OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Ab vos me pot amor bén esmenar

LX.
Ab vos me pot amor bén esmenar
del temps passat lo séu gran falliment
la fort dolor per mon mal pensament
vos mi amant se pot acabalar,
jo li perdon si m' ha dat mal dormir,
jo li perdon lo mal gualardonat,
jo li perdon si m' ha d' amor forçat
dona tan vil que 'm fos vergonya 'l dir.
Si cosa fós llauger ha comportar,
que jo de vos hagués tal vantament
que 'm pogués dir ésser vostre servent
lo nom sens pus me basta contentar;
tal me pareu que si de ferm vos mir
lo méu desig roman tal alterat
que no vol res del que ha desijat
ne del present, ne del que pot venir.
Crehéu de ferm que no 'm vull apartar
del que sabré que será ávos plasent
é si 'm manáu cosa de gran turment
será mòlt leus carrech de soportar.
Donchs en manar no 'us cal mòlt entardir
tot se ferá lo que será manat
ab que d' amar no sia defensat
car mon voler en als no pot servir.
Acort no 'us cal en voler mi amar
si 'us ne altáu é de mon sentiment
de mon voler crehéu segurament
que per null temps vos porá desaltar,
ell amará é no fará mentir
los meus escrits qui d' ell han tant parlat,
n' escarnirá mon verdader dictat
ans en millor lo veureu afegir.
A Déu no plach bellea á vos donar
sinó que fós d' amor servimént
car en tot l' als legea bastanmént
en fér tot quant lo mòn li pot manar,
no sabéu prou si lexáu temps fugir
é temps perdut no pot ésser cobrat
é donchs restáu ab voler terminat
de ben amar lo qui 'us sabrá agrahir.
Tornada.   Lir entre carts, los meus jorns vull finir
amant á vos sols que me 'n hajáu grat
é si amor d' amar há mi lloat
crehéulo ferm car no 'n fá desmentir.
# O fort Dolor!, yo·t prech que mi perdons

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
O fort Dolor!, yo·t prech que mi perdons pot tenir els següents significats:
* O fort dolor jo 't prech que mi perdons,, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* O fort dolor / yot'prech que mi perdons, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

O fort Dolor!, yo·t prech que mi perdons si no·nseguesch la tua voluntat: la que yo am contra tu ha manat; donchs, si no muyr, no·m despuls dels teus dons, puys a mi vull en dues parts partir e don a tu l'enteniment per part, e lo meu cors de la mort lo apart; a fort Amor yo no puch contradir.
La que yo am mi no consent morir; dóna'm a tu, lançat a ton voler, e sab que tu no·m seràs mercener; no·m desempars fins a vida finir! En aquell punt hages compassió d'aquella que jamés de mi l'aurà; com l'esperit del cors exir volrrà, oblida mi, menbre't de la qui só.
En aquest món la mi·ànima·t do y ells penssaments que·t sabràs occupar; de res del cors no·t vulles empaxar, car viure vol e que digues que no. Del cors mesquí no sies descontenta, car tot és teu, sinó lo moviment, e sos gemechs no vaguen, yo durment; ta voluntat mon sopni la contenta.
Puys que mos crits mercé de mi s'absenta e Déu per vós vol pubir mos demèrits, e los meus fats contrasten a mos mèrits, licenciats dolor qui·m desasenta; car una és ma vida y ma sperança e dóna'ls mort qui·ls tol la companyia, e vós dieu que us plau la vida mia; ells departits, la mort del món me lança.
Creheu de ferm que só·n ferm·acordança que perda·ls ulls si pert a vós de veure, e per null cas lauger no vullau creure que·m luny de vós; vida us don per fermança. Quant pens que mort me pot fer ser absent de vós, qui·m sou pus cara que la vida, d'aquella fuig a la qual ma veu crida; guanyat me té lo primer moviment.
Tornada
Lir entre carts, tant vos am purament, que m'és dolor com no·m poreu amar sinó d'amor que solen praticar los amadors amant comunament.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# O vós, mesquins, qui sots terra jaheu

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
O vós, mesquins, qui sots terra jaheu pot tenir els següents significats:
* O vos mezquins qui sots terra jahéu, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
* O uos mezquins / qui sots terra jaeu, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

## Altres versions

O vós, mesquins, qui sots terra jaheu del colp d'Amor ab lo cors sangonent, e tots aquells qui ab cor molt ardent han bé amat, prech-vos no us oblideu. Veniu plorant, ab cabells escampats, ubers los pits per mostrar vostre cor com fon plagat ab la sageta d'or ab que Amor plaga·ls enamorats.
Los colps d'Amor són per tres calitats, e veure's pot en les flexes que fir, per que·lls ferits són forçats de sentir dolor del colp segons seran plagats. D'or e de plom aquestes flexes són, e d'un metall que s'anomena·rgent; cascú d'aquests dóna son sentiment, segons que d'ells differenç·à·n lo món.
En aquell temps que primer d'aquest fon, les flexes d'or Amor totes lançà, e, desmembrat, huna se n'aturà ab que·m ferí, de que viur·abandon. De flexes tals molts passats foren morts; ja no té pus que fer guerra mortal. Ab les d'argent sol bast·a fer senyal, mas los plagats de morir són estorts.
Ab les de plom són huy tots sos deports, e son poder no bast·a traure sanch. Amor, vehent lo seu poder tan manch, han trnquat l'arch; yo·n fas al món reports. Ab cor sancer crida la sua pau, per que cascú pot anar en cabells; per fugir d'ell no cal muntar castells, lo seu poder pus baix que terra jau.
Mas yo romanch a mort; d'açò fiau. LA sua pau és guerra per a mi; si·n guerra fos cella per qui·m ferí, yo fóra·n pau, vençut e son esclau. Pau ha lo món, e guerra yo tot sol, perque Amor guerrejar ha finit; yo son plagat e no puch ser guarit, puys la que am, de sa plaga no·s dol.
Tornada
O foll·Amor, qui vostre delit vol, sobre loch fals ha son contentament; per ço repòs no té·n l'enteniment, car sinó·l ver l'enteniment no col.
Font: Bloc personal DMRQ, sine data
# Obras del poeta valenciá Ausias March/A mal estray es la pena estranya

LII.   A mal estray es la pena estranya
é lo remey hauria ser estrany,
é qui de fret mort per entrar en bany
haurá calor si aigua freda 'l banya,
é si 'l començ vé pél mig, imposible
lo mig segueix é la fi al començ,
ab forces tals amor mi amant venç
que planament lo dir no 'm es posible.
En contra mi amor es mòlt horrible
é tant plasent que 'm ha fet ser content
car devant mi tinch bé complet present
é d' altra part me puny dolor terrible,
aquesta es una dolor novella
que dins mon cap ha fet novella obra
desassentant la mia pensa pobra
que á sos mals tenia ja la orella.   Amor en mi fá mólt gran maravella
fermant ses lleys en temps passat passades
mes per llonch temps eren ja oblidades
per mi amor son poder torna en sella
així com Dèu miracles volch mostrar
perque 'ls juhéus fermement lo creguessen
fahent parlar los muts é que 'ls cechs vesssen,
amor li pláu que perda lo parlar.
Envers alguns açó miracle apar
mes si 'us membrám de En Arnau Daniel
é de aquells que la terra 'ls es vel
sabrém amor vers nos que pot donar;
cella que am en egual de la vida
mostra avorrir en fets y en continent
quant li só prop he d' ella esbayment
ab continent de haverla avorrida.
Dins en mi sent una força infinida
tant qu' es pus fort que lo desig d' amor
cascun d' aquests d' amor pren sa favor
mes egualment entr' ells no es partida,
car mon desig no basta ferm llaços
á la gran pór qui ' bat fort é castiga
d' aquesta es amor tan gran amiga
que tol poder al desig de sos braços.
Tornada.
Lir entre carts, amor no té pus llaços
que 'm tinguen pres si d' aquests jo 'm escape,
ungles no té ab que ma carn arrape
mes dorm segur de present en sos braços.
# Obras del poeta valenciá Ausias March/Ab tal dolor com l' esperit s' arranca

LXIV.
Ab tal dolor com l' esperit s' arranca
é dins lo cos comença á fér camí
é roman fret lo lloch d' hon parteix si
la viva carn s' altera en groga y blanca:
mòlt é pus fort dolor mon desig sent
partintse d' ell la sua esperança,
no es del tot mes en lo camí s' llança
ja mon esper demostra alterament.
No 'm pens que Dèu me done tal turment
que 'm veja 'l món si pert çó que desig
no 'm restará sinó que mude lig
car de tot l' als mon esforç es potent,
tots los assaigas que amadors han fets
tots me son pochs sinó mort acordada
si 'm fall amor no 'm fall pensa irada
per castigar mos passats malifets.
Tan gran amor hauria flachs bestrets
que tal á fér menys de senyal passás
de bé ó mal se déu mostrar gran cas
amor li pláu que 's mostren sos secrets;
tant mon voler amor ha obehit
que no 'm dolrá sa perillósa plaga
Si per null temps la flama no s' apaga
com Sant Francesch de la sua ha jaquit.
Vos dona sóu mon Dèu y mon delit
donchs no 'us dolgáu si pert lo món per vos
no 'm teníu tort en les mies dolós
é vos dolent me féu pus dolorit.
Res no 'm dol tant com si de mi 'us doléu
leixáu á mi acomanat amor
car de aquell no m' trob en gran pahor;
de ira prech que 'm vulla guardar Dèu.
Si com al hom frenetich l' es mòlt greu
quant á fér mal se vol esser llevat
lo fort lligam que li hauran posat
y 'l mal no sent fins la follia véu,
ne pren á mi quant sò torbat per ira
jo 'm trob esforç tant que no sent treball,
quant me jaquéix si bé tot jorn ho call
romanch tan llas que sols mon cor sospira.
Tornada.
Lir entre carts, ma voluntat se gira
tant que vos vull honesta y deshonesta,
lo sanct ahir aquell del qual tinch festa,
pláume tot çó de que vinch tost en ira.
# Visions i Cants/La sardana

LA SARDANA
CERES.
I
La sardana es la dança més bella de totes les dances que's fan i es desfàn, es la mobil magnífica anella qu'am pausa i am mida va lenta oscil·lant. Ja's decanta a l'esquerra i vacil·la, ja volta altra volta a la dreta dubtant, i se'n torna i retorna intranquil·la, com mal orientada l'agulla d'imant. Fixa-s un punt i es detura com ella... Del contrapunt arrencant-se novella, de nou va voltant. La sardana es la dança més bella de totes les dances que's fan i es desfàn.
II
Els fadrins, com guerrers que fan via, ardits la punteigen; les verges no tant; mes, devots d'una santa harmonia, tots van els compassos i els passos comptant. Sacerdots els dirieu d'un culte que en mística dança se'n vénen i van emportats per lo simbol oculte de l'ampla rodona que'ls va agermanant. Si'l contrapunt el bell ritme li estrella, para-s, sospesa de tal meravella... Lo ritme tornant, la sardana es la dança mes bella de totes les dances que's fan i es desfàn.
III
El botó d'eixa roda, quin era qu'am tal simetria l'anava centrant? Quina mà venjativa i severa buidava la nina d'aquest ull gegant? Potsê un temps al bell mitj s'hi apilaven les garbes polsoses del blat rossejant,
i els suats segadors festejaven la pròdiga Ceres saltant i ballant... Del contrapunt la vagant cantarella es estrafeta passada d'aucella que canta volant: la sardana es la dança més bella de totes les dances que's fan i es desfàn.
IV
No es la dança lasciva, la innoble, els uns parells d'altres desaparellant: es la dança sencera d'un poble que estima i avança donant-se les mans. La garlanda suaument se deslliga; desfent-se, s'aixampla, esvaint-se al voltant; cada mà, tot deixant a l'amiga, li sembla prometre que ja hi tornaràn. Ja hi tornaràn de parella en parella! Tota ma patria cabrà en eixa anella, i els pobles diràn: la sardana es la dança més bella de totes les dances que's fan i es desfàn.
# Visions i Cants/Sol solet...

SOL SOLET...
Quan jo era petit vivia arraulit en un carrer negre. El mur hi era humid, prô 'l sol hi era alegre.   Per'llà a San Josep el bon sol solet lliscava i lluia pel carreró estret.   En mon còs neulit llavors jo sentia una esgarrifança de goig i alegria.
# Visions i Cants/Per tu ploro

PER TU PLORO
(sardana)
Anèm a la montanya,—que are ve'l bon temps; ve la Primavera,—ve la Primavera, la-larala-la-la-la-la, hores d'alegria, hores de tristor. Ai del qui se'n va i no tornarà! També més ai! del qui perd l'amor! La-la-la. També més ai! qui perd l'amor!
Adeu, rosa d'Abril! Adeu, rosa encarnada! Demà, lluny del teu rosê, d'anyorament me moriré.
Quant te diràn la meva fi, plora per mi, que per tu ploro; plora per mi, mes dolçament, que amargament no es el teu plor.
Aixuga el plor, no ploris gaire, que't marciria'l pas de l'aire. No ploris gens; no ploris, no. Per tu i per mi, jo, que ja'n sé, bé puc plorar mellor. La-larala-la.
# Visions i Cants/La nit de la Puríssima

LA NIT DE LA PURÍSSIMA
Quin cel més blau aquesta nit! Sembla que's vegi l'Infinit, l'Infinit sense vels, més enllà de la lluna i dels estels.
La lluna i els estels brillen tant clâ en el blau infinit de la nit santa, que l'ànima s'encanta enllà...
Aquesta nit es bé una nit divina. La Puríssima, del cel va baixant per'quest blau qu'ella il·lumina, deixant més resplendors en cada estel.
Per la nit de Desembre ella devalla, i l'aire s'atempera, i el món calla. Devalla silenciosa... Ai, quina nit més clara i més formosa! 1897
# Visió en un somni...

Visió en un somni... ———————
Ta figura radïant
esta nit l'he somniada...
Fins la fosca del voltant
ha deixat il·luminada!
I amb els ulls clucats t'he vist,
admirant tes línies belles...
Si mon somni ha sigut trist
s'ha voltat de maravellas.   S'ha voltat de tota tú
entre llums que no sabía,
i t'he vist, com mai ningú
t'hage vist amb llum del dia.
T'he vist clara, com el sol,
amb tes formes irisades;
papellona en ràpid vol,
de colors immaculades...
I has vingut al meu capsal
com figura ressorgida
de la volta sideral,
a oferir-me un bes de vida.
I t'he vist, i t'he tocat,
resseguint tes formes belles
amb mirar d'enamorat,
tot cloent be les parpelles...
Car així't veia millor,
i temía despertar-me
per no caure en el dolor
de deixar d'extasïar-me.
Oh! mon somni d'ideals
qu'essent trist i tot m'encanta,
car em dúu llums divinals entre-mig de ma complanta!...
# Visions i Cants/La nostra bandera

LA NOSTRA BANDERA
Alsèm els cors, que ja tením bandera enarborada sota'l nostre cel. En nostres mans ha nat com rosa vera, la flô en l'espai, pro en nostre pit l'arrel.
Els bells colors ha desplegat en l'aire; l'amor hi llû en l'or barrat de sang; escampa arrèu la poderosa flaire ab que reneix un poble fort i franc.
Agermanats per ella en pau i en guerra marxèm units per viure i per morir. Santa es ta causa, catalana terra; bell es el seny en que ha volgut florir.
Oh, Catalunya! nostra mare aimada. Viurèm fidels al seny del teu amor. Si cal morir servant la flor sagrada, caurèm contents bo i estrenyentla al cor.
# Visions i Cants/Oda a Espanya

ODA A ESPANYA
Escolta, Espanya,—la veu d'un fill que't parla en llengua—no castellana; parlo en la llengua—que m'ha donat la terra aspra: en'questa llengua—pocs t'han parlat; en l'altra, massa.
T'han parlat massa—dels saguntins i dels qui per la patria moren: les teves glories—i els teus records, records y glories—no més de morts: has viscut trista.
Jo vui parlar-te—molt altrament. Per què vessar la sang inutil? Dins de les venes—vida es la sang,
vida pels d'are—i pels que vindràn: vessada es morta.
Massa pensaves—en ton honor i massa poc en el teu viure: tràgica duies—a mort els fills, te satisfeies—d'honres mortals, i eren tes festes—els funerals, oh trista Espanya!
Jo he vist els barcos—marxar replens dels fills que duies—a que morissin: somrients marxaven—cap a l'atzar; i tu cantaves—vora del mar com una folla.
Hont són els barcos?—Hont són els fills? Pregunta-ho al Ponent i a l'ona brava: tot ho perderes,—no tens ningú. Espanya, Espanya,—retorna en tu, arrenca 'l plor de mare!
Salva-t, oh! salva-t—de tant de mal; que'l plô't torni feconda, alegra i viva; pensa en la vida que tens entorn: aixeca'l front, somriu als set colors que hi ha en els nuvols.
Hont ets, Espanya?—No't veig enlloc.
No sents la meva veu atronadora? No entens aquesta llengua—que't parla entre perill Has desaprès d'entendre an els teus fills? Adéu Espanya! 1898
# Visions i Cants/Lo Diví en el Dijous Sant

LO DIVÍ EN EL DIJOUS SANT
Avui he sentit lo Diví en el camp, en el vent i en les plantes, i en la majestat—de les pedres santes que s'alcen en temple—al mitj del camí.
Avui he sentit—que dura la vida més enllà dels còs—i dels seus sentits: he vist un vellet—am cara entendrida i alegres infants—de sobte entristits.
He vist uns guerrers—armats punta en blanc, davant d'un anyell—rendir les espases,
he sentit les brases de l'Amor Diví—en el Dijous Sant.
endreça
Senyor! Dèu consol al qui plora i tornèu-li'l plô al qui no pot plorar, i donèu-li pau a l'ànima inquieta perquè us sàpiga esperar.
1897
# La espasa del mort

No tornaréu á la casa De vostra anyorada terra.
Morireu en temps de guerra
Taspassat per eixa espasa.
Era ja nit y un home camí feya
Envers un bosch, á l' una má una teya Encesa duya. Ab fatigòs dalit Cap dins del bosch anava, y com ne corre Empenyuda pèl vent la fina sorra D' un pla desert, aixi se 'l veya corre Capficat, anhelòs, plé de neguit.
A l' altra mà una espasa sagnantada Duya pel mig del tall ben agafada. ¿Hónt va? ¿Qui es? ¿Quin esperit lo dú?
Arriba al bosch, véu un' alzina vella Que tè 'l tronch foradat d' una centella, Hi puja, y al forat qu' ha fet en ella Lo llamp, depressa hi colga son bras nu.
Mig riu. La espasa pren y dins la fica.
¡Hi cab! No 's véu!... Ja está salvat... ¡Oh rica
La troba n' ha sigut! De sort està.
Baixa del arbre... Quan del bosch anava
A eixir, un corb que dalt del arbre estava
Sent mort d' esglay, com ço mateix cridava:
—Del tronch la espasa ne traurè demá.—   Recula tremolós, la treu depressa
Del lloch aquell y tol lo bosch travessa
Y per un xaragall devalla al riu.
¡Al ayga va! Li tira á corra-cuyta.
L' arma un instant ab l' aiga mansa lluyta;
Se 'n va á fons... ja está llest!... Mes una truyta,
Ab lo soroll ja n' ha deixat son niu,   Y trayent lo seu cap damunt la clara
Aiga ne parla aixis mateix: —Lo d' ara
Per mi desfet lot desseguit será—
Y á la platja la treu. Ell ab feresa
Y mort d' esglay la pren, y ab rapidesa,
Portant en l' altra mà la teya encesa,
Tras, tras corrent cap á un alt mont se 'n va.   Hi troba un cau, hi entra, hi fa un sot, cava,
(L' espasa n' era l' eyna ab que cavava;)
Ja está llest... ja la tira á dins del clot,
La colga, aplana 'l pis, guayta, 's mig gira,
Entorn del cau tot rezelòs ne mira.
—Ningú m'ha vist,— sembla que diu quan tira
L' últim grapat damunt mateix del clot.   Un llangardaix que sobre 'l cap tenia,
Tot lo que feya reparat ho havia,
Y quan ja está pera sortir del cau
Li diu aixi: —Jo la traurè la terra,
Y quan lo sol vinga á aclarir la Terra,
La espasa trobará al cim d' esta serra.—
Del clot la espasa tot depressa ell tráu.
Mes amunt hi ha un volcá, vers ell s' atansa, Allí 'l portan l' esglay y la esperansa: Allí, segur, no bi sentirá eixas veus. Y puja, puja, puja, al cim arriba: Res d' aquest mòn de que la hi tiri 'l priva. Mira 'l cel, esta núvol; la geniva De la boca del monstre tè á sos peus.
La espasa de sas mans cáu aplomada, La gola del volcá ja l' ha dragada, Ja tot está segur, ningú diu re. Baixa 'l mont y quan es á la pradera Sent un remor d' infern al seu darrera, Es lo volcá qu' ab sa veu ronca y fera Li crida: —Al pla jo la vomitaré.—
Y 'l volcá no es pas aiga, arbre, ni terra: Lo que tè dins sols ell ho desenterra; Présa que fa no torna, es com la Mort. Perçó plorant de ràbia, ell ni 's detura Ni torna enrera y tot fugint murmura: —Ans eix obstacle lo meu bras s' hi atura: Lo bras de Dèu la clavarà à mon cort—(*)
(*) Aquesta balada, aixís com també Lo cap de cassa y La nuvia de marbre, forman part del poema que ab lo títol Trenador està escribint lo autor. La música que hi ha al darrera de la balada que ve, pertany á La nuvia de marbre: al cantarla, á cada dos versos se repeteix la tornada.
# Excelsior

EXCELSIOR
Vigila, esperit, vigila, no perdis mai el teu nort, no't deixis dû a la tranquila aigua mansa de cap port.
Gira, gira els ulls enlaire, no miris les platjes ruins, dóna'l front an el gran aire, sempre, sempre mar endins.
Sempre am les veles sospeses del cel al mar transparent, sempre entorn aigues exteses que's moguin eternament.
Fuig-ne de la terra immoble, fuig dels horitzons mesquins:
sempre al mar, al gran mar noble; sempre, sempre mar endins.
Fòra terres, fòra platja, oblida-t de tot regrés: no s'acaba 'l teu viatge, no s'acabarà mai més...
# Fabulae

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Fabulae pot tenir els següents significats:
* Fabulae (Aesopus) (d'Aesopus)
* Fabulae (Avianus) (de Flavius Avianus)
* Phaedri Fabularum (de Fedre)
# Fadrinets d'Alins

Fadrinets d'Alins i de Vall-Farrera, en lluïu lo ram d'aquesta ribera. Porteu davantal, manteta i coberta, també cascabells,
per fer més fatxenda.
Primer cant del gall,
traginers, alerta,
ja els han agafat
en una taverna, ja els han posat
en una presó estreta, ja s'han escapat
per una finestra.
No ho ha vist ningú,
sinó una donzella
que en prenía el sol,
allà, en una era
Ja se'n posa a crits
a l'escarcellera.
— Els presos han fugit,
ja en colen la serra. —
Moreu va al davant,
Jordi va al darrera.
— Camina, Moreu,
que ja mos atenyen.
— Camina-hi tu,
si pots 'nar depressa;
que jo no puc més, de tan gran flaquesa.
# Evangeli segons Lluc

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
Evangeli segons Lluc pot tenir els següents significats:
# Tenebres

TENEBRES
Vaig veure 'l mon dels pobles. Y per la volta blava
Reinavan les tenebres d'una suprema nit:
D'horror ó d'esperansa la terra tremolava,
D'afany jamay sentit.
Una remor inmensa, crexent, tempestuosa,
Dins l'ombra s'escampava pe 'ls quatre vents del cel.
Casi engrunant la terra, s' alsava portentosa
Com una gran Babel.
Y la Babel crexia, crexia... Jamay plenes
Ses portes n'engolian de temples y palaus!
Del llamp era senyora, y omplia de cadenes
Los elements esclaus.
«Llum! llum!» deyan los pobles, ab ares qu' estallavan
Inmenses foguerades alsant dins la Babel;
Mes ¡ay! ab la fumasa los astres s'amagavan,
Y era mes negre 'l cel.
Uns sabis caminavan dins l'ombra, sense guia,
Cercant lo gran misteri per l'ampla llibertat;
Però'l llumet que duyan no mes los aclaria
Fragments de veritat.
Uns altres ascoltavan les veus de la natura,
Lo que l'abisme parla poema may escrit;
Y suspirant miravan alguna estrella pura
Fugir á dins la nit...   Á voltes, repentina, muntar los pobles véyan
La resplandor fantástica d' un' auba boreal:
Vé'l dia, tots cridavan, vé'l dia! Y quant ho déyan,
Tornava nit mortal.
D' un temple solitari parlava la campana:
«¡Oh cors! la terra es fosca, lo cel inmens y clar... ¡Oh cors! jo sé l'estrella d'aquesta vida humana,
La llantia del altar!»   Y la remor dels pobles mes forta reprenia,
Y'l sò casi apagava del bronzo benehit...
Llavors dins la foscura clamá l'ánima mia:
«¡Oh Llum.. negra es la nit!»
Tot sol entrí en el temple. La llantia del sagrari
La fosca feya veure de la deserta nau.
Poruch mon cor batia; mes l' Angel del santuari
Me dá son bes de pau.
¡Oh Deu! allá, en l'augusta quietut del Tabernacle,
Devant mon cor brillaren Be, Veritat y Amor...
¡Oh Deu! allá 'l silenci parlá com un oracle,
¡La fosca era claror!