OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guia Ubuntu/Thunar

Thunar és un gestor d'arxius lleuger per a Linux i altres sistemes, forma part del projecte d'entorn d'escriptori Xfce de de la versió 4.4. tot i que també s'utilitza en altres entorn d'escriptori lleugers. L'autor principal és Benedikt Meurer i està escrit utilitzant les llibreries Gtk.
L'objectiu principal del projecte Thunar es crear un administrador d'arxius que sigui ràpid, fàcil d'utilitzar i amb una interfície clara. Així doncs va ser dissenyat per tenir un temps d'execució i resposta més ràpid que altres administradors d'arxius comuns a Linux com ara Nautilus (que era el que utilitzava Ubuntu fins a la versió 10.10) i Konqueror (el que utilitza Kubuntu) . Per altra banda pot tenir un ampli ventall de funcions gràcies a la seva capacitat per usar connectors (el que coneixem per l'anglès com a (plugin) petits programes que permeten, per exemple, previsualitzar imatges o reproduir àudio directament des de l'administrador d'arxius.
El logo del Thunar està inspirant-se en el déu Thor de la mitologia nòrdica.
Si, per exemple, obriu una finestra amb el Thunar (ho podreu fer amb el botó símbol carpeta del quadre inferior), podreu veure a la cantonada superior dreta tres botons que us permeten (de esquerra a dreta):
- Minimitzar: amaga la finestra. Per a poder mostrar-la de nou, cal fer servir el quadre superior on es mostren totes les finestres de l'escriptori en ús.
- Maximitzar o restaurar: fa que la finestra ocupi tota la pantalla o, en cas que ja sigui així, realitza l'acció inversa.
- Tancar.
Per a moure una finestra, podeu prémer amb el botó esquerre sobre la barra superior i, sense deixar-lo anar, arrossegueu la finestra.
A la cantonada superior esquerra, hi ha una petita fletxa que mira avall, si hi feu clic esquerre, apareix un menú que us permet fer les mateixes accions que ja hem comentat i alguna cosa més.
A la part esquerra, hi trobareu una vista en format de dreceres que és molt útil per a treballar amb els vostres arxius.
Si voleu afegir al requadre esquerre una drecera a alguna carpeta, és tan fàcil com fer clic a la carpeta i, sense deixar anar, arrossegar-la al requadre de dreceres.
Si ho preferiu, en lloc de dreceres, podeu canviar el requadre esquerre en format d'arbre. Per fer-ho, al Thunar, premeu Visualitza - Subfinestra lateral - Arbre. Al menú Visualitza hi trobareu moltes opcions per configurar el Thunar al vostre gust.
Amb el menú Vés podeu anar a diferents localitzacions especials:
* Obre el pare. És com pujar un nivell amunt.
* Endarrere. Va a l'últim directori visitat, sigui el que sigui.
* Endavant. Va a l'últim directori visitat abans de fer endarrere.
* Inici. Va al directori home de l'usuari, la seva carpeta d'Inici.
* Paperera. Mostra els fitxers llençats a la paperera des de l'últim cop que es va buidar.
A més d'aquestes localitzacions, també hi són les dreceres.
Per acabar,i, només par a usuaris avançats: es pot obrir el navegador d'arxius Thunar amb drets d'administrador teclejant des del terminal: $ sudo thunar. Cal tenir cura de no esborrar arxius del sistema erròniament!
# Guia Ubuntu/Teclat

Als Paràmetres del sistema - Maquinari - Teclat, hi trobareu els ajustos bàsics del teclat. O bé Tecla Menú - Tots els ajusts - Maquinari - Teclat. Al apartat Paràmetres de la disposició , hi trobareu el tipus de teclat. Normalment, si heu triat l'idioma català, ja estarà configurat correctament. En el cas d'un Live CD, potser haureu d'afegir el teclat "Català (Espanya, L amb punt volat).
Si heu configurat bé el vostre idioma durant la instal·lació triant el tipus de teclat adient, no hauríeu de tindre cap problema. Però en el cas que el teclat no funciona com cal (que no faci bé accents, la @, etc.) ho podreu configurar amb el Terminal:
$ sudo dpkg-reconfigure keyboard-configuration
Haureu de respondre algunes preguntes. El teclat més comú, si no sabeu quin teniu exactament, és el "PC genèric de 105 tecles". País d'origen "Espanyol" i disposició del teclat "Español - Català (Espanya, L amb punt volat)".
# Guifi.net. Tutorial/Supernode

Un supernode és un punt de la xarxa on simultàniament es dóna cobertura als usuaris de la zona i realitza un enllaç entre dos punts distants de la xarxa. Per tant, és un punt que dóna cobertura als usuaris (nodes finals) i/o uneix altres punts de la xarxa.
Típicament, estan formats per un mínim d'una antena sectorial (pels usuaris de la zona), 2 antenes directives (per la connexió a llarga distància) i 3 ràdios (una per cada antena). Solen realitzar dos tipus de connexions:
* Amb un (o més) supernode(-s). Aquestes connexions se solen realitzar mitjançant microones a una freqüència de 5GHz o mitjançant fibra optica.
* Amb els usuaris que es connecten al punt d'accés. Aquesta connexió se sol realitzar amb microones a una freqüència de 2,4 GHz (l'habitual utilitzada pels mòdems ADSL domèstics).
La finalitat d'aquest apartat és ajudar a qualsevol persona, amb coneixements informàtics o no, a instal·lar i configurar un node per poder connectar una zona a la xarxa guifi i distribuir el senyal entre els veïns creant un punt d'accés.
Com s'organitzarà un supernode? Un esquema molt simple és (només es mostre una de les dues ràdios i de les dues antenes) és el de la figura "Esquema simple supernode de Guifi.net".
Es mostrarà que es necessita i com s'arriba a muntar i configurar tot això.
# Guifi.net. Tutorial/Muntatge d'un supernode i punt d'accés

La finalitat d'aquest apartat és ajudar a qualsevol persona, amb coneixements informàtics o no, a instal·lar i configurar un node per poder connectar una zona a la xarxa guifi i distribuir el senyal entre els veïns creant un punt d'accés.
Això encara està en fase de notes inconnexes. Encara s'ha de fer molta feina abans pugui ser útil.
Com s'organitzarà tot el material? Un esquema molt simple és (només es mostre una de les ràdios i d'antenes) és el de la figura "Esquema simple node guifi".
Es mostrarà com s'arriba a muntar i configurar tot això. Es començarà amb el muntatge de la capça amb la placa de l'encaminador, les ràdios i els connectors de les antenes i del port Ethernet.
# Guió expositiu

ELABORAR UN GUIÓ EXPOSITIU
1.1 Com és un guió expositiu?
La gran majoria de guions expositius segueixen una mateixa estructura. És una organització típica, coneguda tant per qui l’elabora com per qui escolta l’exposició. Aquest fet facilita la comunicació entre les persones. L’esquema següent recull l’estructura general d’un guió expositiu:
-Introducció : -Anunci del tema que es tractarà.
-Desenvolupament: -Diferents apartats, corresponents a
-Conclusió: - Síntesi de les informacions més rellevants.
1.2 Com s’organitza la informació en el guió ?
Elaborar un guió expositiu vol dir organitzar la informació recollida en un esquema com el que acabem de veure. Però abans d’ordenar-la, en primer lloc cal valorar-la i, a continuació, s’ha d’optar per un model concret de desenvolupament.
-Valorar la informació recollida. Segons el material que recollim, podem caure fàcilment en l’error d’adoptar un punt de vista favorable o contrari al tema que s’ha de desenvolupar. Cal evitar-ho i ser prou hàbil per buscar un enfocament crític. -Optar per un model de desenvolupament. Segons quins siguin els diferents temes que poden donar lloc als diversos apartats del guió, cal optar per un desenvolupament cronològic, temàtic o d’un altre tipus. Per acabar l’últim pas que seguirem per organitzar les dades d’un guió expositiu és el de preparar la introducció i la conclusió. Aquestes dues parts de l’exposició són decisives en la valoració final de l’auditori. Es poden redactar quan es vulgui, però seria preferible fer-ho quan ja es tingui ben clar l’ordre que seguirà el desenvolupament, que és la part central i la que determina les altres dues.
# Qué és la profunditat de camp

La profunditat de camp es un terme que fa referència a la zona de la escena que queda correctament enfocada en prendre la imatge. Aquesta zona es més o menys gran depenent de molts factors.
Segons unes formules que veurem després, la profunditat de camp varia segons:

## Obertura

    A més apertura menys profunditat de camp.

## Distancia d'enfoc

    A més distancia mes profunditat de camp.

## Distancia focal

    A més distancia focal menys profunditat de camp.

## Cercle de confusió

    Com mes petit es el cercle de confusió menys profunditat de camp.

# Conceptes emprats
## Cercle de confusió

Mida del punt mes gran que pot haver-hi a la imatge de forma que es continui veient com un punt, sense veures com un cercle o taca}
Un dels conceptes sovint mes malentesos es el de cercle de confusió. Aquest terme fa referència a la mida del punt mes gran que pot haver-hi a la imatge de forma que es continui veient com un punt, sense veures com un cercle o taca. Naturalment aquest concepte es totalment relatiu, i depèn de factors com l'agudesa visual de la persona que observa la imatge o la mida en què es presenta aquesta.
Com que normalment a l'hora de pendre imatges no es pot parar en tants detalls, s'ha pres com normal el tenir un cercle de confusio que correspongui a 1/1440 de la diagonal de la imatge. El fet de mesurar-lo de relativament a la mida de la imatge ens lliura del primer factor important: la escala d'ampliació.
Així sont valors habituals:
Cercles de confusió per als formats mes corrents de negatiu :
| format | negatiu | c.d.c. |
| APS-C | 15×22,5 mm | 19 μm |
| 135 | 24×36 mm | 30 μm |
| 120 | 60×45 mm | 50 μm |
| | 60×60 mm | 60 μm |
| | 60×90 mm | 75 μm |
Es de notar que algunes marques d'aparells fotografics consideran aquest estandar insuficient i prenen com a cercle de confusió normal el 1/1800 ó, inclús, el 1/2000 de la diagonal de la imatge.

## Hiperfocal

A partir de les formules que veurem més endavant, neix el concepte de hyperfocal. La hyperfocal es la distancia si enfoque a la qual la profunditat de camp s'extendra desde la meitat de aquesta distancia fins a l'infinit. Un exemple: La hiperfocal en determinades condicions es de 5m. Si enfoquem a 5m tindrem una imatge on tot sembli correctament enfocat desde 2,5 m fins al infinit.

# Fórmula de la profunditat de camp

La màxima i mínima distancia d'enfoc ve donada per:
$d={\frac {D}{1\pm {\frac {f\cdot c\cdot (D-L)}{L^{2}}}}}$
on

## D

    és la distancia d'enfoc

## f

    és l'apertura

## c

    és el diàmetre del cercle de confusió

## L

    és la distancia focal
d'aquí es dedueix que:
${\frac {1}{d}}={\frac {1}{D}}\pm {\frac {f\cdot c}{L^{2}}}\cdot {\frac {D-L}{D}}$
i, savent que:
$h={\frac {L^{2}}{f\cdot c}}$
resulta:
${\frac {1}{d}}={\frac {1}{D}}\pm {\frac {1}{h}}\cdot {\frac {D-L}{D}}\approx {\frac {1}{D}}\pm {\frac {1}{h}}$
o, per $D\gg L$:
$\qquad d_{min}\approx {\frac {1}{{\frac {1}{D}}+{\frac {1}{h}}}}\qquad d_{max}\approx {\frac {1}{{\frac {1}{D}}-{\frac {1}{h}}}}$
# Apunts de fotografia/composició

Resum de la classe sobre composició i alguns dels conceptes presentats.

# Introducció

La composició es una caracteristica estudiada a la pintura i altres arts molt abans de l'aparició de la fotografia. Tot i que hi han coses molt particulars de la fotografia, en gral, es bo fixar-se en les normes de composició que s'han anat desenvolupant en pintura, escultura, paisatgisme, arquitectura i altres arts.
En general cal buscar la senzillesa, és a dir, disminuir el nombre de subjectes que apareixen a la imatge.

# Distribució estática

Hi han diverses distribucions estátiques que s'han emprat moltes vegades en composicions estátiques com bodegons, paisatges i altres composicions.

## Distribucions verticals

    Donen la sensació de força, de tensió.

## Distribucions oblicues

    Donen la sensació de un proces dinàmic.

## Distribucions horitzontals

    Donen la sensació de equilibri, de calma, de mort.

## Distribució en S

    Son distribucions que "ajuden".

## Distribució en triangle

    Son distribucions típiques de retrat i de bodegó

## Distribució en L

    Son distribucions típiques de bodegó

## Decorat teatral

    Es una distribució en tres planells; fons, acció i front.

# El ritme
## La regla dels terços

Es la regla mes coneguda. Consisteix a posar els elements principals de la imatge en els punts nodals creats en dividir la imatge en una cuadricula de 3x3 parts iguales, tal com es veu a la figura \ref {fig.Regla_tercos}.
\begin{figure}[htbp]
\includegraphics*{composicio/tercos.eps}
\end{figure}

## La regla aurea

Es una forma de dividir la imatge de manera que quedin dues parts que siguin proporcionals a les de la divisió aurea. Aquesta estableix que una recta sigui dividida en dues parts de manera que \emph{la proporció entre la part més petita i la mes gran sigui igual a la proporció entre la part mes gran i el tot}. Això correspon, aprox., a una distribuicio 1.618.
Matemàticament si prenem 1 per a la part "gran" i x per la petita, i, doncs, $1+x$ per al total, queda:
${\frac {x}{1}}={\frac {1}{1+x}};x^{2}+x=1;x^{2}+x-1=0;x\approx 0.618$
S'en pot veure un exemple de divisions horitzontal i vertical a la figura
\begin{figure}[htbp] \includegraphics*{composicio/aurea.eps}
\end{figure}

# Aires

En una imatge son tan important els subjecte com els espais que hi han entre ells. Aquest espais es denominan "aires"

## El moviment
# Perspectives
## Perspectiva atmosfèrica

Es la perspectiva típica de quan es mira al horitzo, en què hi han muntanyes o similar llunyanes que van perdent claredat amb la llunyania.

## Perspectiva lineal
# Altres efectes
## Efectes de to
# Procediment de treball

* Localitzar els centres d'interès.
* Analitzar el tema.
** Localitzar els elements de la escena.
** Veure com es relacionen.
* Col·locar els centres d'interès segons la regla dels terços
o la perspectiva aurea.
* Omplir l'encuadre: Acostarse i/o simplificar.
# Tipus de càmeres
   ## Compacta

       És el tipus de càmera més conegut. Es caracteritza per les seves formes compactes i petites que permeten transportar-la amb comoditat i per estar, generalment, totalment automatitzada. És la càmera ideal per a qui, sense tenir coneixements formatius ni professionals de fotografia, vol fer fotografies (per exemple d'esdeveniments familiars i de les vacances) sense més complicacions.
       La majoria de càmeres digitals són de tipus compacte, i en els darrers anys les seves prestacions han millorat força, acostant-se cap a moltes rèflex.

   ## Compacta d'un sol ús

       Cada cop es fan més càmeres compactes d'un sol ús. Són molt senzilles i no cal esperar-ne gran cosa, però són molt adequades per a sortides informals o esportives; i els models amb flaix, per reunions festives.

   ## Instantània

       Càmeres per a pel·lícules instantànies. Tradicionalment de Polaroid \textregistered, però últimament també d’altres fabricants com Fuji\textregistered.

   ## Rèflex

       La seva característica principal, i que és allò que els dóna nom, és el fet de tenir un mirall entre l'objectiu i la pel·lícula, que dirigeix la imatge provinent de l'objectiu cap a un visor. Això permet que el que es vegi pel visor sigui emph{exactament} el que es projectarà sobre el sensor (si bé és habitual que es retallin una mica les vores de la imatge).Antigament solien ésser càmeres amb dos objectius. El superior era el que incorporava un mirall que projectava la imatge sobre el visor. L'inferior era el que realment feia la fotografia.

   ## Rèflex d'un sol objectiu (SLR)

       Són les càmeres mes versàtils per a les persones aficionades a la fotografia. Per la seva construcció permeten un canvi fàcil d'objectius i de tota una sèrie d'accessoris. A més a més tant el seu pes i volum com el preu són relativament moderats.

   ## Rèflex digital (DSLR)

       És la versió digital de la càmera rèflex. En parlar de rèflex digital es dóna per suposat que es tracta d'un únic objectiu.

   ## Rèflex de dos objectius (TLR)

       Són càmeres de visor independent. Un objectiu serveix per veure la imatge real; i amb l'altre, es fa la fotografia. Aquestes càmeres tenen un error de parel·latge, que es farà més evident com més a prop estigui la càmera de l’objecte.
# Apunts de fotografia/diafragma

El diafragma és un aparell, normalment en forma de disc, que se situa dins l'objectiu i que permet regular la quantitat de llum que capta de la càmera, es pot fer l'equivalent de que fos una "aixeta de llum".
El diafragma és mesura en passos de llum, que son de la forma f1:X, on X és l'obertura del diafragma. Alguns valors típics són 2.8, 4, 5.6, 8, 11, 16, 22, tot i que, com amb totes les coses, hi han objectius especials que s'allunyen bastant d'aquestos valors, tant per sobre com per sota.
Com més alt és el valor del diafragma, menys llum és deixa entrar, i a la inversa.
Per qui vulgui saber d'on surt aquest valor, el valor "f" és el resultat de dividir el diàmetre de entrada del objectiu (la lent del davant) entre la seva longitud focal.
Una altra conseqüència important de l'apertura del diafragma és la profunditat de camp. A l'hora d'enfocar un objecte determinat, nosaltres el que estem fent és dir-li a la càmera quin plànol volem que estigui enfocat o, millor dit, a quina distància tenim allò que volem que sigui enfocat. Però només enfoquem perfectament aquest punt: un mil·límetre més a prop o més lluny ja estaran desenfocats.
No obstant, hi haurà una zona al voltant d'aquest punt on els objectes estaran tan poc desenfocats, tan a prop d'un focus perfecte, que ens serà impossible a simple vista dir que no estan enfocats. A aquesta zona en diem profunditat de camp.
Un valor de f alt (diafragma tancat) ens donarà una gran profunditat de camp. Tindrem objectes definits a diverses distàncies, el que ens pot ser útil, per exemple, per a paisatges.
Un valor de f baix (diafragma obert) ens donarà poca profunditat de camp. Tindrem l'objecte enfocat però el fons desenfocat, el que ens pot ser útil, per exemple, per a retrats, on només volem enfocar al subjecte i que el fons surti desenfocat per a no treure-li protagonisme.
# Apunts de fotografia/objectius

Els objectius, després de la pel·lícula o el sensor són el anima-mater de la fotografia. Son els aparells òptics que permeten recollir la llum projectada per una escena i formar-ne una imatge sobre el captador.

# Distancia focal

Es la distancia teòrica a la que estaria una lent perfecte i extremadament petita de la imatge projectada sobre el sensor. A la practica, donada la complexa construcció dels objectius, es una dada que ens dona el fabricant i que ens creurem tal qual.

## Objectius normals

Estrictament son els objectius que tenen una longitud focal igual a la diagonal del sensor. En la pràctica s'inclouen tot un marge de longituds per sobre i per sota d'aquesta. En 35mm es consideren normals els compresos entre 40 i 60 mm.

## Gran angulars

Son els objectius de longitud focal inferior a la normal. En 35mm es consideren per sota dels 35mm. Com indica el seu nom, la seva principal avantatge es que abasten molt de camp, permeten fer fotografies en espais reduïts que no "cabrien" en una càmera normal.

## Teles

Son els objectius de longitud focal superior a la normal. En 35mm es consideren a partir dels 70mm. El primer que ve al cap quant es pensa en un teleobjectiu sol ésser el fotografiar objectes llunyans, però això es només una de les múltiples aplicacions que tenen.

## Altres

Hi han objectius especials com els ulls de peix que donen un angle de cobertura extrem o els de control de perspectiva per arquitectura.

# Obertura

L'obertura, o emph{número f}, es la relació entre la distancia focal i el diàmetre de la pupil·la d'entrada.
$obertura={\frac {distanciafocal}{pupil\cdot lad'entrada}}$
La obertura d'un objectiu acostuma a ésser variable. Es varia mitjançant el \index{Diafragma}\emph{diafragma} que es una forat que es pot variar de mida per permetre passar mes llum o menys. En les cameres mes senzilles el diafragma es una simple lamina amb un o diversos forats que es desplacen per quedar posats davant del objectiu. Normalment, però, està format per una sèrie de lamines format un anell que s'obre o es tanca de forma variable.
# Basc/Guia de pronunciació

La pronunciació i l'escriptura del basc són molt senzilles. Ben poques llengües hi ha en què la correspondència entre la forma d'escriure alguna cosa i dir-la sigui tan exacta. Val a dir que el castellà és, per raons històriques, la llengua que té una pronunciació més semblant al basc. Així doncs, prendre el castellà com a punt de referència és una bona manera de saber com es pronuncia una paraula basca. No obstant això, hi ha algunes diferències respecte al català i al castellà que cal tenir en compte. Analitzem-les:
* AVÍS:
* Les lletres c,ñ,q,v,w i y no existeixen en l'alfabet basc, tot i que en el cas de la ñ la podem trobar en noms propis a causa de la influència de la grafia castellana, com són els casos d'Iñaki o Iruña.

## Vocals

| Lletra | Pronunciació aproximada |
| a | Com la a al mot tant |
| e | Com la e tancada de bes |
| i | Com la i al mot inici |
| o | Com la o tancada de cóm |
| u | Com la u al mot un |

## Consonants

| Lletra | Pronunciació aproximada |
| b | Com la b de babau |
| d | Com la d al mot dedicació |
| f | Com la f al mot formiga |
| g | Com la g al mot gat, sempre es llegeix així, ja sigui davant de e o i |
| h | No representa cap so, és com la nostra h d'humà |
| j | Com la j castellana de jarrón, en dialecte biscaí es llegeix com la ll de lleure |
| k | Com la c al mot casa |
| l | Com la l castellana al mot lavar |
| m | Com la m al mot mamar |
| n | Com la n al mot nadar |
| p | Com la p al mot pap |
| r | Com la r al mot ara |
| rr | Com la rr al mot carro |
| s | Com la s al mot seure |
| t | Com la t al mot tatuar |
| x | Com la x catalana al mot xarxa |
| z | Es tracta d'un so semblant a la z catalana de zebra, però més a prop de la pronunciacio de la s |

## Dígrafs

| Dígraf | Pronunciació aproximada |
| tx, ts i tz | Aquests tres dígrafs representen tres sons diferents. El dígraf tx és pronuncia igual que en català, com en la paraula totxo. El dígraf tz és pronuncia igual que en català, com en la paraula realitzar |
| in | Sempre es llegeix iny com en la paraula enginy |
| vocal+i+vocal | La i situada entre dues vocals es llegeix com la nostra ll de llenya |