OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carl Friedrich Claus

* Per a altres significats, vegeu «Karl Claus».
Carl Friedrich Claus (nascut el 9 de novembre de 1827 a Kassel; mort el 29 d'agost de 1900 a Londres) va ser un químic i inventor alemany. Va patentar el procés Claus.

## Biografia

Claus va estudiar química a la Universitat de Marburg a Alemanya. Va emigrar a Anglaterra, on va treballar com a químic. El 1883 se li va emetre una patent britànica per al procés Claus . El procés Claus és el procés de desulfuració de gas més important, recuperant el sofre elemental del sulfur d'hidrogen gasós. El procés va ser modificat més tard per la companyia alemanya IG Farben La seva primera dona va ser Mary Claus (nascuda Brown). Va morir a Wiesbaden, Alemanya, el 25 d'abril de 1880 a l'edat de gairebé 55 anys. Viu a Wiesbaden almenys des de 1878, i les seves filles Elizabeth i Pauline estan amb ella almenys des de 1880/81, totes tres a Paulinenstraße Nr. 6. El 14 de juny de 1900 el vidu Claus, de 72 anys, es va casar a Hammersmith, al comtat de Londres, amb la seva segona dona, la soltera Caroline Barry. Claus va morir com un home ric a Londres el 1900.

## Referències

* ↑ Bibliographic Citation Sulfur Recovery Technology, B.G. Goar, American Institute of Chemical Engineers Spring National Meeting, New Orleans, Louisiana, 6 d'abril de 1986
* ↑ Ralf Steudel, Lorraine West, Vita of Carl Friedrich Claus (1827–1900) – inventor of the Claus Process for sulfur production from hydrogen sulfide. online-document from 2015 on ResearchGate.net. DOI: 10.13140/RG.2.1.1712.2644

## Enllaços externs

* Researchgate.net: Carl Friedrich Claus
# Carl Friedrich Philipp von Martius

Carl Friedrich Philipp von Martius (17 d'abril de 1794 – 13 de desembre de 1868) va ser un botànic i explorador alemany.

## Biografia

Martius va néixer a Erlangen on es doctorà 1814. El 1817 marxà al Brasil amb Johann Baptist von Spix Viatjaren des de Rio de Janeiro a les províncies del sud i est del Brasil i ascendiren pel riu Amazones fins Tabatinga.
Al seu retorn a Europa va ser nomenat onservador del jardí botànic de Múnic i el 1826 professor de botànica de la universitat. Va dedicar la seva atenció a la flora del Brasil i publicà Nova Genera et Species Plantarum Brasiliensium (1823–1832, 3 volums.) i Icones selectae Plantarum Cryptogamicarum Brasiliensium (1827). La seva obra per la qual és més conegut és Historia naturalis palmarum (1823–1850) amb 240 cromolitografies. El 1840 començà la seva Flora Brasiliensis, la publicació de la qual es va continuar fins a 1887, per Ignatz Urban.
La seva signatura abreujada com a botànic és Mart..

## Referències

* ↑ Plants and Gardens Portrayed: Rare and Illustrated Books from The LuEsther T
* ↑ Brummitt, R. K.; C. E. Powell. Authors of Plant Names. Royal Botanic Gardens, Kew, 1992. ISBN 1-84246-085-4.

### Attribution

«Martius, Carl Friedrich Philipp von». A: Hugh Chisholm. Encyclopædia Britannica (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.

## Enllaços externs

* «Flora Brasiliensis On-Line» (en portuguese and english). The Centro de Referência em Informação Ambiental, CRIA (Reference Center on Environmental Information), 22-03-2006. [Consulta: 13 març 2008].
* «Introdução à Herpetologia do Brasil O contexto científico e político da expedição bávara ao Brasil de Johann Baptist von Spix & Johann Georg Wagler» (en spanish). Imaginario. Arxivat de l'original el 2007-08-14. [Consulta: 13 març 2008].
* «Online database of digitized works» (en french: click on 'recherche' link and enter "martius" as 'auteur'). Gallica. [Consulta: 13 març 2008].
* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Casa de la Torre

* Aquest article tracta sobre l'edifici al nucli d'Almatret (el Segrià). Si cerqueu l'edifici al nucli de l'Escala (l'Alt Empordà), vegeu «Casa de la Punxa (l'Escala)».
La Torre, Casa-Torre del Comte o Casa de la Torre és una casa forta al nucli d'Almatret (al Segrià) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Arquitectura

Casa entre mitgeres que forma el frontis de una plaça. Consta de planta baixa, un pis i golfes. A la planta baixa s'obre una porta d'arc adovellat amb un escut. Al primer pis hi ha tres obertures amb un petit balcó gairebé sense ràfec i a les golfes es pot veure una galeria formada per dos grans obertures d'arc rebaixat. L'interior està fet de nou.

## Història

Almatret va pertànyer al marquesat d'Aitona, i aquesta casa era propietat del marquès. El primer marquès fou Francesc de Montcada i de Cardona, que morí el 1594.

## Referències

* 1 2 3 «LA TORRE». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2020].
* ↑ Segons els plànols del Vissir de l'ICGC
# Carles II Tocco

Carles II Tocco fou fill de Lleonard II Tocco i fill adoptiu de Carles I Tocco. Va heretar els comtats de Cefalònia i Zante del seu pare adoptiu el 1429. Fou també dèspota de Romania (Acarnània) des del 1429 fins al 1448 juntament amb el seu parent Memnone (fill natural de Carles I Tocco).
El 1430 va perdre Janina i es va traslladar a Arta.
Estava casat amb Raimondina Ventimiglia, que després fou regent del fill. Va morir l'octubre del 1448 i el va succeir el seu fill Lleonard III Tocco.
# Caselles (Cercs)

Les Caselles és una obra del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta quadrada format per planta baixa i un pis de petita alçada. Presenta obertures solament a la banda de llevant i a migdia de forma petita i irregular en la seva distribució a la façana. La teulada, de teula tradicional aràbiga, és a dues aigües i amb carener paral·lel a la façana principal. L'aparell és de pedra de mida mitjana, distribuïda irregularment, unida amb morter i arrebossada. Conserva els marcs i llindes originals en fusta. Tot plegat dona a la construcció una simplicitat i senzillesa notables.
Conserva una pallissa adjacent formada per dos nivells. El superior conserva part dels terres i tancaments exteriors en fusta original. Teulada a dues vessants. Pilars centrals i laterals en totxo vist modern. Aparell mitjà arrebossat.

## Història

Més tardana que l'antiga casa de Santa Maria de les Garrigues, no té una cronologia massa clara. Sembla, però, que l'actual casa s'hauria construït a la primera meitat del segle xix i s'hauria mantingut habitada de forma regular fins a meitats del present segle xx.

## Referències

* 1 2 3 «Caselles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2016].
# Castellot del Serrat del Maurici

El Castellot del Serrat del Maurici és un fortí del segle xix, també conegut com a Fortí de Sant Maurici o Fortí del Maurici, actualment en estat ruïnós, del municipi de Balsareny (Bages) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Es troba a prop del poble, al costat de la carretera que va cap a Súria i a l'altra banda de l'actual Eix del Llobregat. Malgrat tractar-se d'un dels millors exemples d'arquitectura militar del segle passat, no s'arribà a construir del tot. Es tracta d'una construcció militar d'època carlina (1838) de planta pràcticament quadrada, amb tres torres de secció circular als vèrtexs, excepte pel cantó de llevant on no n'hi ha. Les pedres, de dimensions considerables, subratllen la funció militar que tenia la construcció. Només hi ha unes petites obertures pel cantó de migdia. Queden rastres d'algunes petites obertures en forma d'espitllera. L'estat general de la construcció és ruïnós.
Hi ha restes del que devia haver estat un vall.

## Història

Les ruïnes del fortí es troben dalt d'un serrat conegut amb el topònim de "Serrat del Maurici", enfront del castell de Balsareny, topònim que dona nom també a aquesta fortificació.
Segons notícies recollides, el fortí va ser construït l'any 1838 per una força de sapadors i una brigada de muls. Els treballs duraren força temps i finalment s'hi instal·là una companyia del batalló del Júcar. Tot i ser edificat per a defensar-se dels carlins, durant la primera carlinada fou ocupat pel Comte d'Espanya, que assetjava Balsareny. El comte hi instal·là la seva artilleria i des d'allà disparà contra les cases del poble, fins a l'arribada de les tropes liberals i la fi del setge.
A finals del segle xix ja estava en runes.
Aquest fort i el de la Torreta, situat sota el castell de Balsareny, controlava el camí ral de Berga.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* 1 2 3 4 5 6 7 «Fortí de Sant Maurici». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 desembre 2014].
* 1 2 3 «Fortí del Maurici». Ajuntament de Balsareny. Arxivat de l'original el 5 de setembre 2011. [Consulta: 24 desembre 2014].

## Enllaços externs

* «Fortí de Sant Maurici». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Castelnuovo Berardenga

Castelnuovo Berardenga és un comune (municipi) de la província de Siena, a la regió italiana de la Toscana, situat uns 50 km al sud-est de Florència i uns 14 km a l'est de Siena. L'1 de gener de 2018 la seva població era de 9.086 habitants.
Es troba dins la zona vinícola del Chianti des de 1932.
La batalla de Montaperti entre güelfs i gibel·lins es va lliurar a prop el 4 de setembre de 1260.
Limita amb els municipis següents: Asciano, Bucine, Castellina in Chianti, Gaiole in Chianti, Monteriggioni, Radda in Chianti, Rapolano Terme i Siena.

## Llocs d'interès
### Villas

* Villa Arceno
* Villa de Catignano o Villa Sergardi
* Villa Chigi Lucarini Saracini
* Villa de Geggiano o Villa Bianchi-Bandinelli
* Villa de Monaciano
* Villa Pagliaia
* Villa de Sestano
* Villa de Fagnano o Villa Terrosi Vagnoli

### Esglésies

* Propositura de Santi Giusto e Clemente
* Pieve de Santa Maria a Pàcina
* Pieve de San Felice a Bossi
* Pieve de Santi Cosma e Damiano (San Gusmè)
* Pieve de San Giovanni Battista (Pieve Asciata)
* Pieve de Santa Maria (Villa a Sesta)
* Església de San Cristoforo a Vagliagli
* Església de San Pietro (Canonica a Cerreto)
* Església de Sant'Ansano a Dofàna
* Església de Santi Giacomo e Niccolò (Quercegrossa)
* Església de San Giovanni Evangelista (Cerreto)
* Església de San Bartolomeo (Sestano)
* Capella de San Giovanni (Villa di Arceno)
* Capella de Santa Croce (Villa Sergardi di Catignano)
* Capella della Madonna del Rosario (Villa Bianchi-Bandinelli)
* Certosa di Pontignano (Certosa di San Pietro)
* Monestir de San Salvatore (Badia Monastero)

## Referències

* ↑ ISTAT. «Resident population on 1st Janaury» (en anglès). Arxivat de l'original el 25 de setembre 2011. [Consulta: 4 febrer 2019].
# Català de Mònaco

Català de Mònaco o Catalano Grimaldi (Mònaco, 1415 - 1457) fou Senyor de Mònaco de 1454 a 1457.

## Biografia

Pertanyent a la dinastia Grimaldi, fill de Joan I i de Pomellina Fregoso, de família noble de la República de Gènova. Assistí al seu pare durant el seu mandat i, a la mort d'aquest, el 1454 esdevingué Senyor de Mònaco i Menton.
La fragilitat de la seva salut només li va permetre de regnar durant tres anys. El juliol de 1457 moria deixant una única filla hereva, Claudina, haguda del seu matrimoni amb Bianca del Carretto.
En accedir la nena al tron, amb 6 anys, la seva àvia Pomellina n'assumí la regència. Al testament, Català havia deixat establert que Claudina es casés amb el seu cosí Lambert per assegurar així la continuïtat dels Grimaldi a la Senyoria.

## Ascendència

| | Pares | Avis | Besavis | Rebesavis |
| | | | Carlo I di Monaco | Ranieri I di Monaco |
| | | | Carlo I di Monaco | Salvatica Del Carretto |
| | | Ranieri II di Monaco | Carlo I di Monaco | Salvatica Del Carretto |
| | | Ranieri II di Monaco | Lucchina Spinola | Gherardo Spinola |
| | | | Lucchina Spinola | Pietra De Marini |
| | Giovanni I di Monaco | | Lucchina Spinola | Pietra De Marini |
| | Giovanni I di Monaco | | … | … |
| | | Isabella Asinari | … | … |
| | | Isabella Asinari | … | … |
| Catalano di Monaco | | | … | … |
| Catalano di Monaco | | | Rolando Fregoso | Pietro Fregoso |
| | | | Rolando Fregoso | Orietta ? |
| | | Pietro Fregoso | Rolando Fregoso | Orietta ? |
| | | Pietro Fregoso | Manfredina ? | … |
| | | | Manfredina ? | … |
| | Pomellina Fregoso | | Manfredina ? | … |
| | Pomellina Fregoso | | Enrichetto Doria | Cassano Doria |
| | | | Enrichetto Doria | Geronima Del Carretto |
| | | Benedetta Doria | Enrichetto Doria | Geronima Del Carretto |
| | | Benedetta Doria | Andreola ? | … |
| | | | Andreola ? | … |

## Vegeu també

* Sistema_de_numeració_genealògic

## Bibliografia

* Françoise de Bernardy, prínceps de Mònaco: la notable història de la família Grimaldi, ed. Barker, 1961
# Casa Parroquial (Àger)

La casa Parroquial és un antiga església conventual a la vila d'Àger (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos. La tipologia tradicional de planta baixa per estabulació, planta pis per habitatge i golfes ha estat transformada en aquesta residència en planta noble d'accés i dues plantes de residència. El tipus de forat es conserva, amb porta dovellada, finestres de mig punt i petit forat rodó a les golfes, però s'ennobleixen de forma i qualifiquen la pedra que els formen. També s'introdueixen ràfecs de separació de les plantes i una petita fornícula per a la imatge religiosa.

## Referències

* 1 2 «Casa Parroquial». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Cefisòdot

* No s'ha de confondre amb Cefisòdor.
Cefisòdot és el nom dels següents personatges:
* Cefisòdot, general grec
* Cefisòdot, general i orador atenenc
* Cefisòdot el vell, escultor atenenc
* Cefisòdot el jove, escultor atenenc
# Ceblepyris

Ceblepyris és un gènere d'ocells de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 10.2, 2020) aquest gènere està format per cinc espècies:
* Ceblepyris cinereus - eruguera de Madagascar.
* Ceblepyris cucullatus - eruguera de les Comores.
* Ceblepyris graueri - eruguera de Grauer.
* Ceblepyris pectoralis - eruguera argentada.
* Ceblepyris caesius - eruguera grisa.

## Referències

* ↑ «Campephagidae». aviansystematics.org. The Trust for Avian Systematics. [Consulta: 16 juliol 2023].
* ↑ «Bristlehead, butcherbirds, woodswallows, ioras, cuckooshrikes». World Bird List Version 8.1. International Ornithologists' Union, 2018. [Consulta: 13 juliol 2018].
# Cebolla

Cebolla és un municipi de la província de Toledo, a la comunitat autònoma de Castella la Manxa. Limita amb Lucillos, Illán de Vacas, Domingo Pérez, Erustes, Mesegar de Tajo, Malpica de Tajo, La Pueblanueva i Montearagón,

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 2.810 | 2.789 | 2.789 | 2.809 | 2.874 | 2.955 | 3.077 | 3.182 | 3.308 | 3.336 |

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | Francisco García Fernádez | Independent | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | Luis Fernández Palencia | PSOE | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | Jesús Malta García | PSOE | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | Jesús Malta García | PSOE | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | Felisa Arroyo Gutiérrez | PP | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | Jesús Malta García | PSOE | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Jesús Malta García | PSOE | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Jesús Malta García | PSOE | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Toledo (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
Viccionari
# Casa forta de la Campanera

La casa forta de la Campanera és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi d'Aiguamúrcia (Alt Camp).

## Descripció

És un edifici de planta gairebé quadrada que fa 5 x 4 m aproximadament en planta. Se'n conserven uns 6 m d'alçada, però resta escapçada. Està adossada a un edifici més modern.
Els murs són de carrerons i les cantoneres de pedra ben tallada. La porta d'accés a la planta baixa té un arc de mig punt de dovelles grans. Al damunt de la porta s'obre una finestra que probablement es va afegir posteriorment. Actualment és acabada amb una teulada de doble vessant, abans, però tenia una coberta d'un sol aiguavés.
És d'origen medieval gòtic. Està datada cap al segle xiii relacionant-la amb altres construccions semblants que hi ha en aquestes contrades, com la de la Guinovarda o la Torre Forgell.

## Història

Aquesta casa forta o mas fortificat fou en un primer moment una possessió dels castlans majors del castell de Selma. Esmentada el 1247 en el testament d'Elisenda de Fonollar, esposa del castlà Arnau de Fonollar, on llegava el mas a l'orde del Temple. Al principi del segle xiv passava a mans dels hospitalers i el 1489 consta a mans de la família Estalella.

## Referències

* «Casa forta de la Campanera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012].
# Casc corinti

El casc corinti (en grec antic, κόρυς κορινθίη, i en grec κάσκα κορινθιακή) va ser un model de casc de bronze originat a l'antiga Grècia i que pren el seu nom de l'àrea de Corint. En els seus últims dissenys el casc cobria completament el cap i el coll, amb obertures per als ulls i la boca. Una protecció corbada servia per protegir la part posterior del coll, de manera similar a les que van aparèixer més tard en els cascos de l'antiga Roma, els dels conqueridors espanyols i el Stahlhelm alemany.
Aparentment, tenint en compte les proves arqueològiques i artístiques, el casc corinti va ser el casc més popular dels períodes arcaic i clàssic. Més endavant, l'estil va anar evolucionant al casc tipus Pylos, que era menys car de fabricar i no obstruïa els sentits de la vista i de l'oïda del soldat. S'han trobat nombrosos exemples de cascos corintis en excavacions, i apareixen representats en moltes ocasions en les il·lustracions de les ceràmiques gregues.
El casc corinti ha aparegut en més escultures que cap altre casc. Sembla que els mateixos grecs l'associaven de forma romàntica amb la glòria del passat. Els romans, per la seva part, també el reverenciaven en part, fent còpies dels originals grecs en les seves pròpies escultures.
De la poca evidència pictòrica que ens ha arribat l'exèrcit de la República Romana, sembla que a la península Itàlica el casc corinti va evolucionar cap a un nou casc més semblant als utilitzats avui en dia per muntar a cavall, on la protecció per al nas i les obertures dels ulls es convertien en gairebé meres decoracions amb poca utilitat real.
Heròdot esmenta el casc corinti a la seva obra «Història» quan escriu sobre els maclies i auseos, dues tribus que vivien al llarg del riu Tritó a l'antiga Líbia (tot i que la porció de l'antiga Líbia que descriu sembla més probablement la moderna Tunísia).
Aquestes dues tribus triaven anualment dos equips de les més pures donzelles que lluitaven entre elles de forma cerimonial amb pals i pedres durant el festival en honor de la deessa verge Atenea. Es vestien amb la panòplia de la millor qualitat, portant igualment un casc corinti. Es considerava que aquelles dones que sucumbien a les seves ferides durant la lluita havien estat castigades per la deessa per haver mentit sobre la seva virginitat.

## Referències

* ↑ Heròdot, «Història» iv.180.1
* ↑ Història, iv.180

## Bibliografia

* Lendon, JE, Soldiers and Ghosts, A History of Battle in Classical Antiquity (2005)

## Enllaços externs

* Relat d'Heròdot sobre les guerreres líbies amb cascos corintis - Perseus Project
# Christopher Ferguson

Christopher Ferguson (Filadèlfia, 1 de setembre de 1961) és un astronauta comercial de Boeing, excapità de la Marina dels Estats Units i exastronauta de la NASA. Va ser el pilot del transbordador espacial Atlantis en la seva primera missió a l'espai, STS-115, que es va llançar el 9 de setembre de 2006 i va tornar a la Terra el 21 de setembre de 2006. Després va comandar l'STS-126 a bord del transbordador espacial Endeavour. El 2011, va ser assignat com a comandant del STS-135, que va ser la missió final del programa del transbordador espacial.
El 9 de desembre de 2011, es va retirar de la NASA i es va convertir en director d'operacions de tripulació i missió del programa de tripulació comercial de Boeing. L'agost de 2018, Ferguson va ser assignat al primer vol de prova del Boeing CST-100 Starliner, però va renunciar a la missió l'octubre de 2020.

## Referències

* ↑ «JSC To Support Training, Early Flight Ops For Boeing CST-100» (en anglès). aviationweek.com, 26-04-2012. Arxivat de l'original el 05/11/2018.
* ↑ «Commander of first piloted Starliner test flight steps down from mission» (en anglès). Spaceflight Now, 07-10-2020.
# Christopher Cradock

Sir Christopher George Francis Maurice Cradock (2 de juliol de 1862 – 1 de novembre de 1914) fou un militar britànic, almirall de la Royal Navy.
Va entrar en la Royal Navy el 1875, i serví amb distinció a la Mediterrània i a la Xina, on va participar en la supressió de la revolta dels bòxers de 1900. Fou nomenat contraalmirall el 1910 i el 1912 fou nomenat cavaller. El 1913 se li va donar el control de la flota britànica a Amèrica del Nord i el Carib.
En esclatar la Primera Guerra Mundial l'agost de 1914 es va encomanar a Cradock el control del 4a esquadra de la Royal Navy i se li va ordenar trobar i destruir la flota de creuers de l'almirall alemany Maximilian von Spee. La tasca resultà especialment difícil gràcies a l'habilitat de l'almirall alemany i a la major potència de la flota de creuers alemanya, més moderna i amb una tripulació més experimentada que la que s'havia assignat a Cradock. Finalment, va localitzar Von Spee davant les costes de Xile, on va decidir enfrontar-se-li. En la consegüent batalla de Coronel la flota de Cradock va ser destruïda pels alemanys i la seva tripulació va sofrir milers de baixes, entre les quals es trobava el mateix almirall.
És autor de tres llibres: Sporting Notes in the Far East (1889), Wrinkles in Seamanship (1894) i Whispers From the Fleet (1907).

## Referències

* ↑ Sondhaus, Lawrence. The Great War at Sea A Naval History of the First World War (en anglès). Cambridge University Press, 2014, p. 75-76. ISBN 9781139992534.
# Raonament analític

El raonament analític és la capacitat de separar un problema o afer en diferents components per resoldre'l de manera més senzilla, així com la facilitat per efectuar deduccions, extreure inferències i usar la raó en situacions abstractes o quotidianes. El terme prové de la distinció de Kant entre judicis analítics (aquells on la informació del predicat es dedueix del mateix subjecte) i sintètics (aquells contingents que depenen de la verificació amb l'experiència). S'aplica especialment en el camp de la lògica i la ciència.

## Referències

* ↑ Diccionario de Filosofía (en castellà). Barcelona: SPES Editorial (edició especial per a RBA Editoriales), 2003, p. 6 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-398-2.