# Diàlegs I - Sumari (Eutífron)

Sòcrates i Eutífron es troben davant de la porta del Basileu. Eutífron pregunta a Sòcrates què l'hi porta, i Sòcrates explica el seu procés (2a - 3e). Eutífron explica al seu torn que ve a acusar son pare d'homicidi. Sòcrates manifesta la seva sorpresa per una tal acusació contra el propi pare. Eutífron reconeix que molta gent l'acusarà d'impietat, però és que no saben què cosa és pietat ni què cosa és impietat des del punt de vista religiós. Sòcrates declara que voldria ésser el deixeble d'Eutífron en aquestes matèries per tal de saber què cosa respondre a Meletos quan aquest l'acusarà d'impietat. Per tant li prega que digui què és la pietat (3e - 5d).
Primera definició. — Pietat, diu Eutífron, és el que jo ara faig de perseguir el culpable d'homicidi o de sacrilegi, tant si s'escau a ésser el pare com un altre. Prova que faig bé, diu, és que Zeus mateix encadenà el seu pare perquè devorava els seus fills. Sòcrates diu que és sorprenent que Eutífron cregui en aquestes històries dels déus. Altrament, però, demana a Eutífron que no doni un exemple d'acció pia, sinó que digui quina és l'essència comú a totes les coses pies (5d - 6e). Segona definició. — Acció pia és l'acció estimada pels déus. Sòcrates diu que, com Eutífron mateix ha reconegut, hi ha diferències entre els déus, que sovint es tradueixen en lluites. Aquestes lluites no són segurament produïdes sinó per diferències respecte a l'apreciació de ço que és just o injust, bell o lleig, etc. Allò que cada déu té per bo és el que estima. Així, doncs, un mateix acte pot ésser estimat per un déu si no per un altre. Així, doncs, les mateixes coses foren pies i impies (6e - 9e). Tercera definició. — Acció pia és l'estimada per tots els déus. Sòcrates demana si l'acció pia és estimada pels déus perquè és pia o bé és pia perquè és estimada pels déus. Eutífron accepta la primera tesi. Aleshores Sòcrates observa que l'acció estimada pels déus ho és en canvi perquè els déus l'estimen. Per tant, no es pot definir l'acció pia com l'acció estimada pels déus. Ésser estimada pels déus és un accident de l'acció pia; no la seva essència (9e - 11e). Sòcrates suggereix a Eutífron que la pietat pot ésser una part de la justicia i li prega que digui quina part. Amb això s'arriba a la Quarta definició.— Pietat és la justícia en tant que fa referència a la cura dels déus. Però Sòcrates objecta que la cura d'una cosa va dirigida al millorament de la cosa en qüestió. És, però, absurd dir que amb un acte de pietat millorem cap déu. Eutífron aleshores diu que cura dels déus vol dir el servei dels déus, per l'estil de l'esclau que serveix el seu senyor. Sòcrates, però, pregunta què en fan els déus dels nostres serveis? (11e - 14d). Quinta definició. — Eutífron diu aleshores que pietat és saber fer i dir coses agradables als déus en l'oració i en el sacrifici. Sòcrates després de queixar-se del sobtat salt d'Eutífron condueix aquest a reconèixer que el sacrifici és un oferiment, mentre l'oració és una petició als déus. Així, doncs, la pietat serà una mena de tècnica comercial destinada a regular les relacions entre allò que manca als déus i allò que ens manca a nosaltres. Però, quin guany tenen els déus amb el que nosaltres els podem donar? Eutífron diu que els déus no hi tenen cap guany, però els és agradable. Quan Sòcrates observa que ésser agradable és quelcom de diferent que ésser convenient i estimar-ho, Eutífron diu que per ell l'acció que agradarà als déus és precisament l'acció estimada per ells. Amb això tornen a ésser a la segona definició que havia estat rebutjada (14d - 15c).
Cal recomençar, diu Sòcrates, a examinar què cosa és la pietat. Eutífron se'n va precipitadament avergonyit de la seva confusió, ajornant la conversa per un altre dia i sense fer cas dels precs de Sòcrates de continuar la conversa fins a aclarir la qüestió.