en presó.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/L'esquerpa

— Per més que'm cantes aubades,    la griva griva, casada amb tu no'm veuran,    la griva ban: abans me'n faré una truita,    la griva griva, que per l'aigua irà nadant,    la griva ban. — Si tu te'n fas una truita que per l'aigua irà nadant, jo me'n faré pescador que te n'anirà pescant. — Si tu te'n fas pescador que me n'anirà pescant, jo me'n tornaré una griva: ginestrons iré menjant. — Si tu te'n fas una griva i ginestrons vas menjant, jo me'n faré un astor que te n'anirà caçant. — Si tu te'n fas un astor que me n'anirà caçant, jo me'n tornaré una llebra d'aquell bosc que n'es tant gran. — Si tu te'n fas una llebra d'aquell bosc que n'es tant gran, jo me'n faré un caçador que te n'anirà tirant. — Si tu't fas un caçador que me n'anirà tirant, jo me'n posaré un vestit on les bales no'i podran.
— Si tu te'n fas un vestit on les bales no'i podran, jo me'n faré l'esbarzer que te l'anirà estripant. — Si tu te'n fas l'esbarzer que me l'anirà estripant, jo me'n tornaré una erbeta d'aquell prat que n'es tant gran. — Si tu te'n fas una erbeta d'aquell prat que n'es tant gran, jo me'n faré l'aigua fresca que te n'anirà mullant. — Si tu te'n fas l'aigua fresca que me n'anirà mullant, jo me'n tornaré rateta que se n'anirà amagant. — Si't tornes una rateta que se n'anirà amagant, jo me'n tornaré un gatet que te n'anirà caçant. — Si tu te'n fas un gatet que me n'anirà caçant, jo me'n tornaré la lluna: pels aires iré volant. — Si tu te'n tornes la lluna: que pel cel irà volant, jo me'n tornaré lo nuvol que te n'anirà tapant. — Si tu te fas el gros nuvol que me n'anirà tapant, jo me'n tornaré una flor que'ls ulls s'hi enamoraran.
— Si tu te'n fas una flor que'ls ulls s'hi enamoraran, jo me'n faré jardiner que te n'anirà regant. — Si tu te'n fas jardiner que me n'anirà regant, jo me'n tornaré lletuga, lletugueta d'enciam. — Si tu te'n tornes lletuga, lletugueta d'enciam, jo me'n tornaré la terra que te n'anirà criant. — Si tu te'n tornes la terra que me n'anirà criant, jo me'n tornaré una monja i en convent me ficaran. — Si tu't tornes una monja, en convent te ficaran; més jo'm tornaré fraret i t'aniré confessant. — Si tu't tornes un fraret que m'anirà confessant, jo me'n tornaré una morta, i a la tomba'm tiraran. Si tu te'n fas una morta que a la tomba tiraran, jo me'n tornaré una caixa i dins meu te ficaran.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/La bugada

Ella n'es alta i prima, rossa com un fil d'or. Si n'ha fet bugadeta, l'ha rentaeta i tot. Si la n'ha esbandideta en un riuet airós, si la n'ha estenedeta
en un jardí de flors. Ja la n'ha aixugadeta en un jardí de flors; ja la n'ha plegadeta en una capsa d'or. Cada plec que ella'n feia tot són llantos i plors. Son pare l'escoltava desde dalt del balcó. —Què s'es estat, ma filla? què s'es estat això? —Prou ho sabeu bé, pare; prou ho sabeu bé vós, que me n'aveu donada a un mal omenot que me'n fa anâ a la farga a vendre lleig carbó. Ai! Si això dura gaire, jo no'u faré pas, no, que'n pararé botiga, i no pas de carbó: la pararé de roba de ben gentils colors, de blanqueta i de grana, que es el color millor.
# Tercera serie de cançons populars catalanes/El bou i la mula

Una cançoneta nova bé la sentireu cantar, treta del bou i la mula quan se varen encontrar. Quan el bou, per ses desgracies, a casa seva va anar, al ser al peu de la porta més de tres quarts va trucar. —No sé per quin cap ho prenga ni per quin cap ho prendré: o bé se n'es adormida o tindrà algun forastê.— Ja te n'hi obre la porta. Li diu:—Entra, el meu marit Quina por que n'he tinguda, tota soleta en el llit!— Ja li allarga la cadira. —Ai! descansa, mon marit!— diu.—Vet-em aquí la pipa, tabaco que fumaras. —El carinyo que ara'm gastes no me'l solies gastar: ara te'n conec la maula, que'm volies enganyar.— Amb el llum que ella portava va mirar sota del llit, i el burro que ella i tenía s'estava tot arrupit. De ganivets se'n tiraren fins a voler-se matar, i luego lo pobre burro perdó li va demanar. —Ai, bou! Si tu me'n perdones i si me deixes estâ, del regiment de Banyoles te'n faré ser capità; i si 't portes com un ome i així com mana la llei, luego't vindrà la patenta per a ser-ne coronel.
# Canigó

CANIGÓ
LLEGENDA PIRENAYCA
DEL TEMPS DE LA RECONQUISTA
per
MOSSEN JACINTO VERDAGUER
BARCELONA Biblioteca de «Catalunya Artística» raurich, 20, principal 1901
Jacinto Verdaguer Pre
ab llicencia del ordinari
___________________________________________________ F. Giró, impresor. — Carrer Valencia, 311, Barcelona.
| | Págs. |
| Cant primer: L'aplech | 5 |
| Cant segon: Flordeneu | 17 |
| Cant tercer: L'encís | 29 |
| Cant quart: Lo pirineu | 41 |
| Cant quint: Tallaferro | 59 |
| Cant sisé: Nuviatje | 67 |
| Cant seté: Desencantament | 89 |
| Cant vuyté: La fossa del gegant | 113 |
| Cant nové: L'enterro | 121 |
| Cant desé: Guisla | 143 |
| Cant onzé: Oliva | 151 |
| Cant dotzé: La creu de Canigó | 167 |
| Epíleg: Los dos campanars | 191 |
| Notes | 196 |
# Mes voluntats, en gran part discordants

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Mes voluntats, en gran part discordants pot tenir els següents significats:
* Mes voluntats en grant part descordants, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* Mes uoluntats / en gran parts descordants, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

Mes voluntats, en gran part discordants, dona, per vós les he fetes concordes; per vós han pau solent ésser discordes, per vós conech l'error on era·bans. Per vós conech tot lo delit de viure; mos penssaments concòrdia·n conexen, ja de contrast, sí com dabans, no·s vexen, ans, als amichs, de pau poden escriure.
A ymaginar no·m cal d'uymés assiure per aplegar ma pensa molt confusa: de la virtut de fermetat molt usa; de dos afanys, del primer só deliure. Per encercar, no·m cal treball de penssa: trobat és ja tot obs de la mi·arma; e per guanyar ses flaques mans fort arma, e per haver al cors de mals deffenssa.
E si del cors ma fortuna dispensa que per son mal m·arma perda batalla, ja sab qué fer e ma lengua no u call: viur·en lo món aver en gran offenssa. Mal consellat, mon cors volch pendre lança, e, ple de por, ab ses armes volch noure, mas pres consell que les tornàs al foure; prenint escut, armes d'offendre lança.
No m'ha jaquit del tot ma esperança: ab ella·nsemps espirarà ma vida; mas yo conech la mi·arma·nfortida, que tot perill se té·n molt gran bonança. Dolga's tot hom com yo bé no atench, no·s dolga·lgú de mon terrible mal; null junyidor no féu encontre tal d'on fos content com yo veent lo rench.
Si mos mals fats ab força·ltra no tench, malauyrat no·m vulla·lgú jutjar; si vagabunt me veu lo món anar, en tan segur port home jamés vench. Mon desig és en molta part complit, trobant molt més del que fuy desigós; si no atench, no pens algú que fos ab tal dolor sens molt major delit.
Tornada
Lir entre carts, lo que de vós he dit, plàci·a Déu no·m faça mentidor, y el qu·é sufert essent-vos amador, per mal esguart no·m sia malgrahit.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Mayre de Deu e fylha

| Mayre de Deu e fylha verge humil e bela vostra nau vos apela que l'aydetz, qar perylha. I Perylhan vay en l'onda d'aquest mon per tempesta; e·l nauchier no·s n'a cura, e tant fortun'aonda que nulls no·y leva testa e l'aura qu'es escura. E s'ayso gayre dura vostra nau es perduda si, per la vostr'ajuda, no troba port o ylha. II Nau, leyn, vexel o barca parlan en ver lenguatge, devem tuyt ben entendre que signifiquet l'archa on l'umenal lynatge plac a Deus tot compendre per complir et atendre so que ja promes era: que d'aquell restaurera, el cel, manta seÿlha. III La nau es carregada e de son port se llunha, quar trop greu vent la forsa; e's mal amarinada, tant que negu no·y punha cossi la nau estorsa. Ha! com fort trai ves orsa, que pels timons no·s guia ni fay la dreta via sol una pauca mylha. Mayre, tu·m dona forsa contra ma leugeria, e.m garda de la via de peccat, que·ns exylha. | Mare de Déu i filla, verge humil i bella, vostra nau us crida que l'ajudeu, perquè perilla. I Perillant va en l'onada d'aquest món tempestuós; i el navegant no en té cura, i és tant la fortuna adversa que mai no aixeca el cap i l'aura és obscura. I si això gaire dura vostra nau és perduda si, amb la vostra ajuda, no troba port o illa. II Nau, lleny, vaixell o barca parlant en llenguatge clar hem d'entendre tots bé que significa l'arca on el llinatge humà plagué a Déu reunir per complir i esperar allò que ja promès era: que d'aquell [el llinatge] restaurarà en el cel, gran ... III La nau és carregada i de son port s'allunya, ja que un gran vent l'obliga; està mal amarinada, tant que ningú no s'esforça a buscarr que la nau se salvi. Ah! com deriva cap al nord, que pels timons no es guia ni fa el camí recte sols una petita milla. Mare, dóna'm força contra ma debilitat, i guarda'm del camí del pecat, que ens destrueix |
# Miracles

I bé, qui fa cas d'un miracle? Quant a mi, jo no sé de res més que miracles, Que jo travessi 'ls carrers de Manhattan, O llenci ma vista per sobre 'ls teulats de les cases vers el cel, O gualegi, peus nusos, platja enllà, just en la randa de l'aigua, O m'estigui sotá 'ls arbres dels boscos, O parli de dies amb qualsevol que jo estimi, o dormi de nits al llit amb qualsevol que jo estimi, O segui a taula a dinar amb els altres, O miri als extrangers d'enfront meu al tramvia, O guaiti les abelles un matí d'estiu entorn l'arna afanyades, O les besties pels camps pasturant, O 'ls ocells, o 'ls portents dels insectes en l'aire, O 'ls portents de la posta, o dels estels resplendint tant serens i brillants, O l'exquisa i tenue corba de la lluna nova en primavera;
Tot això amb lo demés, tot i cada cosa, són per a mi miracles, El tot enllaçat, emperò cada cosa distinta i en son lloc.
Per a mi cada hora del jorn i la nit es un miracle, Cada polçada cubica d'espai es un miracle, Cada cana quadrada de la superficie de la terra es sembrada del mateix, Cada pam del seu endins es sadoll del mateix.
Per a mi la mar es un seguit miracle,
Els peixos que neden —les roques— el moviment de les ones —les naus amb homes dintre, Quins miracles haurà més extranys?
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CI

rey Carles, vengueren s'en a la Catuna, e aqui albergaren se. E nols era semblant que negunes gents del rey d'Arago los pogues fer dan ne venir de sobre, per ço com la mar era en mig entre ells e Mecina.