# La Candileta

______
La historia mes gran del mon Vaig á donar á la prensa, Y les majors que algú es pensa Ni una sombra d'esta son; Pero no sé dir ahón Sucsuí, ni si es curteta, Llarga, ampla ú estreteta, Ni si pegará en lo viu: Tan solament sé qu'es diu De monjes la candileta.
Puix vaig á escriure la historia, Per qu'es la mes verdadera,
Orijinal en la esfera Y digna de la memoria; No diu ninguna faloria, Sino la veritat neta, Y si hiá, alguna falteta Lo lector perdonará; Y en assó un favor fará Al que escriu la candileta.
De monjes en un convent En lo salmo «Quant dilecta» Dien per la vía recta Candileta clarament. Assó advertí un hom prudent Y les volgué corretjir; Elles qu'el varen oir, Já cada una entre sí, Digué: «Si em ciehuen á mí Candileta s'ha de dir.»
Pera millor discurrir Punt de tal dificultat, Junta la comunitat, Cada cual diu son sentir. «¿Cóm sufrir ni consentir (Diu una molt agüeleta) Una cosa tan mal feta? Já que posesió gotjém, Era pareix que faltarem Sino diem candileta.»
«Quant jo entrí en lo noviciat (Digué una gordona brava), Já la candileta anaba Y enjamay s'ha variat. Puix jo no fas novetat Qu'em coste una pataleta; Tenint jo posesió quieta D'una costum que fa lley, Encara que ho mane el rey No deixe la candileta.»
Una que había deprés Les quatre regles de contes, Proseguí: «No sigám tontes, Ni tingám que mudar res. ¿No será un bou entremés Deixar un nom tan polit, No mes perqué ho haja dit Eixe cap sense cervell? Que vatja y que ho diga éll Y li fasa bon profit.»
Una altra mare madura Digué: «Jo no diré mes Sino que no es mude res, Puix ho tinch per gran locura. Tota novetat es dura
En una comunitat; De lo que m'han ensenyat No mudaré una lletreta; Candileta! candileta! Candileta! y s'ha acabat.»
Una molt cegueta estaba Impacient per dir la sehua, Coneixentse d'una llegua Que já per votar rabiaba; Y á la que já li tocaba Parlar, saltá rabioseta En mes fel qu'una serpeta, Y á crits digué: «Com s'enten? Per seculorum amen Ham de reçar candileta.»
Una sorda, el «Quam dilecta» Ho pogué entendre molt bé, Y crida: «Qué's aixó, qué? No'm vinguen á mí en pandecta: ¿Que jo soch de mala secta, O alguna infeliç cüeta, O alguna tonta bobeta? Vullch morir com he vixcut, Y reçar com he sabut, Dient sempre candileta.»
Se posà llavors á dir Una de mitjana etat, Y digué en gran serietat: «Jo soch del mateix sentir, Candileta hasta el morir! Y dirli á eixe gran doctor Qu'es nom que li cau millor, Y mentres tingám llengüeta, Direm sempre candileta, Pera gloria del Senyor.»
Una molt maleta estaba Já postradeta en son llit, Casi já sense sentit Y que apenes respiraba; Pero al oir qu'es trataba De fer tal innovació, «No, mares, digué, no, no; No digám tal parauleta, Que no em pareix devoteta Ni cosa de relijó.»
Les jovens totes á una Per candileta votaren, Y lo convengut firmaren Sense fáltame ninguna. «Eixa paraula moruna
De «Quam dilecta» já dir Ni es pot, ni es deu permitir; Digám sempre candileta, Que assó tot ho mou banyeta Pera darnos que sentir.»
«No tinch já que advertir res,» Digué llavors la prelada, «Sent tan plena la votada D'este reverent congrés; Candileta com adés Dirém sempre en claritat, Qu'aixó s'ha determinat En esta junta secreta, Aprobant la candileta La santa comunitat.»
Al eixir de la votada Estaba allí el noviciat, Esperant lo resultat De qüestió tan intrincada. «Já está la cosa arreglada,» Digué una mare major, Y plena de gran fervor Respoügué una novicieta: «Mare, si es la candileta Doném gràcies al Senyor.»
Desprès d'esta desició Que fueros de lley gotjaba, La candileta reinaba, Pero el «Quam dilecta» no; Y mogueren tal funció Per victoria tan completa, Que una qu'es dia discreta, Pegant moltes palmadetes, Els dia á les novicietes: «Candileta! Candileta!»
D'allí esta lley ha pasat A tots los convents del mon: Sempre s'ha fet? puix alón! Pasas sempre y s'ha acabat. Y si algun pobre ha intentat Dirlos alguna coseta Que no parega ben feta, Li han respost: «No, perqué así Totes ho ham fet així: Candileta, candileta.»
Alló que sempre s'ha fet Forma entre monjes la lley, Y allí já no hià remey, S'ha de seguir tort ó dret. Si alguna té un descuidet
Y deixa alguna sendeta, Es té per cosa mal feta Y la corritjen després; ¿Y no direm que assó es Una nova candileta?
Posant el pá contra el pit Solen les sopes tallar, Y se solen llastimar Com alguna ho ha sentit. Mes qu'el talleu s'els ha dit Sobre una tauleta neta, Ύ salta alguna velleta Dient: «May s'ha acostumat Eixa rara novetat.» Y avant en la candileta.
Del ofici á la llisó Uns renglonets se afetjiren, Y s'els digué: se reuniren Y fundaren sa rahó Com cosa de relijó, En que aixó enjamay s'ha dit, Y en lo llibre está afetjit; «No es diu ni may se dirá: Com s'ha fet sempre es farà.» Puix candileta y al llit.
Si en el Ofici Diví Alguna antífona es deixen De les que dir se mereixen, Já no les trauran d'allí. Que sempre se ha fet així Dihuen á brega desfeta, Tant la gran com la giqueta; Conque já es ven clarament, Ser les monjes una gent D'empenyo en la candileta.
Si algun nom llarch el fan breu O algun nom breu el fan llarch, Primer será dolç lo amarch Que deixen el modo seu. Del seu pas no les traureu, Perqu'en dir elles: «Así Totes bo han defer així,» No se deixen la sendeta; Candileta, candileta, Y ningú les trau, d'allí.
Si l'aigua beneïda han pres Les monjes en lo dit gros, Seria una culpa atrós Si no beu feren les demés, Y si dius no vol dir res
Tocarla en los altres dits, Dirán que no tens sentits O que no saps ta má dreta, Y per esta candileta D'allí et trauran á jiulits.
Si els pimentons han donat Rostits, mes sense pelarse, No tinguen já que cansarse, En pelleta els dará el plat. «Sempre així s'ha acostumat, Dihuen, en este convent, Y este es lo costum corrent Que no admitix etiqueta.» ¿Y no es assó candileta Desde Llevant á Ponent?
En tot tenen sa costum Y es força s'ha d'observar; En el modo d'escombrar, De tosir, de pendre llum, De tancar els ulls al fum, De mocarse y escupir: Y cuidado, que futjir No es pot en esta regleta; ¿Y no es assó candileta Que s'en va sense sentir?
De candileta retoch Tenen altres mil cosetes, Que també son candiletes O els ha de faltar molt poch. Una es el tocar á foch, Pera que cada monjeta Vatja per una braseta, Pera ensendre el seu braser: ¿S'ha fet sempre? S'ha defer, Y visca la candileta.
Altra que la veu primeta, Siga com siga, han de fer, Y el tó de veu ha de ser A modo de campaneta. Si alguna cabiscoleta Solta la veu natural, Li corritjen falta tal, Dient que parle com totes, Y la candileta en botes Seguix son camí real.
Altra, qu'el hàbit llarguísim Algunes solen portar, Qu'els impeàix el anar Incomodantles moltísim. Pero es costum antiquísim
Que enjamay s'ha variat: ¿Totes així lo han portat? Puix avant la candileta, No eixiran d'eixa sendeta Per mes que ho mane el Prelat.
Altra, qu'en algun, convent, lo jocolate já fet Guárden en un porronet, Y de allí s'el van prenent. La quíquera no es consent, Pero sí una escudelleta, Qu'es precis siga negreta, Perqué així s'ha acostumat: ¿Puix qui te dificultat En dir que assó es candileta?
Altra, qu'es solen sangrar Al eixir d'una obediencia, Y tenen per imprudencia No volero practicar; Perquè al costum s'ha de estar Que ha hagut sempre en lo convent, En qu'es estil molt corrent El ferse una sangrieta; Y no es assó candileta Manifesta y evident?
Altra, que si en un convent Al dimoni han dit tinyós, Diro totes es forçós; Pudent, si li han dit pudent. Totes dehuen, finalment, Dir lo que sempre s'ha dit, Podrit, si li han dit podrit, Y banyeta, si banyeta: ¿Y no es assó candileta Que alcança al mal espirit?
Altra... pero ¿qué diré? May acabaré d'escriure, D'estes coses que fan riure Y enjamay dirles podré. Pero sí concluiré Qu'en dir les monjes: ha estat, Estil, ó s'ha acostumat; Apenes voréu coseta, Que no siga candileta Sempre per algun costat.
Y així deixemles estar, Y que vixquen les pobretes En les sehues candiletes, Que no poden variar: Y en elles iluminar
Tal volta podrán un dia, Als que plens de fantasía Presumixen saber tant Y al cap están ignorant Del cel la sabiduría.