OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tercera serie de cançons populars catalanes/El Pastoret

Valdria més soleta dormir
que d'un pastor ser l'enamorada;
valdria més soleta dormir
que no que un pastor s'enamori de mi.
— Jo me·n llevo dematí,
dematí i a punta d'auba:
agafo mon sarronet,
me·n vaig dret a la montanya.
Quan a la montanya só
veig venir ma enamorada:
me la veig venir plorant:
tot el meu cor s'abrusava.
Me l'agafo per un braç i la fico a la barraca.
Quan a la barraca só
veig venir els meus contraris.
— Pastoret, bon pastoret:
aon tens l'enamorada?
— La tinc aquí, prop de mi,
ben tapada amb la çamarra.
— Pastoret, bon pastoret:
tens el llop a la ramada:
de les ovelles que·i tens
la meitat són degollades.
— Baldament ho fossin totes
no deixaré la barraca.
— Aí, cançó! qui treta t'ha?
Aí, cançó! qui t'ha dictada?
— M'ha dictat un pastoret
que n'es un fill de la plana:
n'es de la plana den Bas.
aigua fresca i regalada.
# Temps de Cireres

Quan cantarem al temps de cireres (Quan hi serem al temps de cireres)
I l'alegre rossinyol i la merla burlera
Hi seran tots a la festa...
Les dones joves tindran el cap ple d'aus cantant a l'amor (Les belles auront la folie en tête)
I els amants el cor ple de llum
Quan cantarem al temps de cireres
Cantarà més bé la merla burlera
Que ho és de curt el temps de cireres!
On n'hi ha dues les culls somiant
Arracades d'orella...
Cireres d'amor semblants a parells de vestits de dona (vermells)
Caient sobre les fulles com a gotes de sang
Que ho és de curt el temps de cireres
Arracades de corall que es cullen somiant
Quan sereu al temps de cireres
Si teniu por de les penes d'amor
Fugiu de les dones joves...
Jo no viuré pas sense sofrir un dia
Quan sereu al temps de cireres
Vos tendreu també penes d'amor
Estimaré sempre el temps de cireres
Aquest és el temps que he guardat al cor
Una ferida oberta...
I la Fortuna que la me va oferir
No tancarà mai ma ferida (Mai sabrá tancar mon dolor. No podrà mai calmar mon dolor)
Estimaré sempre el temps de cireres
I el record que té el cau al meu cor
# Tercera serie de cançons populars catalanes/Bach de Roda

Ai, adéu, ciutat de Vic! Bé 'n mereixes ser cremada! N'has fet penjâ un cavaller, el més noble de la Plana, que per nom li diuen Bach i al terme de Roda estava.
Valeu-nos, Mare de Déu, la del Rosê i la del Carme, ¡Sant Domingo gloriós! Mare de Déu, ajudau-nos!
A nou ores de la nit el destacament marxava. Se'n van dret al Colom-gros: al terme de Roda estava. Quan n'arribaven allí, ells a la porta trucaven. —Està aquí un cavaller? Voluntaris el demanen. —No està aquí aquest cavaller: al Mas-nou de Roda estava.—
Quan ne foren en el Mas, allí a la porta trucaven. —Està aquí un cavaller? Voluntaris el demanen. —No està aquí aquest cavaller, que al Torrent té la posada.— Quan ne foren al Torrent, allà a la porta trucaven. —Dieu an el Bach que surti, que'l Vallfogona 'l demana. —Déu los guard, els meus amics: benvinguts sigueu vosaltres. —No som, no, els vostres amics: ben contraris vos som ara.— Quan en Bach va sentî això, —Trist de mi! Penjat som ara.— Tant prompte com va sê a baix, fortament l'agarrotaven, i a la cua del cavall ciutat de Vic el portaven. Quan a Vic el van tenir la sentencia li dictaven. —Anem a avisâ'l domer, el domer de Santa Clara, que vingui a confessâ en Bach, que sigui al peu de l'escala. Aneu a avisâ 'ls fusters, fusters i mestres de cases, que vagin a fer les forques al cap de les Davallades.— El domer fa de resposta que'l seu cor no li bastava.
Ne responen els fusters que no tenen fusta obrada. Va respondre'l general: —Farem aterrar les cases.— Espatllen molts candeleros, també les llanties de plata. Ja respongué lo Noi-Ros: —No'i aurà prou fusta encara.— Ja'n respongué'l Xirinola: —Veniu-ne a buscar a casa, que tanta com n'hi aurà tota serà per vosaltres.— Van a visitâ 'l domer, domer de les Davallades, que vingui a confessâ en Bach, que la vida se li acaba. Ja'n varen fer unes crides que tots els portals se tanquin. Quan els portals són tancats el perdó ja n'arribava. Ja l'emprenen, i el lliguen i a la forca l'en portaven. Quan es al peu de la forca ja'n va dir aquestes paraules: —Del que't suplic, general, si'm daras terra sagrada. —No te n'espantis, no, Bach, que ja te'n serà donada.— Quan es a dalt de la forca treu una capsa de plata. diu que la facin a mans del pare Ramon del Carme.
—Ell era 'l meu confessor, la tindrà per recordança. A mi no'm raca'l morir ni 'l ser la mort afrontada, sinó tres filles que tinc: totes tres són encartades i no poder-les deixar totes tres emmaridades!— Les tres filles que tenia als peus se li agenollaven. —Aixequeu's, les meves filles: de Déu sigau perdonades. No'm maten per ser traidor, ni tampoc per ser cap lladre. sinó perquè he volgut dir que visqués tota ma patria!
# Tercera serie de cançons populars catalanes/Caramelles

En aquesta porta som: no·i som pas per res de mal: si en res vos agraviem, suplico nos ho digau. D'això no·n farem cabal i passarem nostra via.
Déu vos guard tot quant teniu i l'umil Verge Maria.
Digueu, viudetes, casades, i donzelles que sou dins, si gusteu de la musica d'aquestos galants fadrins. La resposta no es tornada: jo crec que bé·n gustaran.
Cantem tots amb alegria: si volen donar, daran.
Lo primer, oh donzelletes! que vos supliquem rendits es que vos isqueu llestetes de dintre de vostres llits. Eixiu, doncs, amb alegria, que cobles no·n faltaran.
Cantem tots amb alegria: si volen donar, daran.
Isquen els pares i mares, que·ls agradarà també;
i així mateix les comares, que per elles se fa·l bé. Isca tota la casada, que tots junts s'alegraran.
Cantem tots amb alegria: si volen donar, daran.
Isquen també vostres avis, I els sogres si n'hi ha; però aquestos, que no isquen, molt poc nos importarà: ara es el temps d'alegria i ells sempre van rondinant.
Cantem tots amb alegria: si volen donar, daran.
La Quaresma es acabada, Jesús ja ha ressucitat: deu-nos ous, figues o coques, puix que a Pasqua hem arribat. Les cobles són acabades: per això no cessarem, i al peu de la vostra porta alegrement cantarem.
# Tençó (Huguet de Mataplana)

| I Scometre.us vuoill, Reculaire: pois vestirs no.us dura gaire, de paubertat etz confraire als bons homes de Laun, mas de fe non semblatz un, que vos etz fols e jogaire e de puntans gobernaire. II N'Uget, auzit ai rentraire q'uns temps er, ço m'es vejaire, que l'aursfres e.il gris e.il vaire n'iran ab li fum tot un; per q'ieu non ai mon estrun en aver, don sui burlaire; chascus degra aissi faire. III Reculaire, fols seria totz homs que d'aiso.s creiria. Vos cuidatz que be.us estia quand al joc vos despoillatz; e qan fai freich tremolatz, e cridatz: "Qu.m prestaria son mantel, q'ieu lo.il rendria!" IV N'Uget, ben sai, s'ieu moria, c'atretan en portaria co.l plus rics reis q.el mon sia; per q'ieu sec mas volontatz e jogui ab los tres datz e prend ab los conz paria et ab bon vi on q'ieu sia. V Reculaire, qi.us donava cinc solz, e pois en gitava autres cinc porr en la grava, detz solz auria perdutz mentre c'aissi viuretz nutz no.us cuidetz, si be.us estava, vos preses si.us encontrava. VI N'Huguet, ben paraulla brava m'avetz, cum si re.us costava mos jocs; e s'ieu amassava tal aver don fos perdutz l'esperit ni decebutz dirion que mal estava .l bon homen de Calatrava. VII Reculaire, eu sui drutz de tal, si dire l'ausava, q'es la genser c'om mentava. VIII N'Huguet, et au vauc si nutz que, laire si m'encontrava, no.m tolria si no.m dava. | I Escometre us vull, Reculaire: perquè el vestit no us dura gaire, i en pobresa sou confrare dels bons homes de Lió, però per la fe no sembleu un d'ells, que vós sou foll i jugador i de putes governant. II N'Huguet, he sentit dir que ve un temps, sembla evident, que el fil d'or, el gris i el beige seran amb el fum tot un; com que jo no tinc diner, per això me'n burlo; tothom hauria així fer. III Reculaire, foll seria tothom que això cregués. Vós cuideu el que bé us estigui quant al dormir us despulleu; i quan faci fred tremoleu, i crideu: "Qui em prestaria el seu mantell, que jo li tornaria!" IV N'Huget, bé sé, si em moria, que de la mateixa manera aniria que el més ric que al món sia; perquè jo no segueixo sinó la meva voluntat i he jugat amb els tres daus i prenc amb els conys companyia i amb el bon vi on vulgui que sigui. V Reculaire, qui us donava cinc sous, i després en llançava altres cinc damunt la grava, deu sous hauria perdut mentre que així viureu nu no us preocupeu, si així ho voleu, que us ajudés si us trobava. VI N'Huguet, ben dura paraula em dieu com si alguna cosa us importés el meu joc; i si jo reunís tants diners que fos perdut l'esperit i decebut dirien que estava malament el bon home de Calatrava. VII Reculaire, sóc amant de tal (dama), si goses dir-ho, que és la més gentil que hom pot esmentar. VIII N'Huguet, i jo vaig tan nu que, si em trobava un lladre, no em prendria sinó em donava. |

## Font

* http://www.xtec.es/%7Emalons22/trobadors/textostrobadors.htm
# Tercera serie de cançons populars catalanes

TERCERA SERIE
DE
CANÇONS POPULARS CATALANES
BARCELONA
Biblioteca popular de «L'Avenç»
1910
# Á un amant desdenyát de totas

SONETO XXIV.
Á un amant desdenyát de totas.
 De ma estela fatal la heretge cara Mil bocas me está fent desde la esfera, Veent, que ma fe importuna persevera Contra la forsa, en perseguirme, rara.  No hi ha valor per esta sort avara, Que la propia esperansa desespera; Y aconté al de fe mes verdadera, Com qui pinta ab carbó sobre mascara.  Jo, que á mos desitgs un clau no importa, Que me l's maten fregonas á pedradas, Ab fals títol ; que jugo de lisonja.  Me n' porto mil reganys de la de porta; De las enfinestradas, finestradas: Y sobre tot desdenys de una Melonja.
# Óssa Menor/Arquer d'amor

Si et veia la sina veia dos fitons; oh, deixa'm, amiga, que provi el meu pols.
Si un pit et sagnava, beuria la sang; si et sagnava l'altre, amb les dues mans.
Obre ben bé els braços i acluca bé els ulls: si la carn no es bada la vida s'esmuny.
Quan sentis ma boca aguanta l'alè— t'estremiràs tota i és quan jo et prendré.
Amiga, la vida és una cançó; jo canto ta sina, arqueret d'amor.
# Óssa Menor/Ballet

A Josep Mompou
El sol  traint la sesta folga amb el rostre encès la cortina adormida.
Així com una anguila quan és presa s'esmuny la meva amada a ma follia: —però el seu llavi és vermell com el llum que duu el tren i el banderol  i el disc  i el senyal de la via: així com una anguila quan és presa son cabell  com l'instint  cau damunt la carn viva.
Oh, quin pler una gota de sang viatgera del coll a la sina. Així com una anguila quan és presa es caragola de cop  la cortina.
# Á ma llengua

VI.
Segon accéssit al premi de la flor natural.
Á MA LLENGUA.
Llengua meua, molt mes bella Que la llengua de Castella, Jo 't salut! Tu mon bressol engronxares, Tu mos somnis alegrares Quant menut.
Dolça n' eras en los llavis De mos pares, de mos avis Que té Deu, Dolça en boca de la dida Quant cantant me dava vida Lo pit seu.
Ay! cantant cansons antigues De les glories y fatigues Dels creuhats, Y les gloses amoroses Dels joglars, per ses hermoses Inspirats.
La dels presos, la amoreta, La d' aquella donzelleta De la mar; La mort de Don Johan, les crides Qu' el Rey per noves partides Ferne fa.
Y aquelles llargues rondalles D' encantaments y batalles Y fets veys; Y les fades que fadaven Belles nines qu' etsizaven Fills de Reys.
Tristes memories d' un dia Que sobrá la patria mia Grans perills. Fulles seques qu' han restades De les corones guanyades Per sos fills.
Dolces fores p' en Petrarca Que un dia fonch lo monarca Del amor, Quant prop d' una font gloriosa Cantava á na Laura hermosa Son dolor.
Gloriosa en boca d' en Dante Quant los martiris ens cante Del infern, Y 'ls turments del purgatori Y la ponderada glori' Del Be etern.
Bella p' en Ricart glosada, Que anomená la creuhada Cor de lleó, Quant lluny de son regne un dia Per sa comtesa sofria Greu presó.
Eloqüent, rica y divina P' en Llull cantant Medicina Del pecat, Lo plant de Sancta María, Los noms de Deu, la Alquimía, Lo Dictat.
Tu los torneigs animares, Tu los valents engenrares Cavallers, Tu pe'l mon los espargires, Y veé 'l mon honrar les lires Llurs acers.
Tu dictares santa trova A la lira d' aquell jove Trobador Que ab forta llança lluytava Al temps que Patria cantava, Fe y Amor.
D' aquells setgles de poesía Reyna en fores de valía, Quant los Reys Formant cap de l' estat noble Per les llibertats del poble Davan lleys.
Quant los romeus que tornaven Del Sant Sepulcre trobaven Sagrat foch, Hospitalitat segura, Y ángels d' ells n' havien cura Per tot lloch.
Dolça llengua afalagada Per una boca estimada Que jo anyor; Llengua ab que 'm digué una nina Quant encara era fadrina, Jo t' ador:
Y mes tart dins de l' esgleya Quant lo sacerdot l' hi deya Devant mi Si per espós me volia, Ab ton accent d' harmonía Digué: Sí:
Dolça llengua que delicies Mil me dones en caricies De mos fills Quant ab ella á Deu alaben Diguent uns cantars que saben Molt senzills:
Jo 't salut! Tu m' ensenyares La oració, tu lira 'm dares Per cantar, Y aquests cants son m' alegría Quant m' en torn, finit lo dia, Dins la llar.
Jo 't salut, llengua harmoniosa! Ah! en venir l' hora penosa De la mort, Fassa Deu que t' harmonía Don per premi á m' agonía Santa sort!
(De D. Pere d'Alcántara Penya y Nicolau, de Palma de Mallorca.)
# Óssa Menor

                A Xavier Nogués
* Romàntica
* Omega
* Proverbi
* Tarda d'istiu
* Pronòstic ciutadà
* Nocturn per a acordió
* Madrigal
* Juny
* Minvant
* Novel·la
* Ballet
* Arquer d'amor
* L'ofici que més m'agrada
* Epitalami d'unes noces de maig
* La meva amiga com un vaixell blanc
* Pesombre
* Ara no es fa, però jo encara ho faria
* Vileta d'Arles diumenge a la tarda
* Proverbi
* Batzec
* Aquesta obra es troba en el domini públic en aquells països en els quals els drets de copyright són vigents fins 80 anys després de la defunció de l'autor. (Més informació...)
* Les traduccions d'aquest tipus d'obres poden no estar en el domini públic.
# Óssa Menor/Epitalami d'unes noces de maig

a M.A. Espinal
Amic, quin trot galant si aquesta nit avances la nit de Sant Joan— la nit de Sant Joan que és nit de meravella, i és damunt cada bes que neixen les estrelles.
Digue-li al teu amor l'enveja que li hauran altres donzelles i eixuga-li aquell crit mica de plor, que és en la noia verge quan el seu cos floreix una rosella.
I para compte al goig del seu desmai.
Que Cupidell us furti i no pugueu vestir-vos si feu curta l'empresa.
# Á la propietat del bram dels asas, comparantlo ab altres brams

SONETO VI.
Á la propietat del bram dels asas, comparantlo ab altres brams.
 Brama ocupada de rabiosas penas Del fort lleó la natural feresa, Cuand lo astut casador ab sa destresa Lligát lo deixa ab trampas y cadenas.  Brama ab mil bocas de brumera plenas En senyal de sa fam y sa bravesa Lo mar, que aprés que s' menja la riquesa, Escup la nau com ós en las arenas.  Brama lo cel, si ab cualitats contrarias Los elements en sas regions se alteran, Ab que l' aire condensan y lo inflaman.  Braman las infernals y temerarias Furias, que l' fi de son dolor no esperan: Peró mes propiament los asans braman.
# Óssa Menor/Ara no es fa, però jo encara ho faria

a Joan Merli
Ara no es fa, pero jo encara ho faria: una galera armaria de nits o un galió
 amb les veles més fines, i amb cent pirates com la meva sort. No pregunteu quines mars fendiríem —foren aquelles on calgués valor.
Ara no es fa, però jo encara ho faria: ells foren lladres de l'argent i l'or i foren lladres si perles hi havien —jo robaria només per amor. Fos amb engany  si de grat no venien, jo robaria les noies dels Ports.
I encar sóc cert de trobar una illa on les penyores pogués amagar i fer pagar les més belles estrenes de les donzelles sota el meu capçal. Al pler del vent, desplegades les veles, voldria ésser el més brau capità.
Ara no es fa, però jo encara ho faria —si d'un amor sofrís el desengany— lligar l'atzar de la mar a ma vida i anar tan lluny que no pogués tornar. Oh, si el vaixell duia el nom de l'amiga —de tant d'enyor llanguiria la mar.
# Óssa Menor/Batzec

[Cal·ligrama transcrit]
a Joan Garriga Manich
o! aquell encavallar-se la cadena del pou
O O O O O O O!
O O O O O O O O! OOOO!  O O
i l'esglai del desprendre's
—la Carme de treure aigua va tenir una nena amb el llavi partit
# Segon llibret de faulas

SEGON LLIBRET DE FAULAS
SEGON
LLIBRET DE FAULAS
DE
Felip Jacinto Sala
BARCELONA La Ilustració Catalana 1892
—M'obriren d'una trampa la portella,
signantme que cassés un ratolí;
m'hi atiaren després; jo era novella,
y ab tot y ésser novella, me'l crospí.
Llavoras tots, ¡quín modo d'aplaudí'!
L'ensendemá trobí la gabia oberta, y'l verderol pugnant per escapá'; lo devorí; ni temps de respirá'; mes tan bell punt sa mort fou descuberta, ¡quín odi á mi! Tothom m'assarronà.
Sobre eix fracàs, durant una setmana,
oculta en la cendrera, he meditat,
y d'enuig y tristor, fins he plorat...
Si aixís se porta la justícia humana,
¿què s'han fet, donchs, las lleys de l'equitat?-
Un Mastí vell, d'esment y de malícia,
— Gateta,— li digué,— conformació;
sovint, en aquest món, d'hont ets novicia,
empunyan lo capritxo y la injustícia
lo sagrat atribut de la rahó.—
— Llagosteta, Llagosteta,
¿quí t'ha umplert lo cap de vent,
que, tan arran com tu volas, ja't presums d'ardit aucell? — Es qu'imito als mals rimayres, que, sense enlayrarse gens, ja pretenen passar plassa de poetas eminents.—
La Vaca que possehía
Blay, lo Parcer, de bon grat sempre li dava
tota sa llet.
Estacada, y en estable
bò y escurat,
la trista bèstia enmagría;
Blay era avar.
— Res de llàstima pe'ls altres,
— deya'l coquí;—
qui reb molt y no don gayre
ve que's fà rich.—
Un jorn ab dos grapats d'herba
n'entra al corral
hont la Vaca defallia
morta de fam. Tement pèrdrela, s'alarma,
s'hi penja al coll,
— Pobreta meva, encorátjat,
— li diu plorós.—
D'avuy avant, creume, hermosa,
no't cal patir
de pinso, sòrt que me'n vullas
fins á desdir. —
La Vaca, á qui repugnava
tanta ficció,
— Prou afalachs,—li contesta;—
ja sé què vols:
muny la escassa llet que'm queda, y, per pietat,
que no'm juren los teus llabis
més amistat.—
Eix Parcer es l' avarícia,
l' avarícia sense cor,
qu'á sas víctimas las deixa
no més qu'ab la pell y l'os.
Aquella pura Estrella que tant viva lluhía
sopte caygué després,
perdé per sa desditxa lo clar cel que tenía
per no brillarhi més.
Bellesa que en mal hora de son pudor s'oblida
n'es mostra d'eix estel;
es la Estrella cayguda dins lo fanch de la vida
no té ni llum ni cel.
# Scotland the Brave

| Escòcia la Valenta Escolteu quan cau la nit, ¡Escolteu!, la crida de les gaites Alt i amb orgull criden Des del fons de la vall. Allà on dormen els puigs Sentiu ara pujar la sang, Alta como els ànims dels homes De les Velles Terres Altes. Tornada S'alça en la seua fama guerrera, Escòcia, la meva muntanyosa llar, Que ton orgullós estandard onegi alt i gloriós. Terra del meu gran esforç Terra de rius brillants, Terra del meu cor per sempre, Escòcia la Valenta. Amunt a les boiroses Terres Altes O allà a les illes de color porpra, Valents són els cors que bateguen Sota els cels escocesos. Forts són els vents que et colpegen, Fidels els amics que et saluden, Amables com l'amor que brilla Als ulls de les boniques donzelles. Tornada Lluny, en llocs assolellats Tristes estan les cares dels escocesos, Anhelant sentir el petó De la dolça pluja. On els cels tropicals brillen L'amor fa sonyar el cor, Desitjant i anhelant tornar de nou a la terra natal. Tornada | Scotland the Brave (lletra en anglès) Hark when the night is falling Hear! hear the pipes are calling, Loudly and proudly calling, Down thro' the glen. There where the hills are sleeping, Now feel the blood a-leaping, High as the spirits of the old Highland men. Chorus Towering in gallant fame, Scotland my mountain hame, High may your proud standard gloriously wave, Land of my high endeavour, Land of the shining rivers, Land of my heart for ever, Scotland the brave. High in the misty Highlands, Out by the purple islands, Brave are the hearts that beat Beneath Scottish skies. Wild are the winds to meet you, Staunch are the friends that greet you, Kind as the love that shines from fair maidens' eyes. Chorus Far off in sunlit places, Sad are the Scottish faces, Yearning to feel the kiss Of sweet Scottish rain. Where tropic skies are beaming, Love sets the heart a-dreaming, Longing and dreaming for the homeland again. Chorus |
# Se despedeix un galan de sa dama, cansat de adorarla, sens haber lográt alguna correspondencia

SONETO X.
Se despedeix un galan de sa dama, cansat de adorarla, sens haber lográt alguna correspondencia.
 Ay ! cap de tal en mi, no so mussol, Que á una careta que m' fa eixir de lloch, Haja cremát encens y fet mes foch Que feren los egiptes al deu sol !  Y que haja babeját com caragol, Imaginant ab son florit badoch, Y que fentme favors de poch en poch, Pensára ser volgut unich y sol!  Ha ! ben haja per sempre un desengany, Que m' ha portat á temps, que he conegut, Que de asó no n' puch treurer algun guany.  Y puix á tal extrem so ja vingut; Antes de no arribar á major dany, Estich per no ser asa resolut.
# Santa Agnés

SANTA AGNÉS.
Santa Agnés s' está—en cambra tancada tot fent oraciò—per qui mes aymava, Per lo Dèu del cel, y la seva mare.
Son pare li diu—si vol ser casada. Ella diu que no—que ja n' está dada. Son pare qu' ho sent—va per castigarla. Un gran foch ne fa—per poder cremarla. Lo foch riguròs—sempre s' apagava. Quan son pare véu—qu' aixó no hi bastava, la porta als lleons—perque la menjassen. Lleons eran mansos,—lleons l' adoravan. Quan son pare véu—qu' aixó no hi abasta, la fa tirá al riu;—lo riu s' aixugava. Quan son pare véu—que 'l seu no lograva crida á sos criats—pera disfamarla. Agnés sent aixó,—Agnés cáu en basca. Ay, ditxòsa Agnés—la gloria t' es dada. Per lo Dèu del cel y la seva mare.
Eixa santa es la que la Esglesia 'n celebra la festa lo 21 de Janer. Morí degollada lo any 304 baix lo imperi de Diocleciá y Maximiá. Tantas quantas vegadas se parla, en la cansò del pare, se dèu entendre no 'l pare d' ella sinó 'l del jove que la pretenia, que 's deya Sinfroni. Aquest era prefecte de Roma y veyent á son fill menyspreat per Agnés, resolguè vence, per tots quants medis li fos possible, la resistencia de la donzella: mes de poguè lograr jamay que aquella corresponguès al amor de son fill. Tots quants martiris se citan en la cansò y molts altres mes de que aquesta no 'n parla feu patir á la pobre verge que de cor y d' ánima era tota de Dèu.
Crida á los criats—pera disfamarla.
«De este tormento usaron muchas veces los gentiles contra los cristianos, mostrando con él, que los dioses que adoraban eran sucios, y ellos infames y deshonestos, y que las doncellas y mujeres cristianas le tenian por mas horrible que la misma muerte. —La forma, que tenian en este detestable espectáculo, era de esta manera. Tomaban á la doncella cristiana: encerrábanla en un aposentillo de un lugar público y ponian en la entrada el nombre de la doncella y el precio de la torpeza. (Leyenda de oro. Vida de Santa Inés V. y mr.)