OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Invitació al viatge

Nina, germana meva, pensa en la dolçor d’anà’ns-en-hi a viure junts! Amar a plaer, amar i morir en el país que se t’assembla! Els sols plorosos d’aquells cels enteranyinats tenen per a mi l’encís, tan misteriós, d’aquests teus ulls traïdors, que brillen rere les llàgrimes.
Tot hi és, allà, només, ordre i bellesa, luxe, calma i voluptat.
Uns mobles lluents, polits d’anys i anys, decorarien la cambra; les més rares flors mesclant les olors amb sentors vagues de l’ambre, els magnífics trespols, els miralls profunds, l’esplendor oriental, tot hi parlaria, en secret, a l’ànima, sa dolça llengua natal.
Tot hi és, allà, només, ordre i bellesa, luxe, calma i voluptat.
Guaita en els seus canals com hi dormen aquells vaixells d’un humor tan vagabund. És per a satisfer el més mínim desig teu que hi van des de l’extrem del món. --Els sols, a la posta, hi vesteixen els camps, els canals, tota la ciutat, de jacint i d’or. El món s’hi adorm en una llum càlida.
Tot hi és, allà, només, ordre i bellesa, luxe, calma i voluptat.
# Indiferencia del autor á las bravatas dels poderosos simbolisats en Apolo

SONETO IV.
Indiferencia del autor á las bravatas dels poderosos simbolisats en Apolo.
 Los raigs del orient desembaynaba Apolo irát, y en espantable guerra, Per las concavas bocas de la terra Al tártaro enemich ferir pensaba.
 Cruxía l' vent llibert, Neptu bramaba, Los Tritons rebullian baix la terra, Peneo en sas arenas se soterra, Tement si acás de Dafne s' recordaba.
 Las ninfas transparents espavoridas, Als retrets dels cristalls fugen cuitadas, Y dins la propia font encara temen,
 Caentme per los prats de esmortuidas; Dels Fannos sos amichs desamparadas; Mes que se m' dona á mi, que á tots los cremen?
# La molinera

LA MOLINERA.
Fadrins que hi anéu al pla de Llovera comanáu l' amor á la molinera, ay! á la molinera.
Una xica 'n tè qu' es molt falaguera sab cuyná' y pastar de tota manera, etc.
Tambè sab brodar mocadors de seda y ara 'n broda un á la portuguesa, etc.
Dintre 'l mocador hi es pintada ella. Matí de Nadal ella es matinera, etc.
Ja se 'n va á n' al hort á regar la menta. Son galant ho véu tambè se n' hi entra, etc.
—Deu la guart, amor, que sou matinera. —Encara ho es mes lo qui me hi espera, etc. Si jo d' aymadors ne tinch mes de trenta no 'n tinch sino un qu' es la meva prenda.» etc.
Quan diu aixó, d' ell l' amor se referma, li 'n tira un pom d' or dessobre la menta, etc.
Un pom d' or que n' es la primera prenda. —Tornarè mes tart ó á la vespradeta, etc.
—Pares dormirán jo estarè soleta.» Son galant hi va á la última horeta, etc.
Son amor ho sab li obra la porteta. Son pare qu' ho sent de cop se desperta, etc.
—Ay que será aixó muller, no sens fressa? —Aixó será 'l gat que busca ratetas, etc.
Qui 'ls poguès sentir quan se despedeixen. Llágrimas dels ulls cara avall ne llensan, etc.
Tambè sab brodar—molt bè á la francesa y ara brodará—á la portuguesa.
# La minyoneta del Rosselló

Una cançoneta
vos vui cantar jo,
d'una minyoneta
que és del Rosselló.
Ai, amor primera,
te'n portes la flor,
te'n portes la palma
de tot Rosselló.
Ella cuina i pasta,
fa bugada i tot, i ella la'n rentava
en un riu molt gros, ella l'esclaría
en un d'espaiós,
ella l'estenía
en un jardí de flors,
i ella la'n plegava
en una capça d'or,
cada plec que hi feia, un sospir o dos.
— Què sospires, filla?
Què sospires, tu?
— Bé ho sabeu prou, mare;
bé ho sabeu prou, vós, que n'era promesa
amb un xicot ros.
# La meva amiga com un vaixell blanc

LA MEVA AMIGA COM UN VAIXELL BLANC
Aquella verge vinclada als meus braços tóta es donava, prô ha fet un gran crit. —Oh, amat, no temis, —me dèia ajocant-se:— no hi ha a la terra cap glavi més fi.
Cerca pel món que no en trobaràs d'altra que et faci ofrena d'un amor tan pur. No em deixis, no, que el teu vent m'amanyaga: com ho faria si era sense tu?
I ara s'alçava i jo la vestia i els seus cabells destrenava pel coll. La carn, flotant al mossec de la vida, s'enorgullia de la comunió.
Que més voldries, si el cos que et guardaba ara ja és teu, i elevarà el teu cant. I amb els peus nus, de puntetes, mirant-me: —Quan corris mon, el meu nom què et dirà?
A cada mot més la veu endolcia, i jo era alhora l'heroi i l'esclau: —No et deixaré et diré el nom d'amiga. La meva amiga: com un vaixell blanc.
I encar de nou la prenia en mos braços —ja era el seu ventre més alt i mès fort. i a cada pit un vermell: dues brases com la punxada del llavi i del cor.
# La minyona de Banyuls

Una cançó vui cantar, no hi ha molt que n'es dictada, d'una minyona que hi ha cân Lletenes s'es criada. Enamorada se n'es d'un soldat dragó d'Italia, Ell ja baixa carrê avall un llaut d'or puntejant-ne, i quan n'es a mig carrer gira'ls seus ulls blaus enlaire i ja'n veu la seva amor soleta que's pentinava amb una pinteta d'or, l'escarpidoret de plata. Amb el signe que ella fa ja coneix que hi tindrà entrada: ja se'n puja escala amunt com si fos l'amo de casa. —Déu vos guard, la dolça amor, color de rosa boscana.— I ella diu:—Adéu, clavell cullit a la matinada.— Acabat que ha dit això a plorar se n'es posada. —De què ploreu, dolça amor? —De què esteu tant enutjada? —Bé m'apar que tinc raó, que m'han dit que us en anaveu. M'han dit que voleu anar a viure cap a l'Italia. —No us cregueu, amor, això, que no ho faré pas per ara,
que, abans jo no us deixaré, primê'l sou del rei me falti.— Acabat que ha dit això fica la mà a la butxaca: se'n treu una bossa d'or amb un cordonet de plata. —Preneu-ne la bossa, amor: la tindreu per recordança.— A les onze de la nit ja'n tocaven la llamada. Al punt de la mitja nit el dragó a cavall pujava. —Adeussiau, companys meus. Una cosa us encomano: que ajudeu a consolâ aqueixa rosa boscana.
# La mare y la filla

LA MARE Y LA FILLA.
La mare y la filla—séuhen en un banch, la filla broda seda—la mare broda estam,
             la flor del lliri, lliri,
             la flor del lliri blanch.
ne broda una camisa—per un estudiant. Mentre que la brodava—ne passa 'l seu galant, la filla 's posa á riure,—la mare sospirant. —De que sospiréu, mare,—de que sospiréu tant? —Filla, la meva filla,—joves t' enganyarán. —Mare, la meva mare,—ja enganyadeta m' han, al cap de los nou mesos—ne tindré un infant Lo criaré set mesos—y la dida altres tants. Set y set fan catorze,—l' infant ja será gran: li 'n comprarem pistolas,—pistolas y punyal, s' en irá per las plassas—matant y degollant. Las gents farán preguntas;—«¿Qui es aquell bergant? Fill de dona Maria,—nebot de Don Joan.
Notable es la manera ab que s' espressa aqui lo desig de deixar venjada l' honra perduda, valentse del mateix fruit del crim ó seduccíó.
# La masovera

O lai lai, la masovera, la masovera. O lai lai, la masovera se'n va al mercat:
El mercat és el dilluns,
el dilluns en compra llegums.
O lai lai, la masovera, la masovera.
O lai lai, la masovera se'n va al mercat:
El mercat és el dimarts,
el dimarts en compra naps.
O lai lai, la masovera, la masovera.
O lai lai, la masovera se'n va al mercat:
El mercat és el dimecres,
el dimecres en compra nespres.
O lai lai, la masovera, la masovera.
O lai lai, la masovera se'n va al mercat:
El mercat és el dijous,
el dijous en compra nous.
O lai lai, la masovera, la masovera.
O lai lai, la masovera se'n va al mercat:
El mercat és el divendres,
el divendres, faves tendres.
O lai lai, la masovera, la masovera.
O lai lai, la masovera se'n va al mercat:
El mercat és el dissabte,
el dissabte, tot s'ho gasta.
O lai lai, la masovera, la masovera.
O lai lai, la masovera se'n va al mercat:
El mercat és el diumenge,
el diumenge, tot s'ho menja:
Llegums, naps, nespres, nous, faves tendres,
tot s'ho gasta, tot s'ho menja.
O lai lai, la masovera, la masovera.
O lai lai, la masovera se'n va al mercat ...
# La mia por d'alguna causa mou

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La mia por d'alguna causa mou pot tenir els següents significats:
* La mia pòr de alguna causa móu, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* La mia por / d'alguna causa mou, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

La mia por d'alguna causa mou. Per bé que·l juy se meta·n bon esper, mon sentiment, profeta verdader, de bon penssar mon penssament remou. ¿Qué és açó que·m veda tot repòs, e lo dormir la congoxa no·m tol, e ma rahó cuyda morir per dol, com en remey jamés donar ha clos?
Dolor me puny que·m dón·al cor gran mos, ne causa veig de l'avenidor dan; mon esperit és mal prenostican -generalment, qu·especial no·l pos-. Quant me despert, me sembla que·m desperta una dolor, ab agut punyiment; ffamiliar é tant est penssament que·l dan vinent ja tinch per cosa certa.
Yo só ben cert que vós no sou ben certa de mon voler, del qual me só callat; ma colpa és, com no·m só clar mostrat, e tal amor no mereix ser cuberta. Ja só pus luny de mon voler mostrar; a poch a poch mon esforç sent descréxer; lo que de mi sabeu no pot meréxer qu·en mi penseu amar ne desamar.
Sobresamor de vós m'à fet lunyar e dintre si vol ésser departit; per molt amar mon voler no he dit, e sentiment d'ell a vós no vol dar. Vós no sabeu lo meu voler secret; vós no sentiu, e sobresdolor sent; Amor ho fa sens ús d'enteniment, fartant a vós, dant a mi fam e set.
Los mals tan grans que Amor me promet, esforç no ssé qui·ls gosàs emparar; yo am lo dan vengut per vós amar, penssar deveu quant més lo beniffet. A vós ador, si no me'n repreneu; dexau a mi càrrech de consciença: en tan estrem és ma gran benvolença, que vos confés per un terrenal déu.
Jamés diré que siau lo mal meu, car tot lo mal yo prench en molt gran bé; si mon amich del meu mal semblant té, yo per son bé volgr·abans fos en creu. Amor me fa lo càrrech sostenir, yo·l malahesch si per null temps me fall, e si mon cors pert virtut per treball, no li don mort per son mal no finir.
Tornada
Lir entre carts, tot quant de vós yo mir e quant me pens me fa créxer d'amor; delit me sent, a las veus sens dolor, e puys me dolch tant com pusch soferir.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# La mar

    Mar dòcil al fre, mar sotmesa en silenci,
    mar dispersa, d'ona sempre encadenada,
    massa oferta al cel, mirall d'obediència.
    Per teixir-hi cada nit més i més plecs,
    els astres, de lluny, hi poden sense esforç.
    Quan ve que el matí reomple tot l'espai,
    acull i torna, ella, el do de la claror.
    Un tímid esclat se li posa a la pell.
    S'estira en l'espera, sense desig,
    sota el dia que creix, fulgura i es fon.
    Al vespre, els llambreigs faran lluir de cop
    l'ala suspesa en l'aire, entre cel i aigua.
    Les ones oscil.lants, fixades com a plana,
    on cada gota al seu torn puja i davalla,
    romanen avall per la llei sobirana.
    La balança d'aigua, de braç transparent,
    es pesa a si mateixa, amb ferro i escuma,
    secretament justa amb cada barca errant.
    En la nau un fil blau dibuixa un lligam
    sense un sol error en la línia aparent.
    Mar vasta, amb els pobres mortals sigues bona,
    premuts vora teu, perduts al teu desert.
    Al qui se n'ha d'anar, parla-li abans no mori.
    Entra fins a l'ànima, oh germana mar;
    digna't a rentar-la en les teves aigües justes.
# Els ulls de la dona

Els ulls de la dona
Brillava el Paradís en sa gençor primera. Eva tenia encara closos els ulls, i era tot just creada: sobre l'herbatge nouflorit reposava i tenia l'home prop seu dormit. Pel mal futur, que en l'antre dels inferns cogitava Satan, era formosa. Son rostre destacava —perfecte i pur— enmig del seu cabell daurat i es recolzava sobre el braç esvelt, blegat, mostrant el borrissol de son aixella blanca. I des del colze jove fins al contorn de l'anca una adorable línia —mòrbida ondulació—, fins als seus peus gentils baixava. El Creador restava extasiat davant sa criatura. El seu poder havia copsat de la Natura tot ço que té de bo, de bell, i ho va donar a la dona, plasmada per sa pròpia mà. Per a donar perfum al seu alè, prenia el zèfir, que damunt les roses discorria; per' fer més palpitants sos pits, verges encar, prenia la cadença magnificent del mar. Ella parlava, en somni: sa dolça veu profonda era un cantar melòdic d'ocells a dins la fronda; sos llargs cabells profusos, d'or fluid, arborat, dels raigs del sol tenien el fulgurant esclat, i era sa carn superba feta de neu i roses...
Mes Eva es despertava: de ses parpelles closes volava l'últim somni disforme, lentament, i es feia en ses pupil·les una fulgor trement. Llavors, fent-se visible dins l'or del clar matí, els encants de la dona volgué Déu resumir en un, però que fos de tots el més excels, i va posar en sos ulls tot l'infinit dels cels.
# En Pere de la butza

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
En Pere de la butza pot tenir els següents significats:
* ARMJR/En Pere de sa butza, versió de la rondalla recopilada per Antoni Maria Alcover i Sureda
* Rondalles de Mallorca/En Pere de sa butza, versió de la rondalla recopilada per l'Arxiduc Lluís Salvador
# En Pere Gallerí

1. Com que ell és tan bon home, en Pere Gallerí, se’n duu tota la xeixa, la xeixa de per ’quí. Que la mort, que la vi, marxant d’en Pere Gallerí, com vares tururururú, com vares tu morir.
2. Se’n puja dalt d’un arbre per heure un francolí, les branques eren guerxes, se’n va tombar, tombí. Que la mort...
3. Les noies de la vila el troben al camí, diuen un parenostre que es ’cabi de morir. Que la mort…
4. Que si se’n va a l’infern mai més no en pugui eixir, i si se’n va a la glòria m’hi faci lloc a mi. Que la mort…
# En Jan petit quan balla

1. En Jan petit com balla, balla, balla, balla; en Jan petit com balla, balla amb el dit. Amb el dit, dit, dit, ara balla en Jan petit.
2. En Jan petit com balla, balla, balla, balla; en Jan petit com balla, balla amb la mà. Amb la mà, mà, mà; amb el dit, dit, dit, ara balla en Jan petit.
3. En Jan petit com balla, balla, balla, balla; en Jan petit com balla, balla amb el braç. Amb el braç, braç, braç; amb la mà, mà, mà; amb el dit, dit, dit, ara balla en Jan petit.
4. En Jan petit com balla, balla, balla, balla; en Jan petit com balla, balla amb el colze. Amb el colze, colze, colze; amb el braç, braç, braç; amb la mà, mà, mà; amb el dit, dit, dit, ara balla en Jan petit.
5. En Jan petit com balla, balla, balla, balla; en Jan petit com balla, balla amb l'espatlla. Amb l'espatlla, espatlla, espatlla; amb el colze, colze, colze; amb el braç, braç, braç; amb la mà, mà, mà; amb el dit, dit, dit, ara balla en Jan petit.
6. En Jan petit com balla, balla, balla, balla; en Jan petit com balla, balla amb el cap. Amb el cap, cap, cap; amb l'espatlla, espatlla, espatlla; amb el colze, colze, colze; amb el braç, braç, braç; amb la mà, mà, mà; amb el dit, dit, dit, ara balla en Jan petit.
7. En Jan petit com balla, balla, balla, balla; en Jan petit com balla, balla amb el nas. Amb el nas, nas, nas; amb el cap, cap, cap; amb l'espatlla, espatlla, espatlla; amb el colze, colze, colze; amb el braç, braç, braç; amb la mà, mà, mà; amb el dit, dit, dit, ara balla en Jan petit.
8. En Jan petit com balla, balla, balla, balla; en Jan petit com balla, balla amb l'orella. Amb l'orella, orella, orella; amb el nas, nas, nas; amb el cap, cap, cap; amb l'espatlla, espatlla, espatlla; amb el colze, colze, colze; amb el braç, braç, braç; amb la mà, mà, mà; amb el dit, dit, dit, ara balla en Jan petit.

## Fonts

* Cançons populars i tradicionals a l'escola; Generalitat de Catalunya, ca. 2002 (Wayback Machine, arxivat el 17 de gener de 2007).
* Vegeu també una versió de 1874 (Jochs de la infancia) recollida per Francesc Maspons.
# Els pobres. Els sants/Suson

Malaltís n'està Suson d'una extranya malaltia. Un esbart d'angels del cel baixa a fer-li companyia i a cantar-li una cançó que alguna hora li plavia.
Quan de la celda són dins comença la melodia: fa rum rum el guitarró, com un colom que sospira; piteja lo violí, la flauta dolça refila, i comenta la cançó, la que al beat li plavia, la de l'amor de Jesús, la de l'amor de Maria.
El beat està en son llit i no canta com solia. — Per què no cantau, Suson? — ja li n diu el de la citara. —
Alguna hora a nostres veus la vostra veu responia cantant l'amor de Jesús, cantant l'amor de Maria. — Lo venerable respon: — Si jo cantava algún dia, ja veieu que ara no puc: més aviat ploraria. Cantau, vosaltres, cantau, en honor de qui us envia: plorant jo en un clot de llit, espero que la mort vinga. — No vindrà encara la mort: prou Jesús len privaria, que heu de fer-li més cançons en la nostra companyia. —
Quan sen van els angelets s'enduen sa malaltia, s'enduen sa greu tristor i el deixen ple d'alegria. Ai! Allavors que sen van Suson cantaria.
# Els pobres. Els sants/Santa Rosalia

La bella Rosalía
cullia flors.
¿Per qui les culliria,
Jesús María,
per qui les culliria, sinó per Vos?   Jesús, que les prenia,
n'ha fet un pom.
— ¿Per qui culls les floretes,
Jesús Maria,
per qui culls les floretes,
si també n som?   Tu n'ets la meva Rosa,
jo só l teu llir:
donem-les a la mare,
Jesús Maria,
donem-les a la mare
que ns féu florir.
# Els reis arriben

Els Reis arriben, porten torrons, d’allà Mallorca, de la cua torta!
# Els tres tambors

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Els tres tambors pot tenir els següents significats:
* Los tres tambors, part de Cansons de la terra, de Francesch Pelay Briz, Llibreteria d'Alvar Verdaguer, Barcelona, 1871. Inclou partitura.
* Los tres tambors, part del Romancer popular català, novament ordenat d'en Ali-Ben-Noab-Tun, Barcelona, 1900.
* Els tres Tambors, part de 40 cançons populars catalanes, Biblioteca popular de «L'Avenç», Barcelona, 1909. Inclou partitura.
* Els tres tambors, part de Folklore de Catalunya. Cançoner. de Joan Amades, Editorial Selecta, Barcelona, 1979 ISBN: 84-298-0452-8.
# Els tres tambors (Amades, 1979)

I
Si n’eren tres tambors que en vénen de la guerra: I el més petit de tots porta un ram de rosetes, ram, ram pataplam, porta un ram de rosetes.
II La filla del bon rei/del Ruan n’ha sortit en finestra: -Tambor, lo bon tambor, si em vols dar una roseta? Ram, ram pataplam, Si em vols dar una roseta?
III -Donzella que l’haurà serà l’esposa meva; no us donaré el ram que a vós no us pugui prendre, ram, ram pataplam, que a vós no us pugui prendre.
IV -M’haureu de demanar al pare i a la mare. Si el sí us volen dar, per mi, res no es pot perdre, ram, ram pataplam, per mi, res no es pot perdre.
V -Déu lo guar, el bon rei/ el Ruan Si em dareu la infanteta? - Bé em dir diràs tu, tambor, Quina hisenda és la teva? Ram, ram pataplam. Quina hisenda és la teva?
VI -La hisenda que jo tinc: la caixa i les manetes. -Ix-me d’aquí, tambor,
abans no et faci perdre! Ram, ram pataplam. Abans no et faci perdre !
VII -No em fareu perdre vós,
Ni vós em fareu perdre Que allà en el meu país En tinc gent que em defensa,
ram, ram pataplam, en tinc gent que em defensa.
VIII -Bé em diràs tu, tambor, bé em diràs qui et defensa ? -Em defensa el rei franc Amb tota la/sa noblesa, ram, ram pataplam, amb tota la/sa noblesa.
IX -Bé em diràs tu, tambor, bé em diràs qui és ton peire? -Mon peire, gran senyor, és rei de l’Anglaterra, ram, ram pataplam, és rei de l’Anglaterra.
X -Vine, vine, tambor, ma filla serà teva. -No en sento grat de vós; tampoc no en sento d’ella, ram, ram pataplam, tampoc no en sento d’ella,
XI que allà en el meu país n’hi ha que són més belles. Més hermosa i gentil n’és la meva promesa, ram, ram pataplam, n’és la meva promesa.
# Els ulls

Els ulls
Negres o blancs, bells i estimats, quants i quants ulls l'aurora obria! Mes ara dormen sepultats i encara el sol ix cada dia.
Les nits, més dolces que el mati, extasiaven ulls sens nombre; els estels brillen com ahir; els ulls, no obstant, s'han omplert d'ombra.
Ulls sense vida i sense esguard! Mes no, que això no és pas possible: ells són girats a alguna part per a nosaltres invisible.
I, com els astres resplendents, sovint ens deixen, quan es clouen; els parpres tenen llurs ponents; els uns, a dins, viuen i es mouen.
Negres o blaus, bells i estimats, oberts a qualque immensa albada, de l'altra part d'on són colgats els ulls dels morts tenen mirada.
# Lo gayter del Llobregat (1858) - Lo hivern

Aras no altcla ní canta Rossinhols, Ni crida l' auriol, En vergier, ni dina florest, Ni par la flor groga ni blanca. Raimbaut d’Oranqe.—Aras no siscla....
Ja ve ja lo hivern , hermosas, Robant als monts llur verdura, Y llurs fullas y hermosura Á las vinyas pampolosas; Ja ve desfullant las rosas De llurs galas, y al clavell De son color, mes vermell Que aquell ab que la rojor
Pinta, quant parla de amor, Lo front del tímit donsell.
Als arbres de front altiu Y de verda cabellera Que dona en la primavera Als moxonets sombra y niu, La corona ab que lo estiu Cenyí llurs caps de gegant Los vents se la van robaní Fulla á fulla y brot á brot, Y arrossegantla pel llot Entre 'ls peus del caminant.
Mudas están las montanyas Desde que la veu del tró
No desperta 'l trist ressó De las valls en las entranyas; Tristas están las cabanyas, Pus ja lo corn bramador Ha penjat lo cassador, Ni detras son ramadet Va ja sonant, alegret, Son fluviol lo pastor.
Trist es lo hivern quant la neu Cubreix los monts orgullosos Que alsan llurs pichs capritxosos Fins al trono ardent de Deu:
Trista es del torrents la veu Quant al saltar per llurs llits, Semblan escarnir de nits Tant prest los aguts xiulets De un vol de alegres follels, Com dels corbs los alarits
Pus si be lo hivern nevadas Y torrents qu' espantan te, Per sas fredes nits també Te balls y fochs y baladas: Llargas son, sí, las vetlladas, Ninetas, de la tardor, Mes en cambi lo Senyor Derramá en lo cel per ellas, Mes gran exércit d' estrellas, Y en la lluna mes claror.
Hermosos son los matins En que cubreix la gelada, Com de una pluja argentada, La herba y las flors dels jardins: En que los monts diamantins De gels eterns coronats Semblan palaus encantats De cristall y de argent fí, Fingint archs de Sant Martí Als raigs del sol mes daurats.
En que dels arbres gegants Brillan las socas humidas De blanchs caramells vestidas, Com de un mantell de diamants: Y en que als raigs del sol brillants Lluen las selvas glassadas, Com las salas encantadas O las grutas de cristalls Ahont en capritxosos balls Passan la vida las fadas.
Per ço, ninetas, si be Te lo estiu mes flors y aucells, Lo hivern mes núvols vermells Y mes estels de argent te; Per ço es hermosa també Tant com lo estiu la tardor, Pus si li negá 'l Senyor Aucells y flors perfumadas, Li doná per sas vetlladas Fochs y coplas, balls y amor.