# Poesies en mallorquí popular/N'Alí de la Palomera

que prengueren los cristhians, de l'historia de Mallorca
I
n'es un alt y fort castell que de Medina-Mallorca plasses defensa y carrers. Un palau nomnat La Zuda, que es un gran castell també, corona de l'Almudayna les bastides del Ponent.
Vint torres lo giravoltan; cinch al Xaloch, quatre al Grech, altres quatre á Tramuntana, les restants al Occident. La més alta n'ha senyeres de colors blanch y vermell que al cim d'els penons tremolan afalagades p'els vents. N'ha fossat y barbacana, setjeteres y pedrers, ponts qu'es levan ab cadenes, portals ab ferrats rastrells. N'ha guaytes dins les escoltes, y en los marlets marganéls, y en les sales nobles fembres, y en les clastres cavallers. Y al peu de les clastres roses y flors dins regat verger, hont los rossinyols hi nihuen á l'ombra dels tarongers. Ornan sos murs grans arcades, filigranats arabeschs, finestrals d'hermosos vidres, miradors gentils y bells; d'hont la vista delitosa per planes y munts s'estén, mirant de l'Illa daurada
aygues y terres ensemps. Aquí contempla planicies que guardan terrius agrers, hont verdejan les civades, riques xéxes y forments. Mes lluny admira les comes de lo cobdiciat Rayguer, plenes d'arbres que fruytejan del Aquiló al arracés. Y al entrellum veu les timbes de Massarella y del Teix, que lo sol d'estiu escalfa y d'hivern tapan les neus. Y á sos peus, les braves ones qu'engloteixan cent vaxells, manses les mira y sotmeses besant sos forts fonaments. Eix es lo castell altívol, lo palau grandiós y bell hont sejorna n'Abu-Yahie que es de Mallorca lo Xech.
N'es lo terç jorn de la lluna que els alarbs diuen Zaffėr y lo Xech dins rica cambra passetja, torbat l'esment.
N'ha la cara roija d'ira, la sanch bull dins lo pit séu; los batechs s'ouen que dona son cor sota el blanch mantell. Llágrema d'altiu coratge galtes avall va escorrent y per sa barba rodola que n'es blanca com la neu. N'Ali de la Palomera son majordom está ab ell, lo cap baix, mes los ulls negres mirant á lo Xech atents. Donchs sap que están dins cadenes prous y valents cavallers perque han dit que n'Abu-Yahie era ja caduch y vell. —¡Visca Alá! (lo Xech esclama després de llarch callament), que es ardit lo jove En Jaume per esser tan pobre rey. Me plau que vinga á Mallorca per retre son ardiment, que si caduch, tinch prou fibra per espaltir l'ergull séu. ¡Lo foll! Ha somniat riqueses palaus, castells y dossers. Si dins l'Illa esma trobarlos,
hi trobará son carner. —A vos devem homenatje, (diu n'Ali.) Si en Benabet de fer la guayta en Pollensa vos n'ha donat sagrament, jo vos ne don qu'á la costa que vers lo Mestre s'estén, no hi atracarán galeres no hi pujarán batallers. Dins mes terres cinch mil homens puch fer levar en temps breu. —Digasmê: ¿Que't cal que máni? ¿Quines armes has mester? —Tots han cavalls y setjetes, masses, destrals y costells, y als més prous no'ls manca espasa, cuyrassa, malla y capell. —Parteix donchs, (lo Xech contesta), tos serveys atenyeré; mes has la vida perduda si no atenys ton sagrament.— A tal punt entra en la cambra un alarb forçut y lleitx y á lo Xech diu, inclinantse: —Lo que heu manat está fet. Dins la torre els quatre restan. —¿Vius ó morts? (pregunta el Xech.)
—Vius.—Escapsats los vull veure aquí dins en breus moments. Ix l'alarb y á dins la cambra hi portá poch temps après quatre caps que sanch gotejan dins palangana d'argent.
II
N'Ali de la Palomera á son Rafal s'en tornava espargint de nova guerra per valls y comes la alarma. Quant a les cases arriba mitja nit era passada. La cara esmarrida porta y descolrades les galtes. —¿Hont son mos infants? (pregunta á una vella que es sa mare.) —Tots dormen dins llurs lliteres d'ensá que del camp tornaren. —¡Fills méus! (crida). Dalt la torre sonau lo corn tres vegades; que nostre regne perilla de mort, y lo Xech ho mana. —Lo Xech ha perduda l'esma:
diu la vella. N'es debades sonar lo corn, puis Mallorca ha finit d'esser sultana.— Per lo caragol s'en puja lo fill que n'Ali més ayma y lo corn son pit ab força fa sonar per tres vegades. Lo fill petit aparella capells de bon tremp y malles; aydat pels catius que miran reviure morta esperansa. Les veus de cent corns ja s'ouen que lo clam de guerra escampan, sons escarnits per los ecos que d'els penyalars devallan. A los esclaus de la terra mana n'Ali fer la guayta vers lo mar de Cathalunya d'els cims de les singles altes. Lo vespral repòs ja trencan remors de cavalls que saltan, veus d'alarbs que se despertan famolenchs de la matansa. Ab lo seny del corn que sona van concorrent cavallcades cada instant més atepides. Ja son cinch mil que cavallcan.
Ja son deu mil que manetjan coltell, destral ó azagaya los de peu, y en la vorera de la mar prenen estatje. —Baixa, mon fill, de la torre, (diu n'Ali.) Restreny ta llança may retuda ab ta ma dreta y ab ta esquerra la cuyrassa; Que veix baxar de les penyes ara que l'alba es trencada, plens d'espavent, los que al vespre á fer la guayta pujaren. ¿Que heu vist del cim de les penyes, bons esclaus?—Quant arribarem ohirem brugentes ones de les mars abalotades. Mes tart callaren les ones, y al esser la matinada pujaren veus de marina y de rems batent les aygues. Quant la claretat naxia, un axám de veles blanques hem ovirat dins les ones. Cent cinquanta n'hem contades. —Cavallca, bon fill, de pressa; ton millor cavall esclata. Corre á Medina-Mallorca
que n'ets de lo Xech missatje. Disli les estranyes noves y lo nombre de les barques; que m'ajud si vol que atenye la fé que li tinch sagrada. —N'ha lo Xech la sort perduda, (diu la vella.) Males passes mala fi portan. Fugiren los jorns de plers y folgança.
Del Pantaleu vora l'illa naus s'hi veuen anchorades, y lo papalló que hi levan penó de rey l'engalana. Les tárides y galeres que arriban ben estibades d'enjinys, de cavalls y d'homens s'arradossan dins les cales. De sopte greus clams se sentan croximents y colps de massa; y corren cavalls y moros pels arenals de la platja. —Sús, mon fill. A la ribera anem; anem a combatre; (diu n'Ali), que ja á la terra los cathalans desembarcan.
—¡Ay! ¡Fills de la méua vida! no aneu de lo fat en quantre qu'escrit está que Mallorca ha d'esser del Rey En Jaume.— N'Ali y son fill ja no escoltan la triste veu de la fada que abdós corren á la lluyta, á cavall saltant les mates. Mes ¡ay! quant prest á la torre sobrats los moros tornavan, plorant les morts malestrugues de companyons y de frares. N'Ali es lo derrer que arriba; porta el mantell ple de taques de sanch; y tirantse a terra planyent à son fill li clama: —Corre de pressa á la Zuda, missatjer de n'Abu-Yahie: Disli que l'armada resta dins aquest port anchorada. Qu'ara mateix n'hem hagudes les primeres encontrades, que m'ajud si vol que atenye la fè que li tinch sagrada.— Partí l'infant. Quant son ombra se perdé dins lo boscatje la vella, mirantlo deya: —Lo Deu d'els cristians li valga.—
III
Dos jorns y una nit trescorren, nit y jorns que son de planct per los que en la Palomera sempre lo cel véren blau. Los moros les aspres costes de Mallorca van guardant. Dins lo Pantaleu reposan les mesnades d'els christians. Planyivols n'Ali y sa mare retrets dins la casa están, plens de dol perque no tornan de la Zuda los infants. Al trench de l'alba partia lo vell arrom son esclau per recullirne d'ells noves, y es de nit y no es tornat. De n'Ali la ardent mirada vol la fosca atravessar. De goitx salta si una mata veu que engronxa lo Gargal. Mes, passa del vent la ratxa y quant coneix son engany baixa esmarrit de la torre
y á dins la cambra s'en vá. —¿No tornan tos fills? (pregunta la mare sanglotejant.) —No tornan, no; (li contesta lo fill suspirant tot baix.) —¡Ay! Lo cor tinch ple d'angunia, qu'he vist fatidichs senyals eixa horabaixa. Los núbols eran tots color de sanch. ¿No veres la nit passada de la lluna lo minvant? Boyres en creu l'endolavan quant d'Arranda es va levar. Y més tart vents de Provensa les oliveres trencant, de croxits ompliren l'ayre, gemechs y suspirs amarchs. Y al naixer la matinada, la llum de l'alba escampant, semblá que demunt Mallorca groga mortalla hi posás. —Ma mare, ma bona mare, deixau lo dol. Mos infants serán aquí dins una hora capdellant deu mil cavalls. —¡Dins una hora! La llum triste del nou jorn veurás brillar;
mes de los fills les ninetes may més la llum reveurán. —¡Bons esclaus! Daume de pressa mon mantell y mon cavall que á sebrer de mos fills noves à l'Almudayna m'en vaitx. —No vajes, no, á l'Almudayna; que dins una mar de sanch, fill méu, n'Abu-Yahie indigne negaría lo téu cap. —¿Ohiu, ma mare, eixos xiulos p'el camí que mena á Andraitx? Son mos infants que retornan. Deixau, bona mare, el planct. —Lo xiular d'els nets abdosos prou lo conech fa molts anys, n'es lo crit de les arpelles que carn morta odoran ja. —No'm trossetjeu les entranyes, mare méua; haveu pietat de vostro fill que retudes per l'ansia les forces há..... Ara son ells. Les petjades escoltau de llurs cavalls, al ferir demunt les pedres que vora la font están. —No son los fills. El qui torna
tot sol, es lo vell esclau..... Escolta les tristes noves, que dona als qui están guaytant..... Jo les auch. ¡Ay! Dins cadenes ab cinquanta més están... Ell los ha vist... Per lliurarlos de la presó, l'han nafrat.— Poch temps aprés a la cambra entrava lo arrom lleal y tirantse dins los brassos de n'Ali romp en greu planct. —¿Hont son mos fills?—¡Ay, bon amo! Dins grillons los he deixat perque la fé que sagrareu no heu atés á l'altiu Sayd. —¡Ay, fills!—Plorant me digueren: corre á mon pare al instant disli que fuji totduna, que deix Mallorca y se salv'. Si pot éll lliurar sa vida morirem aconhortats, esperant que la dolsa hora del venjament sonará.— La vella al cel sos ulls leva. N'Ali á terra rònech cau; y los clams que ab forsa dona creure fan que s'es orat.
Y el callament y la fosca, y el trist udolar d'els cans, y les òlibes que xiulan esgarrifan los esclaus. Y una veu, vora l'orella, de la fada diu tot baix: —Jesus los fills tornaría al qui l'Illa li tornás.
IV
Del nou sol bella es la eixida boyres desfent de la nit, y n'es sa claror riallera, com dins l'Illa ho es sovint. Quant sos raigs dauran les pedres de la torre de n'Ali sa mare li diu:—No es morta l'esperansa de tos fills. Eix es lo sol de la vida, si fas lo que't vaix á dir. —Ma mare; manau. Jo sempre vostres ordres he cumplit. —Corre als peus del Rey en Jaume, quant lo jorn n'estiga al mitx. Disli de part de ta mare
que no's detur més aquí. Que á lo port de Santa Ponsa la séua armada encamín. Que salti prest dins Mallorca si prest la vol conquerir. Contali del Xech les forces, los cavalls que té guarnits, los homes de peu, lo nombre d'els moros sos inimichs. Disli que Mallorca es séua; séu lo gentil paradís que demunt coral y perles entre ones está florint. Que aquí tindrá son reyalme: que axís lo cel ho té escrit: que axis ho diuen los astres: y lo fat s'ha de cumplir. —Mes, lluny de vos, mare dolsa, vostres nets, y vostron fill, ¿quí haurà de vos bona cura? —L'esclau arrom resta ab mí.—
Vers lo mar n'Ali camina dolent, concirós y trist, sense mantell, sense llansa
ni cavall, ni esclaus, ni amichs. —¡Pobre orat! (claman los moros que acampats sota los pins guaytan les barques christianes.) ¡Pobre orat, lluny de sos fills! Prop ja d'ells, n'Ali los mira y los diu:—Si per aquí passa lo Xech qualca día de ses desditxes fujint; si eus demana hont es la Torre de son majordom n'Ali, per trobarhi alberch quant fuji derrotat en fosca nit; si famolench eus pregunta per l'horta d'els Romarins ó mort de set eus demana hont es la font del Negrí; digauli que aquestes cases n'han fet avuy mala fi que están ses cambres desertes y en son llar no hi ha caliu; que de l'horta les fruyteres son les serps y els escorpins y la font l'han metsinada flastomies de n'Ali. Digauli que en les encletxes d'els penyals, los esperits
de mil ignocents occisos donan ferestechs suspirs. Y eixos jamechs llastimosos son de venjament los crits que estramordirán la terra fins que muyra son botxí. Digauli que de la Zuda l'hermós encís ha finit; y allá morirán ses fembres; y allá prendrán lo séu fill. De ses riqueses y joyes ne farán sach y botí, y may puş será Mallorca l'esclava d'els sarrahins. Del Rey En Jaume l'armada veureu allunyarse anit, mes de l'Illa possessori ne prendrá demà al mati. Jo seré ab ells fins que veja que están castigats los crims del malvat Xech n'Abu-Yahie que ha engrillonat los méus fills. Callá; y saltant de les penyes dins la mar dona un capfich y nadant entre dos aygues de Mallorca va fujint. Desde el terrat de la torre
veuse la retxa sotil que va deixant demunt l'aygua lo cos nadant de n'Ali. Un vell esclau y una vella mirantlo están fit á fit y abdos demunt éll hi tenen posats llurs vida y sentits. Ja ab les mans toca la terra; De cent barons n'es al mitx, que l'acompanyan y pujan del Pantaleu en lo cim. Del papalló que engalana penó de Rey prompte n'ix un home més alt que els altres de sos membres ben cumplit..... Ara á sos peus s'ajonolla lo moro, mes ell humill lo fa levar y mudarli lo fret y mullat vestit. Dementres que axò miravan ouen veus per lo camí... y fonch que á la Palomera lliures tornavan los fills. Lo vell arrom que plorava de gotx, à la fada diu: —¿Creus ara sábia Zulema que es certa la fé que't dich?
—Si: (respon.) Veix que se apaga la lluna d'els sarrahins, per lo hermós Sol eclipsada de la Creu de Jesucrist.