OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CXVII

Aquesta ciutat de Albarazi esta entre quatre regismes; ço es assaber, lo regne de Arago e el regne de Valencia, e entre el regne de Castella e de Navarra; e es enclosa tot entorn de les muntanyes forts; e lla jau lla dins baix en mig de les muntanyes; e passa li huna gran aygua naval en torn; que negun hom no y pot entrar sino per hun lloch molt stret. E la ciutat es ben murada de forts murs, ab moltes torres forts. Quant lo rey hac hagut aquest missatge e hac entes ço que En Johan Nuniez volia fer, e l'estament de la ciutat, aytantost comença a cabalcar ab cavallers e ab homens de peu al pus tost que ell poch, tant que fo prop de la ciutat de Albarazi; e aqui atendas prop de la ciutat e assetiala. E puix trames
a totes les gents de Arago e als cavallers de Catalunya: que venguessen de mantinent. E tantost que hagueren hagut los missatgers, ells vengueren, al mils que pogueren apparellats, al setge de la ciutat de Albarazi. Mas enans de aço que totes les osts fossen ajustades. En Johan Nuniez era en la ciutat; e veu quel rey era vengut en aquell lloch per assetjar la ciutat, e hac molt gran pahor. E sabia quel rey era molt fello vers ell, per tal com sabia que lo y havia be servit. E apparella les gents de la ciutat e dix los: «Barons, vosaltres sots mos homens e mos fills. Yo us coman la ciutat de Albarazi que lam salvets e lam guardets, axi com pertany a bons vasalls e lleals que vosaltres sots; e yo exire de aci ab huna partida de mos cavallers; e entrar men e en Navarra, e amenare tal socos de cavallers e de gents quen farem llevar lo rey, mal son grat. E leix vos aci mon nebot per a governador; e vosaltres fets per ell axi com fariets per mi. -Senyor, dixeren les gents de la ciutat, nos som vostres; e farem la vostra volentat; e guardarem la ciutat, e la defendrem mentre que vidans bast; ans menjarem los huns als altres». Ab tant, quant vench la nuyt, En Johan Nuniez cavalca ab sos cavallers e exi de la ciutat, que lo rey no lo y volch vedar, tan son forts e males les entrades e les exides de aquella ciutat, e al rey majorment, qui encara no havia totes ses osts replegades ne ajustades, que si tots hi fossen, james no exiren sino ab volentat del rey. Quant En Johan Nuniez fo exit de Albarazi, ana s'en en Navarra, e feu tot son poder de ajustar cavallers e gens a peu, que volia ferir en la ost del rey; mas sabe puix lo poder del rey, qui era tan gran, e que cascun jorn creixia de companyes, e, si era ventura que vingues en les mans del rey, no scaparia sens mort, tant li era culpable. E lexa se de aquell ardit, e romas en Navarra, e majorment que les gents nol volgueren seguir volenters, car sabien quel rey hi era ab gran poder e bones gents d'armes, e no duptaven a morir per llur senyor, si mester los fos.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CXX

«Amich Roger, be sabs tu que yo t'he nodrit petit infant, e mon senyor lo rey d'Arago axi mateix t'ha nodrit e fet gran be, e t'ha molt amat, e t'ha fet molt gran honrament, que t'ha fet almirall de la sua armada, per ço com ha gran fe en tu e sab que ets valent e leal e prous. E ara es mester que u sies mills; que yo e mos infants e tota ma companya estam en fe de Deu e de tu». Quant madona la reyna hac dit aço, l'almirall se agenolla a sos peus e besa li les mans, e puix mes li les sues mans entre les sues, e feu li homenatge, e dix li: «Madona, no temats
de res; que hanch lo senyal del rey d'Arago no fo vencut ne torna atras, ans ha vencut e vencra tos temps sos enemichs. E yo he fe en Deu, que u fare en guisa que mon senyor lo rey e vos ne serets pagats». Ab tant los comits e los nauchers feren homenatge a madona la reyna, e preseren comiat d'ella molt tenrament e plorent. E madona la reyna acomanals a Deu, plorant, e a Nostra Dona Santa Maria. E l'almirall recollis, e tots los altres ab ell. E quant foren recollits, bateren de rems e partiren de Mecina. E aqui totes les galeres donaren de popa en terra; e l'almirall mana a totes les galeres, ço es les gents de les galeres, ques armassen e que fessen mostra, per veure com eren apparellats. Quant totes les gents de les galeres foren armades e apparellades, molt les feya bell veher, que hanch no foren altres tambe armades, ne hanch no fo vist tan bell arnes, ne de belles cuyraces de samits e de draps d'aur, e de capells de ferre febrits, e de bells escuts, e de bones ballestes, e de bones llances, els ferres febrits, e helms, que cascun valia miga dobla d'aur.
# Crònica de Bernat Desclot/Capítol CXVI

Ara lexa aci a parlar lo libre de les galeres e dels fets de Cecilia, e torna a parlar del rey En Pere de Arago et de Cecilia.
# Poesies (Miquel Costa)/Á mossen J. Verdaguer

A MOSSEN JACINTO VERDAGUER
EN OCASIÓ D' HAVER PUBLICAT SOS IDILIS
Amunt, sobre'l Carmel, Hi ha un jardí del cel En esta vida:
Vorera sos rius clars
L'Esposa dels cantars
Té sa delicia.
Los rius son de dolsor,
De llágrimes d'amor,
Amor divina.
Los éxtasis suaus S'hi bressan en lachs blaus,
Entre celistia.
Allá 'l seráfich chor,
Allá les harpes d' or
Qu' á Deu subliman,
L' angèlich violí, Que Sant Francesch oh
Que l'esmortia.
Entre cantars y llum,
Allá volen perfum
De flors y mirra;
Y son allá les flors
Corets de verge, cors D'olor divina.
Lo Jardiner en cull:
Cad' una que n'escull
Al cel l'envia:
Y dins la llum del cel, Cad' una es un estel,
Brilla que brilla.
¡Oh Paradís tancat, Verger de castedat,
Hort de la vida,
Bé estás en mitx del mon; Los sabis qu' ara hi son
No't trobarian!
¡Ah! d'aquí baix estant,
Tot sembla lo puig sant
Un 'aspra timba,
Rocam sense verdor,
Υ 'l caminoy millor
Tot una espina.
¿Qui hi pujara volant Ni l' águila gegant
Es prou ardida: Per divinal favor,
Les ales de l' Amor
Sols hi arriban.
En dies del temps vell,
Del Paradís aquell
Noves venian:
Baxantne 'ls sants llavors
Dayan pe' l mon tresors
De melodia.
Mes are ¡ay Deu! ¿qui'n sab
Ja'l mon no'n coneix cap De veu divina,
Y'ls cántichs de Jesús
Ja no t'alegran pus.
¡Oh terra impia!
¿Que dich?... En la remor
Del vent y la maror
Un cant arriba...
Del mon no surt tal veu...
¿Será Joan de la Creu
Que vé y suspira?
¡Oh! no. L'au que sentiu
Tê vora 'l Ter son niu,
D' allá es exida:
Volá fins al Carmel,
Y nos torná del cel
La melodia.
¡Salut, cantor diví,
Poeta serafí
Qu'el cor etcisas!
Polsa ton sistre d'or:
Tú fas brollar del cor
Vida de vida.
Amich canta á l' Amat,
Vessa en el mon glassat
Ta poesia:
Tú fores l' escullit,
Tú de' Jesús al pit
Lo cap reclinas!
1879.
# Poesies (Miquel Costa)/Á D. Marian Aguiló

Á D. MARIAN AGUILÓ
agrahintli un exemplar del
«LIBRE DE L'ORDE DE CAUAYLERIA»
Mestre, bé'm plau vostre gentil present, Brot d' un llorer pe 'l temps ja arrebassat: Té, sech y tot, aroma tan preuat, Qu'á nobles cors daria l'ardiment.
Si del gran Lull per l'alt enteniment N' es l'obra humil rosella dins el blat, Obra es de Lull!... Benhaja qui ha cercat La fulla en pols perduda ja pe'l vent.
Tota mercé per tal present vos don; Y avuy qu' es jorn del Mártir benehit (Festa en el cel, tan fosca per el mon)
Prech que vos brosti en lletres l'esperit, Com brostá al Puig la mata de Ramon, Lo nom de Deu en cada fulla escrit! (*)
(*) Com brostá al Puig la mata de Ramon, Lo nom de Deu en cada fulla escrit. Encara no fa gayre temps que hi havia en el puig de Randa una mata que dona nom á la possessió qu' encara 's diu Sa Mataescrita. Era una planta de fulles raulls y com á trencades en retxes extranyes, imitant lletres de carácter desconegut. La poètica tradició deya qu'allò eran los signes del nom de Deu, escrit en llengües orientals, per má de Ramon Lull demunt algunes fulles d'aquella mata, y reproduhit després per miracle en totes les noves fulles de la matexa. Mans profanadores arrabassaren aquell vegetal que tan bellament havia fet venerable la piadosa tradició del poble.
# Poesies (Miquel Costa)/Á mon amich M. R.

Á MON AMICH M. R.
per la seua missa-nova
Avuy, qu'entre dolsures y abismes de misteri, Has fet, en les primicies d'altíssim ministeri, Baxar l'Omnipotent, ¡Amich! ¿qui't donaria cansons prou inspirades? ¡Ah! dexa que jo besi aqueixes mans sagrades Y calli reverent.
¿Qué pot cantar la lira si l'harpa del santuari No troba veu tan alta que ton poder declari? ¡Levita nou ungit! No mes un cántich digne sé jo per tal ventura, Lo dols epitalami que's diuen ab veu pura Jesús y l' esperit.
¡Oh! sia aquest el cántich qu'ascoltis en tal dia, Qu' ascoltis are y sempre, del mon per l'aspra via, En calma ó temporal: Es lo cantar dolcíssim que tot ho venç y amansa, Qu' encen y purifica, y que la patria alcansa Del cántich eternal!
1884.
# Visions & Cants/La sardana

LA SARDANA
I
La sardana és la dança més bella de totes les dances que s fan i es desfan, és la mobil magnifica anella que am pausa i am mida va lenta oscil·lant. Ja s decanta a l'esquerra i vacil·la, ja volta altra volta a la dreta dubtant, i sen torna i retorna intranquil·la, com mal orientada l'agulla d'imant. Fixa-s un punt i es detura com ella... del contrapunt arrencant-se novella,    de nou va voltant. La sardana és la dança més bella de totes les dances que s fan i es desfan.
II
Els fadrins, com guerrers que fan via, ardits la puntegen; les verges no tant; més, devots d'una santa harmonia, tots van els compassos i els passos comptant. Sacerdots els dirieu d'un culte que en mistica dança sen vénen i van emportats per lo simbol oculte de l'ampla rodona que ls va agermanant. Si l contrapunt el bell ritme li estrella, para-s, sospesa de tal meravella...    Lo ritme tornant, la sardana és la dança més bella de totes les dances que s fan i es desfan.
III
El botó d'eixa roda, quin era que am tal simetria l'anava centrant?
Quina mà venjativa i severa buidava la nina d'aquest ull gegant? Potsê un temps al bell mig s'hi apilaven les garbes polsoses del blat rossejant, i els suats segadors festejaven la pròdiga Ceres saltant i ballant... Del contrapunt la vagant cantarella és estrafeta passada d'aucella    que canta volant: la sardana és la dança més bella de totes les dances que s fan i es desfan.
IV
No és la dança lasciva, la innoble, els uns parells d'altres desaparellant: és la dança sencera d'un poble que estima i avança donant-se les mans. La garlanda suaument se deslliga; desfent-se, s'aixampla, esvaint-se al voltant; cada mà, tot deixant a l'amiga, li sembla prometre que ja hi tornaran.
Ja hi tornaran de parella en parella! Tota ma patria cabrà en eixa anella,    i els pobles diran: la sardana és la dança més bella de totes les dances que s fan i es desfan.
# Visions & Cants/La cançó de Sant Ramon

La cançó de Sant Ramon
cantada per una russa
«La Mare de Déu — un roser plantava», l'immobil donzella — cantava encisada, els ulls admirats — del propri miracle, en llavis eslaus — la mèl catalana.   «D'aquell sant roser — naixia una branca.» Cantava cançons — de la meva mare, que quan jo era infant — ja me les cantava, i ara que soc gran — les canta l'eslava.   «Nasqué Sant Ramon, — fill de Vilafranca.» Si sap lo que diu, — no sap lo que alcança, i canta indecisa — la suau cançó estranya, ull-presa del flam — que encén en els altres.   «Confessor de reis, — de reis i de papes.» La canta d'aprop — i sembla llunyana.
Llunyana la veig — i encara allunyar-se. La veig que sen va — per l'estepa blanca, cantant Sant Ramon, — fill de Vilafranca.   «La Mare de Déu — un roser plantava.»
# Visions & Cants/Joan Garí

JOAN GARÍ
I
A la montanya miracle una llegenda ha florit: la llegenda del diable i de Fra Joan Garí. Fra Joan fa penitencia enfilat a dalt d'un cim. Li duien una donzella que tenia ls mals esprits.
Montserrat, montanya santa, la montanya de cent cims.
II
Fra Joan dintre la cova
estava fent oració:
Riquilda se li presenta vestida de temptació. Fra Joan clou les parpelles, més la veu contra-claror.
Montserrat és ple de boira: Riquilda és un raig de sol.
III
Després del pecat tant gran ell resta boca-terrosa. Riquilda és timbes avall, Montserrat és nèt de boira. Fra Garí veu els abims i les cames li tremolen. Si prova de redreçâ-s cau de mans una altra volta. Joan Garí ja no és un sant, Joan Garí ja no és un home, que és una fera dels camps que per Montserrat pastora.
IV
Al cap d'anys de terrejar sent una veu d'ignocencia: «Aixeca-t, Joan Garí: la teva sort és complerta: ja pots alçâ ls ulls al cel, que ja ls tens prou plens de terra.»
Joan Garí s'alça de mans com un ós quan se redreça.
# Visions & Cants/L'estimada de Don Jaume

L'ESTIMADA DE DON JAUME
I
Don Jaume té una estimada que ben jove l va emprendar. L'estimada de Don Jaume, una terra sobre l mar. No més de sentir parlar-ne ja n va quedâ enamorat. Diu als barons que l'ajudin, que la vol anâ a cercar. Mentre ls barons treuen comptes Don Jaume va a mirâ al mar. De tant mirar-hi i mirar-hi en surt un estol de naus, en surt un estol de veles que tot el mar n'era blanc. Don Jaume somriu i hi entra; l'estol mar endins sen va.
II
A l'hora que l sol va a pondre-s Mallorca veu l'aimador que ve dret damunt la barca, els ulls encesos d'amor. L'illa s torna tota roja i el cap del rei nimbat d'or. Ell, quan posa l peu en terra, ja sen sent conquistador. En terra posa la planta i en el cel l'esguart piadós. La terra la vol pel cel, el rei Jaume d'Aragó. Per xò és alt de més alçada que no tots els seus barons, i per xò ls ulls li blavegen, i per xò té l cap tant ros.  
III
Tota la nit ha vetllat, i quan veu l'alba esclarida
alça l'espasa real boi cridant: Santa Maria! Tots els cavallers s'aixequen, més els raca l'embestida. «Vergonya, barons, vergonya!», clama l rei en santa ira; i com fera celestial entra al combat i els hi atia. Fou llavors que ls sarrains, amb ullada estemordida, van veure a l'host catalana com mai ningú més l'ha vista, i al blanc cavaller Sant Jordi lluitâ en nostra companyia.
IV
«Mallorca, dó-m menjâ i beure, que m seran dolços tos fruits. Ara que t'he fet ben meva, bé puc gaudir-me de tu. Que n'és de bona la terra! Com li escau el cel damunt! Com més terra, més cel sobre; com més cel, més quïetut.»
Així a soles se parlava aquell vespre l rei august, i entre ls morts de la batalla s'adormia am sòn segur.
V
Sempre més hi ha pensat en Mallorca cristiana: ni ls grans amors de Valencia, ni ls de Murcia, ni cap altre, li han fet perdre la memoria de la dolça illa daurada. «Tinc un regne sobre l mar com no l té cap rei d'Espanya», murmura sovint el rei, mig-rient i ple d'ufana. I quan han passat molts anys i és un vell de barba blanca, encara li riu als ulls la conquesta jovençana; i quan, camí de Poblet, dins de Valencia finava, va girâ-s de cara al mar cercant l'amorosa platja, i va morir mig-rient, pensant que se n'hi anava.
# Deliberació del Consell Reial i Patrimonial de València (22-12-1609)

Die 22 Decembris anno à navitate Domini 1609 - Lo Illustrissimo y Excellentissimo Señor D. Luys Carrillo de Toledo, Marques de Carazena etc. ab vot y parér dels oficials Reals patrimonials etc. Per cuant ab delliberació feta per Sa Excellencia y Junta Patrimonial en cuatre del present, se dona facultad a Juan Batiste Gibert, Batle de la vila y honor de Corbera, pera que ab asistencia dels Justicia y Jurats de dita vila y honor, anás repartint les terres y cases de dita Baronía en los vehyns y habitadors de dita Vila, tenint en consideració, en la repartició de dites terres y cases, mes en los vehins de dita Baronía, que en los forasters, preferint los temps als de la terra, pera que ab açó se alentasen a sembrar les terres de dita Baronía, y per los respectes y consideracions a sa Excelencia y Consell Patrimonial ben vists, confiant de la fidelitat e inteligencia del dit Juan Batiste Gibert, y per evitar alguns inconvenients ques podrien seguir: Provehex y dellibera, que dona facultat al dit Batle, pera que á sa voluntat y disposició, puga repartir les cases y terres de dita Baronía en los vehins y habitadors dels lochs de aquella donant á la hu mes y al altre menys deixantho a sa voluntad y arbitre, y de la manera que li pareixerá, aseguranse de las tales persones, que cultivarán dites terres, y tendrán en conrreu dites cases: y si aprés de haver repartit dites terres y cases entre los vehyns de dita Baronía, ne sobraran algunes, dona facultat al dit Batle pera que aquelles done a altres persones estrangeres deixantho tot à sa desposicio y voluntat, com se confia queu fará com á bon criat de Sa Magestat. Actum in Regio Palatio etc. Testes Batiste Ramon, aguacil, y Rodrigo Alvares, verguer, habitadors de Valencia.
# Demunt l'altura

DEMUNT L'ALTURA
Quant veig la terra e la mar E'l cel e aug oceyls chantar. Ladonchs he al cor tal douçor Que hanc no la senti major. Ramon Lull.
Demunt lo front de la serra, Bé pots, cor meu, reposar Suspés entre cel y terra, Sobre l'abisme del mar.
¡Oh Vida de tota vida, Oh Font eterna d'amor, De ton Sér que no té mida Veig ara la resplandor!
Veig tes ales que's desplegan Tot lo creat abrassant; Y mos genolls se doblegan, Se doblegan adorant.
De vida, llum y harmonia Rebull l'espay sense fí Jove com al primer dia Que l'ull del home s'obrí.   Les roques mitx trabucades Demunt la mar sense fons, Hont sols passan les ventades, Les boyres y los voltons;
Lo pinar que se desplega Baix de mos peus onejant, Mantell inmens que rossega D'aquesta roca gegant;
La mar de blaves planures, Qu'en lo cel se va perdent, Y'l cel de blaves altures Hont se pert lo pensament;
Tot viu, tot alena y canta, Canta l'himne de l'amor... ¡Obra de Deu bella y santa, Poema del Creador!
Jo vull sentir t'harmonia, Ton llenguatge mitx comprés, Axí com infant sentia La dolsa cansó del brés.
Vull veure les riques festes De ton sol enamorat, Y dins tes coves farestes Vull sentir la tempestat.
Del molar, rey de les ones, Vull veure 'l salt poderós; De lliris y papallones Vull sentí 'l bes delitós.
De l'avench á l'estelada Vull espayar l'esperit, Per dins vents y nubolada, Terra y mar, aubes y nit.
De ta essencia benehida Vull rabejar lo cor meu, Vull viure d'aquesta vida Qu' acosta l'ánima á Deu!
Nou esperit mes entranyes Fa conmoure y tremolar, Y sobre mars y montanyes Sembla que puga volar.
Plers may sentits á mi venen Del fons de los cels oberts, Y los meus brassos s'extenen Per abrassar... l'univers!
 · · · · · · · · · · ·   Poesia, Poesia, Verge dels cántichs divins, Amor de l'ánima mia, Germana dels serafins.
Vina ja: l'hora sagrada En que parlas á mon cor Ja escampa sa llum daurada Demunt lo dia que 's mor.
Ja, entre les veus de misteri Que s'axecan de la mar, La remor de ton salteri ¡Oh Verge! sent ressonar.
Vina ja; y demunt la serra, Sols á devant del Senyor, Cantém ab cels, mar y terra L'himne sagrat de l'Amor!
1874.
# Del rector de Valldellonzes al rector de Vallfogona

Cisne inmortal, ó fenix, que á la fama, (Que ni del temps, ni olvít vorás tisora Ha pogut minorarte) en esta hora Á impulsos naixes de apollinea flama.
 Tu, á qui lo mon universal aclama, Digne de aquella rama (burladora Del rayo mes actiu) que Febo adora, Y encara es poch blasó, sa esquiva rama.
 Gloria del Ebro, honor de la ditxosa Fundació de Tubal, que en sa ribera, Felis te ha dat lo ser, veu armoniosa,
 En qui l' cor de las musas tot se esmera: Canta, que si Amfió ab lira imperiosa Lo insensible arrastra; tu atraus la esfera.
# Deliberació del Consell Reial i Patrimonial de València (20-10-1609)

Die 20 mensis octobris anno 1609 - Lo Ilustrissimo y Excellentissimo Señor D. Luys Carrillo de Toledo, Marques de Carazena, Señor de les Viles de Pinto y Ines, Comanador de Triana, Virrey y Capita General per Sa Magestat en la ciutat y regne de Valencia, ab vos y parer dels Officials Reals Patrimonials, D. Francisco Carroz Pardo de Casta, Cavallér del habit de Alcantera, Subdelegat de Batle General en la present ciutat y regne de Valencia, Don Bernardino Zanoguera, Mestre Racional de la Regia Cort, lo Doctor Baltasar Sans Regent la Assesoria de la Batlia General y Joseph Miguel Monraval Procurador Patrimonial de Sa Magestad. Attés y considerat que per lo Rey D. Phelip nostres Señor ab sa Real Carta, s'ha manat publicar crida per la present ciutat y llochs acostumats de aquella, manant en aquella que tots los moros del present regne se embarcasen y hixquesen de aquell y que axi ob temperant á dita crida, molts de aquells se han embarcat y han deixat moltes terres en lo present regne en lo realench, sembrades de dacces, panisos y de altres fruyts, y moltes olives en les oliveres; y que dits fruyts y grans están en perdicio, y convé se cullguen y possen sub tuto, per lo interés que Sa Magestad te en aquells; y que les terres sien adnotades á inventariades, pera ques sapia y conste quines y cuantes terres son les que los dits moriscos detenien y posehien en lo realench fora dels termens dels lochs hon abiten. Perço provehí que los Batles de les viles y llochs del present regne convoquen als Señors que dihuen ser dels lochs de moriscos é ó a sos procuradors, y convocantlos, y ab assistencia de aquells facen inventaris de totes les terres que los moros de dits llochs posehien en lo realench: y en respecte dels fruyts pendents axi de olives com daces, panisos y arrosos, panses, figues y altres, si ni haura de realench, arrenden aquells ho donen á partir com millor se podrán conartar, y que lo preu de dits arrendaments, e o parts de fruyts, que procehirán de dites terres de realench, tinguen en son poder, fins tant altra cosa sia provehir. Y en respecte dels fruyts que no trobarán quils arrende, ols cullguen á particio de aquells, que dits Batles ab la mateixa assistencia dels dits Señors ó Procuradors collecten y beneficien aquells e ils tinguen en son poder, com dessús es dit.
Actum in Regio Palatio etc.
Testes Rafel Vilallop, portér dels Consells, y Rodrigo Alvares, verguer, habitadors de Valencia.
# Deliberació del Consell Reial i Patrimonial de València (11-02-1610)

Die 11 mensis februarii anno à nativitate Domini 1610 - Lo Illustrissimo y Excellentissimo Señor D. Luys Carrillo de Toledo, Marques de Carazena, etc. ab vot y parér dels oficials Reals patrimonials etc. Per quant lo Batle de la vila de Agullent ha representat, no troba qui prenga les terras dels moriscos, que per la expulsio de aquells, recahuen en lo realench de dita vila, y de present son de Sa Magestat; y que donant forma de la manera que se han de repartir, se trobará ab comoditat. Perço proveheix, que lo Batle de dita vila done les terres dels moriscos recahents en lo realench de dita vila, ço es, les campes, al cuart, y les que tendrán tota manera de arbres, al terç; donant facultat á daquell pera que les repartixca en les persones que li parexerán, deixantho á sa voluntat. Actum in Palatio Regio etc. - Testes etc.
# Del rector de Pitalluga, coronista de la vida del Dr. Vicen García rector de Vallfogona

Tant remontas, García, lo teu vol, Que á ta ploma ninguna pot seguir ( Per mes que l' envejós vulla mentir ) Ara escrigas de goig, ara de dol.
 Ab rahó se gloria l' nostre pol, De véuret, major astre axí lluir, Y ab ta llum las mes claras obscurir, Fente, en lo resplandor, unich y sol.
 Voldria en alabarte, alsar lo cant, Segons lo que ton numen gran mereix: Pero que pot cantar un ignorant?
 De las virtuts que l' cel, donchs, comparteix En tu sol, comunicam' tant ó cuant; Y veurás com per tu lo meu cant creix.
# Del rector dels Banys en elogi de las obras del inmortal García rector de Vallfogona

De aquell riu, que secat no ha vist Espanya, Begué, per refrescar nostra eixutesa, Lo gran García, fent naturalesa Del que tant, en los mes, es cosa estranya.
 Guiá l' sa gentil Naya á la montanya Del Parnás, confiant en sa agudesa, Que mirantlo las nou, sens estranyesa, La alegria ab aljofars sos ulls banya.
 De la mina de Apolo mes preciosa, Ab diamant de quilats tals lo regalan, Y ab tal raig de Elicona lo refrescan:
 Que de ellas lo cuydado ja reposa, Seguras que á son fondo pochs igualan, Encara que en la taula lo excedescan.