# El verb català: punts clau

El verb és una categoria gramatical que ocupa el nucli del Sintagma Verbal. Com a tal, pot anar acompanyat de diferents complements (Complement Directe –CD-, Complement Indirecte –CI-, Atribut, Complement Predicatiu –Cpred-, Complement Circumstancial –CC- o Complement de Règim Verbal –CRV-.

## Formació del verb

les formes verbals poden fragmentar-se en lexema + auxiliaritat. El lexema verbal expressa el contingut lèxic del verb; mentre que l’auxiliaritat és el conjunt de morfemes de flexió (desinències) que indiquen el nombre (singular o plural), la persona (1a, 2a, 3a…), el temps (passat, present, futur), l’aspecte (perfet o imperfet) i el mode (indicatiu, subjuntiu o imperatiu) de la forma verbal corresponent; per exemple:
Lexema auxiliaritat Baix + aven (3a p. pl. pret. imperfet d’indicatiu) Perd + éssiu (1a p. pl. pret. Imperfet de subjuntiu)
, per tant, és la part del verb formada per morfemes que aporten diversa informació. A continuació es detalla aquesta informació:
1. El morfema de nombre: singular (menjo) o plural (mengen)
2. El morfema de persona: 1a persona (parlo, parlem), 2a persona (parles, parleu) i 3a persona (parla, parlen)
3. El morfema de temps: present (canto), passat (cantava) i futur (cantaré)
4. El morfema de mode:
* Indicatiu: per exposar les idees (A mi m’agraden tots els esports)
* Subjuntiu: per expressar un desig (Tant de bo aprovi l’examen)
* Imperatiu: per donar una ordre (Dóna-m’ho ara mateix!)
5. El morfema aspectual:
* Perfectiu: les formes que presenten l’acció verbal acabada, és a dir, que té principi i fi, i són completes: vaig menjar, he passejat, havien vingut. Els temps verbals d’aspecte perfectiu són el pretèrit perfet d’indicatiu i tots els temps compostos.
* Imperfectiu: les formes que presenten l’acció verbal inacabada o en vies de realització, és a dir, que se’n coneix l’inici però no l’acabament: dibuixava, estudio.

## Tipus de verbs

els verbs es poden classificar en simples (una sola paraula) o en compostos/perifràstics (dues paraules: auxiliar + verb). Per formar les temps compostos necessitarem el verb més un auxiliar, el qual estarà en infinitiu (jo vaig comprar molt) o en participi (jo he comprat molt).
Les conjugacions* segons les vocals temàtiques que presenten a l’infinitiu, els verbs es classifiquen en tres conjugacions:
Primera (a) ...-ar Portar
Segona (e) ...-re Perdre
Tercera (i) ...-ir Dormir (pur) Fregir (incoatiu)
Dintre de cada conjugació podem trobar verbs regulars (tots es conjuguen igual) o verbs irregulars (no segueixen cap patró). Quan les formes verbals presentin certes irregularitats – o bé al lexema o bé a l’auxiliaritat – i, per tant, no segueixin els models corresponents de conjugació verbals, parlarem, aleshores, de verbs irregulars. De fet, les tres conjugacions presenten certes irregularitats; tanmateix, la segona és la més irregular. Vegeu l’annex amb la mostra de verbs regulars conjugats i amb els principals verbs irregulars.

## Formes no personals

Les formes no personals del verb són: l’infinitiu, el gerundi i el participi.
1. L'infinitiu pot realitzar la funció de substantiu. Un dels principals usos, a més de fer d’auxilars (jo vaig venir), és formar part de les perífrasis verbals.
2. El gerundi pot realitzat la funció d’adverbi. Pel que fa a l’ús del gerundi, cal vigilar perquè aquest no pot expressar mai una acció posterior a la del verb principal. És a dir, la frase “Hi va haver un gran nombre de visitants, provocant així la caiguda de la segona planta” és incorrecta, ja que el gerundi “provocant” és una acció posterior a la del verb principal “va haver”. Per tal que sigui correcte ha d’expressar anterioritat (havent sopat anirem al cinema) o simultaneïtat (Vaig anar-hi corrent).
3. El participi pot realitzar la funció d’adjectiu. El participi, a diferència de l’infinitiu i del gerundi, permet la flexió de gènere i nombre: polit, polida, polits, polides, per tant, es recomana fer sempre la concordança (Ja he rebut les cartes  ja les he rebudes). Un dels principals usos, a més de fer d’auxilars (jo he vingut), és formar part de les perífrasis verbals.

## Les perífrasis verbals

són unes unitats verbals compostes de dues formes – una de variable i una altra d’invariable – que, en combinar-se directament o per mitjà d’una preposició, adquireixen un únic sentit verbal. Tant l’infinitiu, com el gerundi, com el participi poden formar part de les perífrasis verbals. Les més freqüents són:

### Perífrasis d'infinitiu

* d'obligació : haver + de + inf. : Haig de sortir
caldre + inf. : Cal examinar-se caldre + que + oració : Cal que us examineu
* de probabilitat: deure + inf.: Deuen ser els teus pares
* d'imminència : anar + a + inf. : Anàvem a pujar.
Estar a punt de + inf.: L'aigua estava a punt de sortir. Començar a + inf.: Començava a ploure.
* de possibilitat: poder + inf.: Podem demanar una reunió urgent.
* d'intencionalitat: voler + inf.: Volen aclarir l'assumpte.
* de reiteració : tornar a + inf.: Tornarem a fer-ho.
Perífrasis de participi:
* de conseqüència: quedar + participi: Vam quedar angoixats.
restar + participi: El problema restà solucionat. deixar + participi: La teva interpretació em deixa parat.
Perífrasis de gerundi:
* de duració: estar + gerundi: Estan estudiant.
El nucli del sintagma verbal, és a dir el verb, pot classificar de les següents formes:
1. Verb copulatiu (ser, estar, semblar) + compl. Atrib. Són verbs buits de contingut que serveixen d'unió entre el subjecte i el seu atribut. O Verbs predicatius + compl. Verbals. Són la resta de verbs que sí expressen una acció. Aquests es poden subclassificar en:
* Transitius: Necessiten un Complement directe (CD): He comprat pomes
* Intransitius: No necessiten un CD: He caminat molt
* Pronominals: verbs acompanyats de pronoms febles: rentar-se (reflexiu), queixar-se, atrevir-se, parlar-ne, anar-se'n, etc.
2. Verbs regulars o verbs irregulars
3. Verbs impersonals: ningú els fa l'acció (verbs meteorològics, haver-hi): plou, hi ha...
Utilització de les formes verbals: cal saber quin temps verbal s'ha d'utilitzar en cada situació. 1. IMPERATIU: Per donar una ordre en català utilitzem la 2a persona del plural (No fumeu) i no pas l'infinitiu (*No fumar)
2. IMPERATIU: per donar una ordre afirmativa
a. Beu aigua! b. Beveu aigua! c. Moveu l'armari! d. Encenguem el foc! • En aquest punt cal tenir en compte un aspecte: l'ús de la “g” en alguns verbs de la 2a conjugació. Com a norma general, l'imperatiu utilitza un “g” a la seva conjugació. Però hi ha vegades que no. Com a guia hem d'utilitzar les persones singulars, és a dir, si la 2a persona del singular no porta g, la 2a persona del plural tampoc en durà i si la 3a persona del singular sí que en porta, la 1a i la 3a del plural també en duran, tal com es mostra en l'exemple:
3. PRESENT DE SUBJUNTIU (acostuma a portar una “g”): per donar una ordre negativa. a. No begueu vi! b. No encenguem el foc! c. No mogueu l'armari! 4. PRESENT DE SUBJUNTIU: expressar un desig a. Tant de bo em donin un premi. b. Tant de bo pugui venir.

## Irregularitats que cal recordar

1. Hi ha verbs que segons la 1a persona es consideren incoatius (utilitzen “eix”) i o purs:
2. En català no hi ha cap infinitiu que acabi en –guer, ni cap gerundi que acabi en –guent, per tant, formes com sapiguer, sapiguent o capiguer, capiguent són incorrectes. Cal dir, saber, sabent i caber, cabent.
La correlació verbal: quan en una frase s’han de relacionar dos verbs, aquests s’han de correlacionar de la següent manera:
1. Present d’indicatiu + present de subjuntiu Desitgem que passis un bon dia
2. Pretèrit perfet d’indicatiu + pretèrit imperfet de subjuntiu Vaig desitjar que es recuperés ràpid
3. Si + Present d’indicatiu + futur Si demà em portes el pa, t’estaré molt agraïda.
4. Condicional compost + pretèrit plusquamperfet de subjuntiu Hauríem volgut que hagués menjat més
5. (Si) + Pretèrit imperfet d’indicatiu o de Subjuntiu + Condicional Simple Si no menties tans soviet, tothom et creuria Si vinguessis a casa t’ho donaria
6. Futur d’indicatiu compost / el present de subjuntiu + Futur simple: Les que hauran superat la prova tindran plaça Les que no superin la prova ho tindran difícil.
7. Pretèrit plusquamperfet de subjuntiu + Condicional compost Si haguessis vingut t’ho hauria donat Alerta! No s’ha de fer: *Si haguessis vingut t’ho hagués donat.