OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cansó de las flors

CANSÓ DE LAS FLORS.
Quan las floretas riuhen ab las abellas, ¿no sabeu lo que diuhen ellas ab ellas? De tota flor que cria mont y ribera, N' es la Verge María sa Jardinera.
Ja la Pervinca bada sos ulls blavosos, ja 'n veu obrir la prada de mes hermosos, ja sembra pedrería la primavera: Que es la Verge María sa Jardinera.
A l' ombra del Ginebre riu la Centaura, y borralló de gebre que 'l sol hi daura, la blanca Satalía diu riallera: Que es la Verge María sa Jardinera.
Lo Galleret rumbeja sa barretina, quan al matí festeja la Clavellina. Diu á la Floravía la Didalera: Que es la Verge María sa Jardinera.
Arrasserat á un Sálzer lo Lliri bada, bada al matí son cálzer ple de rosada; l' altar de la que 'l cria sa flayre espera: Que es la Verge María sa Jardinera.
Per vestidura 's posa l' alta Ginesta sa roba d' or hermosa de cada festa; ¿per qui s' enjoyaria tan matinera? Per la Verge María sa Jardinera.
L' Hisop á fer asperges s' en entra al temple, dels Angelets y verges prenent exemple; portant sa creu lo guia la Passionera: Que es la Verge María sa Jardinera.
D'espinas coronada floreix la Rosa, De las flors de la prada la mes hermosa; la que ab la Verge 's cria se torna vera: Que es la Verge María sa Jardinera.
Pel bosch que mes ombreja va la Viola, perque ningú la veja va tota sola. La flor que s' humilía sempre prospera: Que es la Verge María sa Jardinera.
# Cansó del Mariner

CANSÓ DEL MARINER.
Quan ab un peu en la barca me despedesch de ma esposa, que en lo bras encara 'm posa nostre fill tan amorós; rosantlo ab llágrimas tendras also 'ls ulls á vostra serra: si no puch tornar á terra amparáulos á tots dos. Lluny de ma patria bella, en calma ó en tempestat, siau la meva estrella, Verge de Montserrat.
Quan ja perdo la ribera de ma dolsa Catalunya y l' onada ja m' allunya de quant ama lo cor mèu;
miro aqueixa gran montanya com un far que encara 'm guia, com los brassos de María que 'm diguéssen: Fill, adèu! Lluny de ma patria bella, en calma ó en tempestat, siau la meva estrella, Verge de Montserrat.
Mos companys, oh patria amada, ¿per qué 'm diuhen de qué ploro? sabent prou lo que t' anyoro tantas lleugas mar endins: giro 'ls ulls que s' humitejan y no veig terras d' Espanya, y no 't veig á tu, montanya, mirador dels Serafins. Lluny de ma patria bella, en calma ó en tempestat, siau la meva estrella, Verge de Montserrat.
Al mirarla tan hermosa dich tornant del llarch viatge: «No es pas lluny lo meu vilatje quan ja oviro 'l campanar.»
Ab mon fill entre sos brassos, no es pas lluny la esposa mia; ¡ay! mon cor véurels somia de genolls en vostre altar. Lluny de ma patria bella, en calma ó en tempestat, siau la meva estrella, Verge de Montserrat.
# Cansó de la Moreneta

CANSÓ DE LA MORENETA.
Nigra sum, sed formosa. (Cant. 1).
Moreneta 'n sòu, es que 'l Sol vos toca, es que 'us toca 'l Sol, lo Sol de la Gloria. Moreneta 'n sòu, moreneta y rossa.
Angels d' alas d' or vos farian ombra; Vos no 'n voleu, nó, voleu ser pastora, tan sols per vetllar, desde un cim de roca, vostre blanch ramat de vilas y pobles.
Moreneta 'n sòu, moreneta y rossa.
Per besarli 'ls peus Llobregat s' acosta, y al véurels tan purs s' atura en sa vora; besa l' setial, lo besa y s' en torna. Moreneta 'n sòu, moreneta y rossa.
Catalans, veniu, María 'us anyora, te l' sol per vestit, lo cel per corona, per trono un mont d' or, per cambra una gloria; veniula á adorar, que 'ls Angels no gosan. Moreneta 'n sòu, moreneta y rossa.
# Cansó de las Ermitas

CANSÓ DE LAS ERMITAS.
Portí corona de dotze ermitas, las habitavan tretze ermitans; desde la terra semblan petitas, desde la Gloria semblavan grans. De una á una me las han presas las dotze perlas del meu collar, las dotze llántias per Dèu encesas, ¡ay! ja no creman en mon altar. Oh Catalunya, sò ta Patrona; tórnam, si 't plau, las dotze estrellas de ma corona, que de mes puras no 'n te 'l cel blau.
Com los ascetas d'aqueixa serra l' home sospira per ser felís; ¡mes ay! no pense trobar en terra
las flors que naixen al paradís.
Per que 'n cullissen ells las primicias n' hi queya alguna de sos jardins, mes l' home 's tanca l' hort de delicias hont l' esperavan los Serafins. Oh Catalunya, sò ta Patrona; tórnam, si 't plau, las dotze estrellas de ma corona, que de mes puras no 'n te 'l cel blau.
Aquí la vida se 'ls escorria com riereta d' onas de mel; hora tras hora, dia tras dia, cantant volavan tots cap al cel. Quan hi trucava la mort traydora, - Entra, li deyan, ja estich á punt; ¿del mon vols tráurem? ja n' estich fora; dels bens que robas no 'n tinch ni un.- Oh Catalunya, sò ta Patrona; tórnam, si 't plau, las dotze estrellas de ma corona, que de mes puras no 'n te 'l cel blau.
Com dotze cordas de ma arpa hermosa totas batian per amor mèu; eran la escala misterïosa per hont pujava l' ánima á Dèu.
La terra ab ella ja al cel no encaixa, puig se romperen sos escalons; l' home no hi puja, l' Ángel no hi baixa junts á cantarme tendras cansons. Oh Catalunya, sò ta Patrona; tórnam, si 't plau, las dotze estrellas de ma corona, que de mes puras no 'n te 'l cel blau.
Sota una teula de la capella l' aucell penjava son niu d' amor; menjar prenia de sa escudella, ab ell Matinas cantava á chor: Are llur celda cau en ruinas; tan sols hi nian los escorpins; entre las rosas y clavellinas que encara hi troban los pelegrins. Oh Catalunya, sò ta Patrona; tórnam, si 't plau, las dotze estrellas de ma corona, que de mes puras no 'n te 'l cel blau.
¿Vostras abellas hont son voladas, celdas desertas, ruscos sens mel? ¿hont s' en volaren vostras niadas, nius d' oreneta penjats al cel?
Per primavera tornat á Espanya las que en Octubre tristas s' en van; las que niavan en ma montanya, ¿per primavera no hi tornarán? Oh Catalunya, sò ta Patrona; tórnam, si 't plau, las dotze estrellas de ma corona, que de mes puras no 'n te 'l cel blau.
# Cansó del Pelegrí

CANSÓ DEL PELEGRÍ.
He vist las dotze ermitas, mes ¡ay! sens ermitans; no hi fan dolsas visitas los Angels com avans. L' aucell encare hi nia, las flors s' hi han quedat. Mes ¡ay! María m' ha enamorat.
Com la de Sant Geroni d'ermita no n' hi ha; he vist la del dimoni, ¡malhaja l' ermitá! sols ell muntar podria l' altiu Cavall Bernat. Mes ¡ay! María m' ha enamorat.
He vist lo cap del Lloro, he vist lo cap del Gos, he vist lo roch del Moro y l' espadat Montgrós, la vella Ferrería dessota un roch pelat. Mes ¡ay! María m' ha enamorat.
He vist la font de l'Eura, he vist la font del Pi, lo rossinyol s' hi abeura cantant al dematí; sentint sa melodía lo cor sas alas bat. Mes ¡ay! María m' ha enamorat.
He vist en ampla cova lo niu del Mansuet, 'l infern, dihuen que 's troba un poch mes avallet. Mes cosas contaria aquell que hi haja estat. Mes ¡ay! María m' ha enamorat.
Allá dels monjos miro la llarga Processó, fins l' escolá hi oviro, que es un gegant turó. Cecilia salmodía no lluny del gran flautat. Mes ¡ay! María m' ha enamorat.
La roca Foradada cap á Ponent se veu, immensa portalada de gegantina Seu; pot ser Dèu la volia per la de Montserrat. Mes ¡ay! María m' ha enamorat.
He vist sota una roca plorar los degotalls; si 'l bes del sol hi toca son perlas sos cristalls, perletas que Dèu cria y cull la flor del prat. Mes ¡ay! María m' ha enamorat.
M' agradan las canturias, m' agrada 'l camaril, los prats y los boscurias hont riuhen Maig y Abril, Safreig y Escolanía, los monjos y l' abat. Mes ¡ay! María m' ha enamorat.
# Els pobres. Els sants/Els quaranta martirs

No tots adoren els idols els soldats de l'imperant: n'hi ha quaranta que adoren a Jesús crucificat. Tots són guerrers de la patria, per ella donen la sang: donarien-li la vida, però son Déu es abans.
Més perquè als idols de fusta l'encens no volen cremar, són rebatuts dins les aigues, dins les aigues d'un estany. Des que són en el martiri la mateixa oració fan: — Jesús, Déu de cel i terra, a Vós de cor demanam, de quaranta que n som ara, que no n defallesca cap: quaranta entràrem en lluita, quaranta los coronats.
La vesprada era molt freda, els aires freds i gelats, s'empedreeixen els arbres, el gorc se torna de glaç: també sen tornen els martirs, que tot seguit moriran.
Allí a la vora uns custodis els conviden ab un bany, un bany d'oloroses aigues al peu d'uns llits de domas. Tots estan ferms com la roca: sois un ha palanquejat, ficant-se dins la banyera que té l foc etern davall.
Quan s'adormen els custodis se queda l porter vetllant. Al cel aixeca la vista, veu-lo obrir de bat a bat, i com estrelles que cauen se veu angels davallar, quiscun ab una palmiça i una corona a la mà.
Sentint la cançó dels martirs, repeteixen-la allí dalt: — Jesús, Déu de cel i terra, que no n defallesca cap. Quaranta són els que lluiten, quaranta los coronats.
Quaranta son les corones i los martirs trenta nou. ¿Per qui serà la sobranta, que sembla d'argent i d'or? L'angel la mostra dient-li: — Serà per tu, si la vols. — Ell, veient-la tant hermosa, cau en terra de genolls: a Jesús per Déu confessa i es rebat dintre del gorc. Serà crudel el martiri, serà terrible la mort, mes ell d'aquella corona ne vol ser pu guanyador.
Quan l'apostata s'estimba dels abismes daltabaix, sent la canturia del martirs que volen cap al cel blau: — El martiri dura una hora i el cel no s'acaba mai: quaranta entràrem en lluita, quaranta som coronats.
# Els pobres. Els sants/Flors del cel

Els justos són lliris,
les verges són roses
que fa més hermoses
la sang dels martiris.
I vós, vida mia,
fillet de Maria,
d'eix celic verger
sou el jardiner.
# Els pobres. Els sants/Job

En un dia perdé Job sos camells i ses bouades, ses ovelles a milers i les parets de sa casa, que xafaren a sos fills en sa horrible esllevissada.
El mes ric fou d'Orient, el mes pobriçol es ara: totes les coses perdé, sinó a Déu, qui les hi ha dades, i qui té a Déu ho té tot en esta vida i en l'altra.
# Els pobres. Els sants/A les victimes del Basar de la Caritat

A LES VICTIMES DEL BASAR DE LA CARITAT elegia dedicada a mos caritatius amics de frança
La Caritat de tota virtut es la regina, puix estimar al proxim es estimar a Déu; sa flama es de les flames del món la més divina, més es son trono l'ara sagnosa de la Creu.
Com ella està arborada del Golgota en la serra i els homes no hi arriben a coronar son front; les flors de sa corona no s cullen en la terra: los jardins ont floreixen de l'estrellada són.
Com filla de l'Altissim es bona pagadora, més paga ab infortunis i penes i torments, cremant en holocauste l'amant que més l'adora ab el mateix incendi que abrasa sos presents.
Així féu ab vosaltres! Per dur socors als pobres, de Caritat sedentes, obríreu un Basar, obríreu un angelic mercat de bones obres, que als indigents faria de goig llagrimejar.
Ab or i argent compràreu llur pa de cada dia, ab vostres fines robes donareu-los abric; els collars oferíreu, brillants i pedreria per ells i la vostra ànima, que es un tresor més ric.
De vostre cor quan queia més pura vostra oferta, quan més lluentejava l'almoina de joiells, per fer més meritoria vostra oblació i complerta, damunt la mateixa ara vos sacrifica ab ells.
L'humil treballadora cau junta ab la princesa, i entre orfanets la filla de Sant Vicents de Pol; allí filles i mares plegades la mort besa perquè facin plegades vers Déu un mateix vol.
Quanta gentil poncella morí en el sacrifici, foguera de la santa Poncella d'Orleans! Tal volta ella us mostrava lo cel desde l suplici per entre l torb horrible de flames devorants!
Tal volta com un angel vetllà vostra agonia, lo foc a l'abrigar-vos ab son sudari immens! La vostra voladuria tal volta presidia, com boira a l'elevar-vos del mes flairós incens!
Del gran braser, com fenix, n'ha de brotar un temple que al front com una estrella durà la Caritat: en sa divina catedra predicarà l'exemple d'amor que ls rics al pobre i el pobre als rics han dat.
Desde l cloquer altivol la veu de les campanes ne parlarà a les altres campanes de París, i escamparà nous himnes de pau per monts i planes, que acostaran la Franca i el món al Paradís.
Davant l'altar, de Nostre Senyor a la presencia, se donaran les classes l'abraç de germanor, i en l'ara-tomba ont desa lo Maig tanta innocencia, en primavera eterna reflorirà l'amor!
L'amor que al bé del proxim vos duia, oh nobles dames, ell fou el victimari terrible e imprevist. De Caritat ardentes, moríreu en les flames, més fou l'incendiari l'amor de Jesucrist.
Ell l'encengué, ha vint segles, de Caritat la pira del foc ab una onada de que son pit es forn; qui sia d'eix incendi sagrat una guspira, de sa corona eterna serà joiell un jorn!
Oh victimes, oh martirs d'aqueix immens Calvari, Aquell vos l'ha endolcida la vostra mort crudel, Aquell vos té en els braços que al món baixà a cercar-li la palma del martiri que no trobava al cel!
# Els pobres. Els sants/Amor matern

La torrentada ja arriba, la torrentada es aquí, arrasant tot lo que troba, pagesies i jardins, capbussant homens i cases, capdellant cambres i nius. Els udols de la tempesta fan més horrible la nit: cada llar es un sepulcre, la ciutat un cementir.
Davant de la rierada va l'estol dels fugitius, empenyent-se ls uns als altres per no deixar-se assolir. Tres passes davant de l'ona corre una mare ab sos nins, aucells tendres que aletegen en la boca d'un mastí. Ella es vella i va feixuga, ells lleugers com un sospir; la pobra mare ensopega
i l'agafa l remolí. Tot perdent-se entre l'escuma, sols se recorda dels fills, i, veient que an ella s giren, — Fugiu, — els crida, — fugiu: donau-me l plaer de viure, ara que vaig a morir.
# Els pobres. Els sants/El beat Joan Grande

AL BEAT JOAN GRANDE
de l'ordre hospitalaria de Sant Joan de Déu en el terç Centenari de sa mort, 3 de juny de 1900
El món diu que sou un sant, vós dieu que un pecador, un pecador lo més gran. A qui creuré? Sou, senyor, gran pecador o gran sant?
Té raó l món que us alaba, o vós qui us desalabau? el món que ja us somniava del cel ab corona blava, o vós, que us descoronau?
Aquesta volta, oh beat, es el món qui té raó, puix la vostra santedat es una llum que heu posat vós dessota l mesuró.
Es que per tot vos ha vist: naixent dintre d'una estable,
dant consol a qui està trist, i fent la guerra al diable per honrar a Jesucrist.
Es que us vegé revolcar sobre arços negres i ortigues, i en l'hospici auxiliar al malalt pobre, i besar les seves llagues antigues.
Es que, brillant de set caires, per tots vos ha vist brillar ; es que us ha vist aixecar i, en el èxtasis, pels aires com un aucell voleiar.
Qui per gran vos ha criat, al mirar-vos tant petit, desde l cel la mà us ha dat: com vos heu apetitat, el Senyor vos ha engrandit.
# Els pobres. Els sants/A Sant Joan de la Salle

HIMNE
Apostol de l'ensenyança, angel dels infants, dau-nos fe i esperança,
Desde vostra minyonesa florí en vos la pietat; sou un lliri de puresa; i un clavell de caritat. Dels noiets siau l'exemple: que Jesús, son rei hermós, humils com ell els contemple, devots i savis com vós.
La Divina Providencia vos posà per jardiner: de les flors de l'ignocencia vostre estudi es el verger. Veient-vos-hi tant de gana treballar per son amor,
de l'Escola Cristiana vos ha fet el fundador.
Vos fa nosa la riquesa, als pobres la regalau, i de Crist ab la pobresa, com Francesc, vos desposau. Dels noiets sou l'adjutori, dels malalts sou el coixí: un angel en l'oratori i en l'altar un serafí.
No hi ha espines en la terra que no punxin vostre front: del mundà sofriu la guerra; del dolent, l'odi i l'afront. Evangelista dels pobres, per premi penes voleu, puix de totes les grans obres gran fonament es la creu.
Vostre cor al noi s'inclina per ensenyar-li Qui es Déu, de Jesús ab la doctrina del paradís fent-lo hereu. Oh mirall d'obediencia, ensenyau-nos d'obeir, i, de Déu en la presencia, com vós, de viure i morir.
Descendent de Catalunya, l'esperit vós n'heu guardat, que, com foc de terra llunya, vostres fills ens han tornat. Ab l'escola catalana feu reviure nostra fe: terra que es ben cristiana, ab sa mà Déu la sosté.
# Els pobres. Els sants/A un orfanet

Quomodo si cui mater blandiatur ita ego consolabor vos. Isaies, 66, 13
Ego sum resurrectio et vita. Joan, 11, 25
Plora, plora: les llagrimes que t cauen son llagrimes del cor, i als orfanets les llagrimes escauen com perles a la flor.
Ab les que ploren tristes les estrelles la prada s'embelleix, se n'enjoien les roses i roselles, el lliri sen guarneix.
Aprés que l bosc una ruixada arrosa, son tint es més suau, la vesta de la terra es més verdosa, el firmament més blau.
Al perlejar la pluja sobre un arbre lo torna esmeragdí; altar que renta cada punt son marbre, nos sembla més diví.
Poncella que s'abeura de rosada floreix més aviat: aixís farà si a sa regor se bada ton cor immaculat.
Més, que tristes les hores se t'esfloren com roses sobre l front! — Mare! — criden tos llavis que s'anyoren, mes ella no respon.
— Mare! — tornes cridar. — Mare estimada! — M´rs ella ja no hi es: aqueixa escala que al matí ha baixada no pujarà mai més.
Més altra n'ha pujada de més bella, del cel l'escala d'or. Puja-la tu, puja-la tu: al cim d'ella t'espera l bes de l'eternal amor.
8 Janer 1882
# La filla del rei

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La filla del rei pot tenir els següents significats:
Vegeu també:
* Lo fill del rey, cançó popular.
* El fill del rei d'Àngel Guimerà.
# La font

LA FONT
Dins un mirall, un abisme pot trobar la vanitat...
I
Asseguda ran de l'aigua, Ran de l'aigua d'una font, Está la blanca donzella Pentinant sos cabells d'or. —¡Ay! dona d'aigua qu'habitas Dins la fonteta del bosch, Ton mirall diu que som bella, Mes pobreta com les flors.—
La jove canta y se mira... Y corre, corre la font.
II
Ran de l'aigua, pensativa La joveneta no 's mou; Si prest s'omplia sa gerra, No s'umpl encara son cor. —¡Ay dona d'aigua si 'm davas Perles fines y tresors, Jo reina d'amor seria Dins un castell com un sol!—
La jove calla y se mira... Y corre, corre la font.
III
Concirosa com la lluna, La donzella va pe'l bosch: Ja no's mira les estrelles, Ja no ascolta'l rossinyol. Gran batut d'una caiguda Fa dins l'aigua trist ressò... Lo rossinyol fuig y calla, La lluna blanca se pon,
L'auba plorant se desperta... Y corre, corre la font.
188..
# La filla del pagés

LA FILLA DEL PAGÉS.
Ni havia un pagés—que 'n tenia una filla, no l' ha volguda dar—als fadrins de la vila Lo pomaret florit, la roseta esbandida. La vol doná' á un gabaig—de la gabatxería. La 'n fa morir de fam—y fret á la botiga, també la 'n fa aná' al bosch—al bosch á cercá' alzina. A l' entrada del bosch—ja la 'n pica una espina, ja n' arrenca un gran crit:—«Válgam' Verge María, si Vos no m' ajudéu—demá no seré viva.— Lo seu galant ho sent—del fondo de la vila, ja n' ensella 'l cavall—y li posa la brida, y se 'n va dret al bosch—allá hont era la nina, —Nina, si vols venir—te 'n faré companyía, De tres castells que 'n tinch—senyora te 'n faria: lo un n' es á Valencia,—l' altre n' es á Castilla y l' altre es lo meu cor—qu' es lo que mes t' estima.—
# La flor del llinet

A l'horta me'n só baixada,
una llebra hi só atrapada.
La flor del llinet,
la flor del llinet m'agrada,
la flor del llinet
La'n só cuita i empebrada,
tot tastant me l'he menjada
Què em dirà, la meva mare?
Bona escusa hauré trobada;
diré «— El gat se l'ha menjada.»
El gat no menja empebrada,
sinó ous i cansalada.
Al celler me'n só baixada,
una bóta só eixugada,
i una altra n'he començada.
# La filla del marxant

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La filla del marxant pot tenir els següents significats:
# La filla perduda

| Imatge de desambiguació | Aquesta és una pàgina de desambiguació. És a dir, una pàgina que us porta cap a d'altres amb el mateix nom. Si un enllaç us ha portat fins ací podeu tornar enrere per arreglar-lo i fer-lo enllaçar a la pàgina més adient. |
La filla perduda pot tenir els següents significats:
# La flor de Vila-Bertran

—Francisca demá 'us convido—á la plassa á traure ball a la plassa de las verges—vos seréu la principal. ¡Adeu y adios Francisca la flor de Vila-Bertran!
L' endemá quan va á la plassa—la troba qu' está ballant; fa dos passos endarrera,—veu venir dos capitans. ¡Adeu y adios Francisca la flor de Vila-Bertran!
—Senyors demano llicencia—per ser soldat de cavall. Ja li entregan la motxilla,—la motxilla y un cavall. Ne dona tres toms per plassa,—tota la gent va guaytant. —Aquell jovenet tan guapo—s' ha fet soldat de cavall. Ja 'n véu á la Francisqueta—ab llágrimas cara vall. —Francisca vos sou la causa—que sò soldat de cavall. D' homes ja 'n trobaréu d' altres,—caséuse ab lo qui volgáu. Fadrins que veniu al mon—una cosa 'us encoman'. No 'us fiéu de las donzellas—totas tenen lo cor fals. Jo n' hi festejada una—de la edat dels catorze anys. Lo temps que l' he festejada—sempre me n'ha dat enganys, m' ha privat de menjá' y beure,—m' ha fet posar cabells blanchs. ¡Adeu y adios Francisca la flor de Vila-Bertran!
NOTA.
Véginse las notas de la mort de la nuvia.
# Relacio molt verdadera de la victoria qve ha tingvt lo señor Mariscal de la Motte

RELACIO MOLT VERDA- DERA DE LA VIC- TORIA QVE HA TINGVT LO SE- ñor Mariscal de la Motte, contra lo exercit del Rey de Castella, en Torre de Segre, y tambe cerca del Castell del Gerri, a la part de Castello de Farfanya, a 31. del passat.
AB LLICENCIA, En Barcelona en casa de Iaume Mathevat deuant la Rectoria del Pi, any 1642.
Tambe de Italia te auis dit senyor Dargenson, entre altres coses considerables, com lo senyor Princep Tomas, y lo senyor Duch de Longueuille comandant en Italia las armas de sa Magestat Christianissima lo Rey nostre Senyor (que Deu guart) han surpres a Verrua, plaça molt important cituada sobre del Po, y abans auian tambe pres a Tortona, y aço ames del siti que tenen plantat a Alexandria de la Palla.