# Lo gayter del Llobregat (1858) - A una cega

Dessota una trista creu, Entre 'ls brins mitj amagada De la herbeta, De un mústich xiprer al peu Dorm de tothom olvidada La cegueta.
Ni una guirlanda de flors Veureu de la creu penjar De sa fossa, Ni que ningú ab ulls de plors Vinga sobr' ella á esfullar Ni una rosa.
Sols la lluna plateijada De nevats vapors esqueixa Lo cast vel, Y sobr' ella una mirada De tristesa caurer deixa Desde 'l cel.
Sols lo pastor que de nit Passa per prop de la creu Solitaria, Sobre la herbeta, afligit, Per la cega resa á Deu Sa plegaria.
¡Pobre cega! ella ab sa nau Passà eixa mar de dolor Sense guia, Sens' veurer son color blau, Pero probant s' amargor Cada dia!
Passá.... pus pobres y richs Fem tots sols una vegada Eixa senda; Pus plegam, tant grans com xichs, Al arribar á possada Nostra tenda.—
Era hermosa com la lluna; Trista com ella vivia La cegueta: ¡Si al manco hagues algun dia Pogut dar al mon sols una Miradeta!
Si al manco per un moment De sos ulls, ¡ay! apartant Lo espés vel, Un ángel sant, esplendent Li haguesseu posat devant, Deu del cel!
Hauria eixa visió pura Omplert d' una llum suau Sa nit llarga, Banyant son cor de dulsura, Com banya 'l cel ab son blau L' ona amarga.
¡Cuánt trist deu ser per' la cega De una mare carinyosa Oir la veu, Y sentir lo plant que rega, Com pluja dè aygua de rosa Lo front seu,
Y coneixerla, ¡oh dolor! Sols per lo amor ab que diu: «!Pobre filla!» Com á un clavell per l' olor, Y no pel color mes viu Ab que brilla!
Quant trist deu esser sentir Los purs raigs del sol lliscar Per la vista, Quant com un rey ix del mar, Entre núvols de safir Y amatista;
Sens' veurer son cércol d' or Resplandent, com la corona Dels fahels, Ni son trono de color, Sos raigs que lluen en l' ona Com estels!...
Benehít sia Deu, pus l' ha sentada En cadira d' estrellas prop son trono Entre 'ls ángels del cel! j Pus al cel, nina encara,l' ha pujada Y ha transformat en llum la sua ceguera, Sos plors en cants de mel!
Qu' en eixa vall de dol y de amargura Sos jorns contat hauria per sas penas, Sos minuts per dolors, Sens' portar á sos llabis de ternura May la daurada copa, sens' trovarne Sens' espinas las flors.
¡Ah! No es cert, ó cegueta, que al obrirse Per' tu del cel ab santa melodía Las portas de cristall, Y al banyarte en lo mar de l' armonía, Com se banya lo cisne en l' aygua clara Que li fa de mirall;
Ni volgueres los ulls al mon tornarne, A eix trist mon que navega en un mar d' ayre, Com una immensa nau, Com dels prats y dels monts se olvida l' áliga De fit á fit al sol al contemplarne D' ayre en son trono blau?
¡Ah! ¿no es cert que al obrir los ulls, ó nina, A la llum que 's despren com saltant de aygua Del trono del Immens, De aquella llum que als astres il-lumina, Y en la qual roda 'l sol, com una espurna Entre núvols d’encens,
No t' pesaren los dias de tenebras En que feres la trista travesía Per eix mar de dolor, Com no li pesa al pelegrí lo viatje Ab sos perills, quant de adorar llú 'l dia La tomba del Senyor?
¡Felís cega! ella passà En nit eterna 'l camí D' eixa vida, Y de sas flors sens' gosà', De llurs espinas sentí La ferida.
Mes ara 'n trono d' estrellas Al costat del Criador Assentada, Veu las lluminarias bellas Que omplan lo cel com pols d' or, Extasiada.
Y ángel de llum la que un dia Fou en eixa vall de dol Pobre cega, Pels qui ja may quant vivia Li negaren un consol A Deu prega.