OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guia Ubuntu/ImpressióKDE
## Impressores

Instal·lació d'una impressora
Si voleu configurar la vostra impressora, heu d'anar a Arranjament del sistema – Maquinari - Configuració d'impressora.
Per instaŀlar-ne una, caldrà que feu clic a la icona + Impressora nova.
És molt possible que el sistema ja hagi detectat la vostra impressora i hi aparegui llistada; en aquest cas, la trieu i premeu Endavant. Un cop finalitzat l'assistent, la vostra impressora apareixerà al menú impressores locals. Si la seleccioneu, a la part dreta de la finestra podreu editar les seves propietats o veure la cua de treballs pendents d'impressió.
En cas que no hi aparegui al llistat de detectades, haureu d'indicar manualment al sistema el tipus d'impressora (local o xarxa) i després el fabricant i model. Un assistent molt semblant al d'altres sistemes operatius us guiarà per instal·lar-la. Normalment no caldrà posar cap CD, sovint el controlador és lliure i ja ve amb la distribució.
També es pot trobar ajuda referent a impressores aquí:
http://openprinting.org
http://www.openprinting.org/printers
Si heu d'instaŀlar una impressora en xarxa, podreu trobar informació útil en aquest enllaç del blog (Miquel Adroer i Llauradó):
http://miquel66.caliu.cat/2010/03/22/oce-tambe-imprimeix-amb-linux/
Compartir una impressora
Amb Kubuntu és molt simple compartir una impressora en xarxa. No requereix l'edició manual d'arxius de configuració.
S'assumeix que ja hi ha una impressora instaŀlada i funcionant a l'ordinador amb el Kubuntu que s'utilitzarà com a servidor d'impressió.
1r pas. Al servidor (on teniu la impressora connectada), obriu el gestor d'impressió. Arranjament del sistema - Configuració d'impressora (Maquinari).
2n pas. Feu clic a Arranjament del servidor i marqueu la casella on diu: Comparteix les impressores publicades connectades a aquest sistema. Feu clic a Aplica.
Ara, a l'ordinador client (al qual voleu imprimir remotament),
1r pas. Obriu el gestor d'impressió.
2n pas. Feu clic a Arranjament del servidor i marqueu l'opció: Mostra les impressores compartides per altres sistemes operatius. Feu clic a D'acord.
Ara. des de l'ordinador client, ja podreu obrir qualsevol document i provar d'imprimir. Si aneu a Fitxer - Imprimeix ha d'aparèixer la impressora compartida.
# Guia Ubuntu/Instaŀlació Kubuntu 12.04

El procés d'instaŀlació, com veureu tot seguit, és molt senzill.
Les següents captures de pantalla poden variar segons el que tingueu instaŀlat al vostre ordinador. Si teniu un o dos discs durs, si hi teniu windows o altres sistemes operatius, etc. Si teniu dubtes us recomanem que us assessoreu correctament.
El primer que cal fer és, tal com es comenta a l'apartat Kubuntu LiveCD, iniciar el CD, triar l'idioma, prémer "Inicia el Kubuntu" i escollir l'opció "instaŀla el Kubuntu al PC".
Tot seguit, aneu responent les següents preguntes:
1r Pas. Benvingut.
2n Pas. Prepareu l'espai al disc
Arrivat aquest pas podeu tindre 2 opcions: A (si no teniu cap sistema instaŀlat) i B (amb algun sistema ja instaŀlat: windows, Linux, etc).
Opció A.
En el cas que no tingueu cap altre sistema operatiu instaŀlat veure una finestra semblant a la següent captura.
Si sou un usuari novell i podeu esborrar el contingut del disc dur, la primera opció Esborra el disc i utilitza'l per complet és la més fàcil, ja que automàticament farà tot el que calgui. L'opció Espeficicació Manual ... es recomana per a usuaris amb coneixements avançats de particions de discs durs.
Opció B.
Si ja teniu algun altre sistema operatiu instal·lat a l'ordinador, veureu una finestra semblant a l'Opció A, però amb tres posibilitats de particions:
1.- Instaŀla de manera paraŀlela, de manera que se n'hagi de triar ...
Aquesta és l'opció que cal triar per tal de conservar el sistema operatiu que tingueu ja instaŀlat. No caldrà que feu res especial, la instal·lació és totalment automatitzada.
El que si podreu determinar si us bé de gust, és el tamany de les particions per cada sistema operatiu. On diu Després, podreu canviar-ho i, per exemple, pot ser triar un 50% del disc per a windows, i l'altre 50% pel Kubuntu.
2.- Esborra el disc i utilitza'l per complet.
Evidentment, aquesta opció no conservaria el sistema operatiu detectat. Esborraria tot el disc abans d'instal·lar el Kubuntu.
3.- Especificació manual ... El mateix que a l'opció A.
3r Pas. Configuració
En aquest punt, els usuaris novells no hauríeu de tocar res i premer Endavant.
Les modificacions a la Taula de particions, només les haurien de modificar usuaris avançats en sistemes Linux. Si és el primer cop que feu una instal·lació, seria bo que us assessoréssiu amb un usuari expert.
4t Pas. Fus horari
5è Pas. Teclat
6è Pas. Informació d'usuari
Important: L'usuari, amb la contrasenya que ara establiu, serà l'usuari administrador del sistema. Més endavant, aquest usuari serà qui tindrà privilegis per a tasques administratives del sistema.
7è Pas. Preparat per a instaŀlar
Finestra informativa de les dades d'instaŀlació.
En acabar la instaŀlació, una finestra us informarà que cal reiniciar el PC per a poder iniciar amb el Kubuntu ja instaŀlat al PC.
# Guia Ubuntu/Instaŀlació Kubuntu 12.04 USB
## Instaŀlació en una clau USB

Per a instal·lar el Kubuntu en una clau USB teniu dos opcions.
Una, seria fer la instaŀlació com si fos un disc dur normal tal com s'explica al capítol instaŀlació del Kubuntu d'aquesta guia. D'aquesta manera tindreu una instaŀlació normal la qual podreu afegir programari i desar documents d'igual manera com ho faríeu amb un Kubuntu instaŀlat en un disc dur amb la mobilitat que us aporta un dispositiu tant petit. Actualment es poden trobar bé de preu claus de 8 o 16 GB que us permetran instal·lar bastant programari. En aquest cas l'únic requisit que cal tindre en comte, i és molt important és: per evitar que la instaŀlació que feu al usb us afecti al disc dur del ordinador que feu servir, cal desconnectar-lo o inhabilitar-lo des de la bios del pc. Si no sabeu què és això últim serà millor que descarteu aquest tipus d'instaŀlació.
Si sou un usuari avançat, i sabeu identificar el dispositiu correctament sigui sda o sdb, pot ser no us caldrà inhabilitar el disc dur del PC, sempre que instal·leu el GRUB http://ca.wikipedia.org/wiki/GRUB a la clau usb i no al disc dur del PC.
L'altre opció molt més fàcil és fer una instaŀlació tipus Live-CD. Al capítol primer, instaŀlació del Kubuntu d'aquesta guia també es parla del Live-CD. Un Live-USB és el mateix però amb diferent suport. Bàsicament una sessió tipus Live no instal·la res al disc dur sense posar en risc l'ordinador el qual en feu ús. Per a iniciar la instaŀlació tipus Live feu clic al llançador d'Aplicacions icona blava amb la lletra K i, on diu Cerca , escriviu-hi USB.Aleshores feu clic a Creador de discos d'arrencada.
Primer cal triar una imatge *.iso fent clic a Altre ...
Després triar la clau usb allà on diu Disc USB a utilitzar:
Per acabar on diu En arrencar des d'aquest disc ... trieu una opció segons l'espai que disposeu.
Finalment feu clic a Creació d'un disc d'arrencada. En poc més de 10 minuts el tindreu instal·lat.
Per als usuaris novells, una manera fàcil d'identificar una clau USB o una partició d'un dis dur, és mirant la seva capacitat en GB.
# Llatí/Introducció al Llatí

En llatí les paraules poden ser de dos tipus:
| Llatí | Català |
| eo | vaig |
| fero | carrego |
| do | faig |
| Llatí | Català |
| abeo (ab + eo) | Marxo |
| transfero (trans + fero) | porto |
| reddo (red + do) | torno |

## Parts de la paraula

Els paraules variables (paraules que tenen un final variable depenent de la funció sintàctica que desenvolupen a la frase) tenen un lexema i una arrel

### El lexema

El lexema és la part invariable d'una paraula a la qual s'hi afegeixen els morfemes. El sufix final indica la funció de la paraula a la frase (per exemple, quan un esclau romà volia adreçar-se al seu amo (dominus) utilitzava la forma vocativa domin-e; equivalent a "Oh, senyor" en català) o la persona involucrada en la frase (per exemple, "jo domino" s'expressa "domin-or" i "ells dominen" "domin-antur"). En aquests casos, domin- és el lexema i -us, -e, -or i -antur són sufixos. Afegir els sufixos al lexema s'anomena declinar.

### L'arrel

L'arrel és la part de la paraula que conté el significat essencial d'una paraula. A diferència del lexema, l'arrel sí que té un significat per ella mateixa. Per exemple, el lexema de agito (avançar) és agit- i la seva arrel és ag (fer, conduir). Aquesta arrel és comuna en paraules de significats semblants com ago (faig), agmen (ser conduït). S'ha de tenir en compte la diferència entre lexema i arrel. A l'arrel ag se l'hi ha afegit el sufix (i)to que denota freqüència d'acció. Per tant, això forma el lexema agit- i paraules com agito (Moure's repetidament).
És possible que en una paraula l'arrel i el lexema coincideixin. Per exemple, en la paraula agere (infinitiu de fer) tan l'arrel com el lexema són ag-.

## Tipus de paraules
### Noms

Un nom (en llatí nomen) és "alguna cosa percebuda o concebuda amb la ment". Hi han dos tipus de noms: els substantius i els pronoms.
* Substantius (nomen substantivum) és un nom que denota alguna cosa percebuda o concebuda. Exemples: oppidum (ciutat), fluvius (riu) o pueri (nen).
* Pronoms (pronomen) són unes paraules que s'utilitzen per substituir els subtantius. Exemples: ea (ella), ego (jo).
Els noms tenen terminacions (anomenades declinacions) i tres incidents: nombre, gènere i cas. El nombre indica si el nom es refereix a una o diverses coses; el gènere indica si l'objecte és femení, masculí o neutre; i el cas indica el comportament de la frase. El cas és un concepte que no tenim en català, i per això pot costar una mica d'entendre, però farem els possbiles perquè sigui entenedor.
# Llatí/Situació lingüística del llatí

El llatí, de la mateixa manera que el grec, pertany a la família de les llengües indoeuropees. Aquest grup de llengües rep aquest nom pel fet que totes eren parlades a la zona d'Europa i l'oest d'Àsia, fins a l'Índia. De totes aquestes llengües, n'hi han que s'assemblen més, i d'altres que no tenen gairebé res en comú, però es creu que totes provenen d'una mateixa llegua. Aquesta llengua comuna s'ha anomenat indoeuropeu. No s'ha conservat cap document escrit en indoeuropeu, i tampoc hi ha informació arqueològica. És una noció purament lingüística, un nom per anomenar l'origen de totes aquestes llengües.
Entre llengües com el llatí, el grec o el sànscrit, tenen algunes similituds. Vegem-ne uns exemples:

## Nombres

| Llatí | Grec | Sànscrit |
| tres | τρεῖς | tráyah |
| quattuor | τέτταρες | catvárah |
| quinque | πέντε | pánca |
| septem | ἑπτά | saptá |

## Relacions de parentesc

| Llatí | Grec | Sànscrit |
| pater | πατήρ | pitár |
| genitor | γενέτωρ | janitr- |
| māter | μήτηρ | mātár- |
La distància geogràfica i cronològica entre elles fa que no es manllevin paraules entre elles, i l'atzar queda exclòs, per tant l'única explicació és que tinguin un origen comú.
Tanmateix, la simple semblança de paraules entre dues llengües no és suficient per demostrar que estiguin emparentades. La certesa de que les llengües estan emparentades rau en la correspondència. Això consisteix en establir que a un determinat element de la llengua A li correspon quasi sempre a un altre element fix, no sempre semblant, de la llengua B. La gramàtica comparada descobreix i codifica aquestes correspondències i reconstrueix, a partir d'això, la forma de la paraula en indoeuropeu.
Per tant, les llengües indoeuropees mantenen una relació semblant a la que mantenen les llengües romàniques amb el llatí. Si, per algun motiu, no hagués quedat cap document escrit en llatí, es podria fer una reconstrucció aproximada de la llengua a partir de les llengües romàniques

## Situació del llatí

El llatí, doncs, és una llengua indoeuropea coneguda des del primer mil·lenni aC; però no s'han conservat documents escrits en llatí anteriors al 240 aC.
Des de llavors s'ha utilitzat com a llengua escrita, jurídica, diplomàtica o litúrgica. Com a llengua oral és difícil de fixar la data de la seva desaparició, perquè va ser un pas molt progressiu.
Respecte a la geografia, el llatí va ocupar gran part d'Europa i d'Àsia. Tanmateix, durant els principis del primer mil·lenni aC, només es parlava en un poble que es va instal·lar en una zona d'Itàlia, Latium. A Itàlia va conviure amb altres llengües (No totes indoeuropees), i el llatí no va ser una llengua especialment popular. Però passat un temps, amb la fundació de Roma i l'expansió de l'Imperi Romà, el llatí va esdevenir la llengua del poder i va reduir la resta de llengües a idiomes locals.
# Llegenda del Mariner de Sant Pau

Aquesta llegenda del Mariner de Sant Pau és una llegenda catalana de la qual va ser transmissor Mossèn Jacint Verdaguer.
Fa molts i molts anys, un mariner vivia a l’Empordà i feia viatges mar enllà fins a Mallorca. La seva família l'esperava impacient quan tornava de la mar per disfrutar les hores de lleure tots plegats. Però un dia, tot es va capgirar. Quan era mar endins, el cel s'enfosquí com les entranyes d'una balena i un vent huracanat començà a sacsejar amb furia la nau. Tot invocant a la verge del Carme va aconseguir salvar-se mentre veia com la nau se li feia miques. Quan arribà a port, veié desesperat com la mar havia arrasat la seva casa i s'havia endut tots aquells que estimava. Sol i trist, va agafar l'únic objecte que li quedava: un rem,i decidí allunyar-se del mar fins a un lloc on ningú no conegués què era el rem que duia amb ell.
Era la tardor i les fulles dels arbres començaven a caure quan va arribar a Banyoles. Les noies filaven vora el llac,semblaven bona gent, però quan va veure l'aigua del llac,va recordar-li massa la seva antiga llar i va decidir marxar. Tot caminant i buscant un lloc on quedar-se, ja era prop de nadal i va decidir parar-se a Besalú. Els nois i noies del poble jugaven a la plaça, estaven contents, i fins i tot el convidaren a afegir-s'hi. Però quan preguntà a una noia si sabia què era l'objecte que portava i li va dir que era un rem, va decidir seguir el seu camí.
Mirant les serralades, va travessar boscos i prats i arribà a Olot. Ja era dilluns de Pasqua i quan va veure un grup de gent reunida en un dels barris d'Olot es va parar. Celebraven la Pasqua i ballaven el ball del triai. Tot i que els va trobar bona gent i acollidors, quan va demanar a diverses persones què era l'objecte que portava i una li va respondre: un rem. Va pensar que calia continuar el seu camí.
I va arribar a Sant Pau de Segúries. Des del primer moment s'hi sentí com a casa. Allà també estaven de festa, en una ermita a prop del poble. Ells sí que van prendre el seu rem per una pala de forner, que és un pala per treure i posar el pa del forn. I allí es va quedar, va refer la seva vida, va tornar a formar una família, va fer de pagès i va construir una masia que avui encara podem veure. La masia s'anomena: El mariner de Sant Pau.
Per això també el gegant de Sant Pau és un mariner per recordar aquell home que un dia va arribar al poble per quedar-s'hi.
# Flora del Pirineu català/Rosa sicula

El roser sicilià és un arbust nanofaneròfit caducifoli i espinós de la família de les rosàcies força rar a la serralada pirinenca. Es pot trobar en boixedes i bardisses de l'estatge montà fins als 1.900 m d'altitud. També s'anomena gavarrera glauca.

### Enllaç extern

* Diferents fotografies
TORNAR a l'índex
# Flora del Pirineu català/Rosa tomentosa

El roser tomentós és un arbust faneròfit de fulla caduca de la família de les rosàcies rar a la serralada pirinenca. Es pot trobar en bardisses de l'estatge montà i subalpí entre els 800 i els 2.000 m d'altitud. També es coneix amb el nom roser bord i roser de bosc.

### Enllaç extern

* Detall de la flor
TORNAR a l'índex
# Flora del Pirineu català/Rosa montana

El roser muntanyenc és un arbust nanofaneròfit caducifoli de la família de les rosàcies molt rar a la serralada pirinenca. Viu en sòls pedregosos de l'estatge subalpí entre els 1.400 i els 2.000 m d'altitud.

### Enllaç extern

* Fruits
TORNAR a l'índex
# Flora del Pirineu català/Rosa pimpinellifolia

El roser espinosíssim és un arbust faneròfit caducifoli de la família de les rosàcies rar a la serralada pirinenca. Es pot trobar en matollars i boscos clars de l'estatge montà al subalpí fins als 2.100 m d'altitud. També es coneix com a rosa, rosa borda i roser bord. Aquesta espècie de roser és la més petita de tots.
| Aspecte general | Detall de la tija coberta d'agullons |
| Detall de la flor | Fruit, gavarró |
TORNAR a l'índex
# Flora del Pirineu català/Rosa sempervirens

El roser englantiner és un arbust nanofaneròfit perennifoli de la família de les rosàcies comú als Prepirieus orientals. Viu en alzinars i bardisses i es pot trobar només fins als 1.200 m d'altitud. Té molts noms populars: englantina, englantiner, mosqueta, rosa alexandrina, rosa de ca, rosa de tot l'any, roser d'hivern, roser de marges entre d'altres.
| Aspecte genera | Flor |
| Detall de les fulles | Fruit, cinoròdon |
TORNAR a l'índex
# Flora del Pirineu català/Rosa pendulina

El roser alpí és un arbust faneròfit caducifoli de la família de les rosàcies comú a tota la serralada pirinenca. Es pot trobar en boscs de pi negre i matollars de l'estatge subalpí entre els 1.300 i els 2.400 m d'altitud. També es coneix com a despullabelitres, gardanes, gratacul, roser boscà, roser de pastor, entre d'altres noms populars.
| Visió general | Detall de la flor |
| Detall dels sèpals erectes, llargs i prims | Fruit: cinoròdon pèndul |
TORNAR a l'índex
# Flora del Pirineu català/Rosa pouzinii

El roser bord és un arbust nanofaneròfit caducifoli de la família de les rosàcies comú a la serralada pirinenca. Es pot trobar en bardisses de l'estatge montà fins als 1.400 m d'altitud. També rep els noms de gavarra, gavarrera, gavarrera de Pouzin, rosa hispànica i roser de Pouzin entre altres.
TORNAR a l'índex
# Flora del Pirineu català/Rosa rubiginosa

El roser rubiginós és un arbust nanofaneròfit (de vegades macrofaneròfit) caducifoli de la família de les rosàcies comú a la serralada pirinenca i força rar fora d'ella. Es pot trobar en bardisses de l'estatge montà i subalpí entre els 500 i els 1.800 m d'altitud. També rep els noms d'englantina, gavarrera rubiginosa, regina i roser vellutat.
| Fulles | Fruit |
TORNAR a l'índex
# Flora del Pirineu català/Rosa moschata

El roser mesquer és una liana sarmentosa nanofaneròfita i de fulla perenne de la família de les rosàcies. Força rara a la serralada pirinenca, es pot trobar en bardisses i marges de camí de l'estatge montà fins als 1.200 m d'altitud. També rep els noms de mosqueta, rosa mosqueta i satalia.
TORNAR a l'índex
# Flora del Pirineu català/Rosa micrantha

El roser de guilla és un arbust nanofaneròfit caducifoli de la família de les rosàcies rar a la serralada pirinenca. Viu en bardisses de l'estatge montà fins als 1.700 m d'altitud. En català també es coneix com a gavarrera, gavarrera de flor petita, roser boscà i roser de flor petita.
TORNAR a l'índex
# Llibre de cuina/Receptes/Salmó a l'estil del Rosselló
### Ingredients

* 4 rodanxes de salmó.
* 1 llimona.
* 1 tassa d'esmorzar plena de pa ratllat.
* 2 cullerades grosses plenes d'oli fi.
* Sal fina.

### Per a la salsa:

* 3 rovells d'ou cru.
* 75 grs. de mantega (no margarina).
* 1 llimona.
* 25 grs. de caviar.
* Aigua.

### Preparació

Posarem el salmó abobat amb sal fina en un plat, ruixant-lo amb el suc de la llimona i fent-hi voltar les rodanxes a fi que quedin ben amarades pels dos costats. En un recipient hi tirarem els rovells d'ou amb tres cullerades d'aigua i ho treballarem bé al bany maria, remenant-ho sense parar fins que espesseixi. Ho retirarem i hi anirem afegint, a poc a poc, la mantega fosa i, remenant també continuadament, adobarem aquesta salsa, afegint-li unes gotes de llimona i hi barrejarem el caviar. Untarem el salmó (ja ben amarat) amb l'oli i el passarem pel pa ratllat i el rostirem a les graelles prèviament untades amb oli (si no tenim graelles, el podem preparar al forn). Servirem el salmó guarnit amb trossos de llimona i la salsa preparada i podem completar la plata amb unes gambes o llagostins cuits i, també, al patates al vapor, si volem.
# Llibre de cuina/Receptes/Salsa Beixamel
## Ingredients

* 1 cullerada grossa plena de mantega o margarina.
* 2 cullerades grosses plenes de farina.
* 1/2 de litre de llet.
* Sal.

## Preparació

Posarem la llet al foc fins que comenci a bullir. En un recipient al foc fondrem la mantega afegint-hi la farina; ho deixarem coure durant tres o quatre minuts; això és molt important perquè la beixamel no tingui gust de farina. Mentre es va coent ho remenarem sense parar, amb la cullera de fusta, mirant que no arribi a daurar. Tot seguit ho apartarem del foc, abocant-hi a poc a poc la llet calenta, i remenant-ho ràpidament amb el batedor perquè quedi ben fina; quan estarà ben barrejada i sense grumolls, l'adobarem de sal i la tornarem a posar al foc, i la deixarem coure durant quinze minuts.
# Llibre de cuina/Receptes/Salsa amb pinyons
### Ingredients

* 100 g de pinyons ja pelats.
* 3 alls mitjans.
* 2 gots de vi plens d'oli de molt bona qualitat.
* 9 cullerades grosses plenes d'aigua.
* Una mica de comí.
* El rovell de 3 ous durs.
* Sal fina.

### Preparació

Picarem al morter, juntament amb el comí, els rovells d'ou dur. Hi afegirem l'aigua, l'oli, la sal i ho abocarem tot en un pot, per tal que pugui bullir de 2 a 3 minuts a foc viu.
# Llibre de cuina/Receptes/Salmorejo
## Ingredients

* 1 quilo de tomàquets madurs i bons
* 200 g de molla de pa, millor una mica sec
* pernil salat
* ous durs
* 250 ml d'oli d'oliva
* sal
* vinagre de Xerès
* 1 gra d'all, sense el cor
Les quantitats són aproximades, i es poden variar segons el gust de cadascú.

## Preparació

Introduïm en un got alt i ample els ingredients següents: el pa, tallat en trossos; els tomàquets, pelats, també tallats a trossos grans; i el gra d'all, pelat.
Hi afegeim l'oli d'oliva, la sal, el vinagre i una mica d'aigua freda (el vinagre i l'aigua a ull, depèn del punt d'acidesa i el punt d'espessor preferits; recomano posar-n'hi poc primer i afegir-hi més aigua si cal). Ho barregem tot amb una batedora fins a obtenir una crema una mica espessa però no gaire.
En dos recipients diferents presentarem els ous durs tallats a trossets grans i, en l'altre, el pernil també tallat a trossets grans.
Guardarem el salmorejo, ja preparat, a la nevera i el servirem fred.
# Llibre de cuina/Receptes/Salsa balandra

La salsa balandra és una salsa catalana per acompanyar peixos i suquets.

## Ingredients

* 300ml d'oli d'oliva
* 300ml de vinagre
* 100ml de brou de peix
* 30g d'ametlles
* 3 llesques fines de pa
* 2 alls grans
* 2 culleradetes de pebre roig
* nou moscada

## Preparació

Fregiu en una paella el pa amb tot l'oli d'oliva fins que quein ben daurades i cruixents. Mentres, en un morter, piqueu finament els alls, les ametlles i el pebre roig. Afegiu el pa -no tireu l'oli que queda a la paella- i seguiu picant ins aconseguir una pasta fina i homogènia. Tireu la picada a la paella on havíeu fregit el pa i barregeu-la bé amb l'oli que queda. Sofregiu-lo donant una o dues voltetes de cullera, uns 30 segons, amb cura que no es cremi. Afegiu el vinagre, remeneu de nou i deixeu-lo reduir fins a la meitat del seu volum inicial. Al final, afegiu un culleró de brou i, si voleu, una mica de nou moscada, i mescleu.

## Variants i comentaris

Si us agrada més espessa, hi podeu afegir més pa. Hi ha qui la fa un pèl picant, afegint una mica de pebre roig picant o bitxo. Es pot usar com a salsa a part, per exemple en peixos utilitzats per a fer un brou, cuits a la sal, o d'un arròs a banda, o bé es pot afegir en sopes i suquets de peix, deixatada amb el caldo.