OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fotogramas de Plata 2000

La 51a cerimònia de lliurament dels Fotogramas de Plata 2000, lliurats per la revista espanyola especialitzada en cinema Fotogramas, va tenir lloc el 26 de febrer de 2001 a la discoteca Joy Eslava de Madrid. La gala fou presentada pels actors José Coronado i Goya Toledo.

## Candidatures
### Millor pel·lícula espanyola

| Pel·lícula | Director | Resultat |
| La comunidad | Álex de la Iglesia | Guanyadora |
| Leo | José Luis Borau | Guanyadora |

### Millor pel·lícula estrangera

| Pel·lícula | Director | Resultat |
| Una història de debò | David Lynch | Guanyadora |

### Millor actriu de cinema

| actriu | Pel·lícula | Resultat |
| Lydia Bosch | You're the one (una historia de entonces) | Candidata |
| Carmen Maura | La comunidad Carretera y manta El harén de Madame Osmane | Guanyadora |
| Marta Belaustegui | Marta y alrededores Gitano Las razones de mis amigos | Candidata |

### Millor actor de cinema

| Actor | Pel·lícula | Resultat |
| Javier Bardem | Segunda piel | Guanyador |
| Carmelo Gómez | El portero La gran vida | Candidat |
| Eduardo Noriega | Carretera y manta Plata quemada El invierno de las anjanas | Candidat |

### Millor actor de televisió

| Actor | Sèrie de televisió | Resultat |
| Héctor Alterio | El grupo | Candidat |
| Juanjo Puigcorbé | Un chupete para ella | Guanyador |
| Josep Maria Pou | Policías, en el corazón de la calle | Candidat |

### Millor actriu de televisió

| Actriu | Sèrie de televisió | Resultat |
| Cristina Marcos | El grupo Un chupete para ella | Guanyadora |
| Lola Dueñas | Policías, en el corazón de la calle | Candidata |
| Tina Sáinz | Compañeros | Candidata |

### Tota una vida

| Intérprete | Resultat |
| Aurora Bautista | Guanyadora |

### Millor actriu de teatre

| Actriu | Muntatge | Resultat |
| Magüi Mira | Escenas de matrimonio | Candidata |
| Emma Vilarasau | Un tramvia anomenat Desig | Candidata |
| Luisa Martín | El verdugo | Guanyadora |

### Millor actor de teatre

| Actor/Companyia | Muntatge | Resultat |
| Joan Pera | La jaula de las locas | Candidat |
| Juan Echanove | El verdugo | Candidat |
| Lluís Homar | Hamlet Solness el constructor Taurons | Guanyador |

## Referències

* ↑ Javier Bardem y Carmen Maura, los más votados de 'Fotogramas', El País, 27 de febrer de 2001
* ↑ Javier Bardem y Carmen Maura, premios Fotogramas de Plata, ABC, 27 de febrer de 2001

## Vegeu també

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2000
* XV Premis Goya
* X Premis de la Unión de Actores
* 45a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

## Enllaços externs

* Consulta dels Fotogramas de Plata de l'any a l'IMDB
# Francesc Daniel Molina i Casamajó

Francesc Daniel Molina i Casamajó (Vic, 1812 - Barcelona, 5 de juliol de 1867) fou un arquitecte català.
Fill de Francesc Molina, militar, i de Maria Casamajó (o Campmajor) natural de la Seu d'Urgell. Els primers estudis els va realitzar a l'Escola de la Llotja de Barcelona i l'any 1843 es va titular a l'Acadèmia de Belles Arts de San Fernando de Madrid. El 1850 fou elegit acadèmic numerari de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi.
L'any 1852 va construir el santuari de la Mare de Déu de la Misericòrdia de Canet de Mar. Però el seu projecte més important va ser el de la plaça Reial de Barcelona els anys 1848/59, tractada com la tradicional plaça de la Itàlia del nord, amb la planta baixa porticada i façanes neoclàssiques i feu en el mateix estil la façana del Teatre Principal, quan fou rehabilitat, després de l'incendi que va sofrir l'any 1845.
En succeir en el càrrec d'arquitecte municipal l'any 1855 a Josep Mas i Vila, va projectar l'escut del timpà superior de la façana neoclàssica de la Casa de la Ciutat, així com el Saló de la Regina Regent que acabà l'any 1860. El 1861, com a arquitecte provincial, li fou encarregat un pla d'ordenació urbanística de Sabadell.
La plaça Molina de Barcelona i el carrer de Daniel Molina a Sabadell porten aquest nom en honor seu.

## Bibliografia

* Art de Catalunya, Urbanisme, arquitectura civil i industrial (Volum 3). Barcelona 1998, Edicions L'Isard, ISBN 84-89931-04-6

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Francesc Daniel Molina i Casamajó
* ↑ Arquitectura Catalana: Cronologia d'Arquitectes i Textos« Arxivat 2015-04-11 a Wayback Machine., consulta 5 d'abril del 2005
* ↑ «Defuncions.Any 1867.Llibre 3 fol.34.Registre núm.3733.». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 05-07-1867. [Consulta: 27 octubre 2019].
* ↑ «Francesc Daniel Molina i Casamajó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Nomenclàtor. «Carrer de Daniel Molina». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 16 maig 2016].
* ↑ Alcalde i Vilà, Sergi «El projecte inicial del Santuari de la Misericòrdia de Francesc Daniel Molina» (pdf). El Sot de l'Aubó, 36, 2011, pàg. 23-26. ISSN: 2014-5969.
* ↑ Carreras, Miquel. Elements d'història de Sabadell. Sabadell: ajuntament de Sabadell, 1932 =, p. 353-354.
* ↑ «Daniel Molina, carrer de». [Consulta: 12 agost 2020].
# Francisco Ramiro López

Francisco Ramiro López va ser un artiller i enginyer militar, pertanyent a la noblesa aragonesa. Fins al 1969 se'l va confondre amb Francisco Ramírez de Madrid.

## Trajectòria

Va ser un especialista en artilleria i en la documentació de l'època se'l nomena com a «comandant Mestre Ramiro». Abans de l'any 1485 ja havia participat en l'organització de diversos setges a la Guerra de Granada, inclosos els de les places de Ronda i Marbella. Va participar en la presa de Granada, l'any 1492 i, posteriorment, va restaurar i va fortificar l'Alhambra. L'èxit assolit en aquests serveis va ser recompensat pel rei Ferran el Catòlic, que el va nomenar cap de l'artilleria reial i li va donar el comandament de l'orde militar de Sant Jaume. També li va atorgar la Torre de Guadix i una pensió vitalícia a benefici de la seva esposa Úrsula de Montpales.
Mitjançant una ordre de 30 d'octubre de 1495, Ferran el Catòlic el va enviar al Rosselló per a avaluar l'estat de les seves fortificacions contra els atacs francesos en aquella zona de frontera de la Corona d'Aragó amb el Regne de França. L'ordre incloïa estudiar com enfortir la posició de Salses, bé a partir del castell vell o bé mitjançant una nova construcció capaç d'aguantar un setge de trenta a quaranta dies abans de ser socorreguda per les tropes castellanes.
La presa del vell castell per les tropes franceses del mariscal de Saint André el 28 d'octubre de 1496 va portar a Ramiro a construir-ne un nou. La fortalesa de Salses es va acabar el 1504 i va ser un prototip de la nova arquitectura militar provocada per la nova eficiència de l'artilleria, un fort de transició entre les fortificacions medievals i les modernes fortificacions de traça italiana. La fortalesa, amb Ramiro en el seu interior, va resistir un atac de l'exèrcit francès el 1503, que va motivar la realització de diverses modificacions. Va ser nomenat capità general de l'artilleria al Rosselló. Va participar en altres modificacions de les fortificacions de Perpinyà i Cotlliure i en les primeres fortificacions de Melilla, el 1497.

## Referències

* ↑ Quatrefages, 1998, p. 15.
* 1 2 3 Quatrefages, 1998, p. 17.
* ↑ Quatrefages, 1998, p. 16.
* ↑ Durero, Alberto. Tratado de arquitectura y urbanismo militar (en castellà). Madrid: Ediciones Akal, 2004, p. 47. ISBN 84-460-2156-0.

## Bibliografia

* Quatrefages, René. La forteresse de Salses, Pyrénées-Orientales (en francès). París: Éditions du Patrimoine de France, 1998, p. 12-20. ISBN 2-85822-242-8.
# Francisco Quílez Izquierdo

Francisco Quílez Izquierdo, conegut com a Quilates (1912 - Sant Sebastià, 13 de setembre de 1973), va ser un periodista esportiu espanyol.

## Biografia

Va estudiar a la Universitat Pontifícia de Comillas. Pioner del periodisme esportiu a Espanya, la seva carrera professional es va desenvolupar fonamentalment a les ones de la Cadena SER, en la qual va ingressar en 1930, quan l'emissora encara es deia Unión Radio.
Finalitzada la Guerra Civil espanyola, va ser un dels professionals que va establir les bases del periodisme esportiu a Espanya, al costat d'altres mestres com Matías Prats Cañete o Vicente Marco Orts. Entrada la dècada dels cinquanta va posar en marxa l'espai Siguiendo los deportes en la mateixa Cadena SER. També va dirigir la revista Gran Premio.
Gran aficionat a les curses de cavalls, va ser un dels grans impulsors d'aquest esport en Espanya. Actualment un dels premis de l'Hipòdrom de La Zarzuela porta el seu nom.
En 1965 va rebre el Premi Ondas a la Millor labor esportiva per la seva carrera en la Cadena SER. Va morir a l'Hospital Provincial de Sant Sebastià el 13 de setembre de 1973 a causa d'una trombosi després d'operar-se una úlcera pèptica.

## Referències

* ↑ Alejandro Barcenilla, Francisco Javier Carvajal La Universidad Pontificia Comillas: cien años de historia, p. 185
* ↑ Premi Francisco Quilez al web de l'hipòdrom
* ↑ Entrega de los Premios Ondas con motivo del día de la radio, ABC, 16 de novembre de 1965
* ↑ "Quilates" ha muerto en San Sebastián, ABC, 14 de setembre de 1973
# Filinna (desambiguació)

Filinna és el nom dels següents personatges:
* Filinna de Larissa, mare de Filip III Arrideu
* Filinna, mare del poeta Teòcrit de Siracusa
# Fundulus jenkinsi

Fundulus jenkinsi és una espècie de peix de la família dels fundúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Estats Units.

## Referències

* 1 2 «Fundulus jenkinsi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Font de la Torre

La Font de la Torre és una obra d'Òdena (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una font pública adossada a la paret d'un dipòsit. Està formada per dues bandes verticals rematades per rajoles vidrades de color blau i de decoració flora, i una part central. En aquesta s'hi troba, a la part més baixa, el broc i a la part central una placa realitzada amb mosaic de colors on s'hi inscriu l'any de la construcció de la font. És rematada per tres bandes de rajoles vidriades de color blau a manera de petita vessant.

## Història

L'any 1923, el govern civil autoritzà a l'ajuntament d'Òdena per fer un préstec per portar l'aigua corrent al nucli urbà. El projecte d'elevació fou encarregat a l'arquitecte Josep Pausas. El 1924 en Jaume Vich i Casanovas cedí el terreny per construir el dipòsit sota el castell per poder pujar l'aigua del riu. Un any després es construeix la font per a ús públic. El projecte de portar aigua al poble, des de la riera d'Òdena, és de l'any 1923. L'any següent ja estava inaugurada la font del carrer de la Torre, sota el castell. La pica, situada a terra, està emmarcada amb dues pilastres i un cos central amb teuladet de ceràmica. Un plafó fet amb trencadís duu la dat de 1924.

## Referències

* 1 2 «Font de la Torre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ «FONT DE LA TORRE (Òdena - Anoia)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 5 setembre 2015].
# Font de la Torre (Granera)

La Font de la Torre és una font del terme municipal de Granera, a la comarca del Moianès.
Està situada a 749 metres d'altitud, en el centre del terme. És a llevant del Barri del Castell i al sud-oest del Barri de Baix. La Font del Prat és a prop i al sud-est, a l'altre costat de la carretera.

## Enllaços externs

* La Font de la Torre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Font de la Torre del Sastre

La Font de la Torre del Sastre és una obra de Roses (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada a l'oest del mas de la Torre del Sastre, en un petit replà situat a tocar el camí vell que conduïa de la població de Roses a la Falconera, al que s'arriba per un terreny d'acusada pendent que baixa cap al litoral de Canyelles Grosses.
Font formada per un dipòsit o cisterna bastit amb pedra de mida mitjana-gran, lligat amb morter de calç, i construït aprofitant el talús de terra localitzat entre el camí vell i el petit replà per accedir a la font. El dipòsit té unes mides aproximades d'un metre de longitud per un metre i mig d'amplada i es troba cobert amb una volta de canó que conserva les empremtes de l'encofrat mitjançant llates de fusta, a la part interior de l'estructura.
A la part frontal del dipòsit hi ha, al centre, una obertura rectangular amb llinda plana de pedra damunt la qual hi ha un petit arc de descàrrega fet amb lloses disposades a plec de llibre. El brollador és a la part baixa del dipòsit i raja dins d'un llarg abeurador fet amb pedres i morter, el qual ha estat modificat recentment amb totxo i ciment.
A la petita esplanada davant de la font hi ha una taula de ciment i un aljub-safareig fet amb rajols i ciment, de cronologia contemporània, força malmès actualment. Tot indret on es troba la font és ombrejat per un grup d'alzines.

## Història

És força probable que la font descrita tingui a veure amb la Font Vella o, més ben dit, que aquest paratge sigui la Coma de Fontvella que és citat en la donació que el comte d'Empúries feu al monestir de Santa Maria de Roses el setembre de l'any 1233:
"...in Comba a Fonte Vetula usque ad Portum de Cannellis Mayoribus..."("Cartoral de Santa Maria de Roses", Arxiu Diocesà de Girona).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Font de la Torre del Sastre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Gai Sulpici Galba (cònsol el 22 dC)

Gai Sulpici Galba (llatí: Gaius Sulpicius Galba) va ser un magistrat romà del segle i dC. Formava part de la gens Sulpícia i era de la família dels Galba. Era fill de Gai Sulpici Galba i germà de l'emperador Galba. Va ser cònsol el 22 dC.
# Frederik Matthison-Hansen

Frederik Matthison-Hansen (14 d'abril de 1868 - 1933) fou un organista i compositor danès. Va ser un de tota la dinastia musical, ja que el seu pare, Waage Matthison-Hansen, el seu avi, Hans Matthison-Hansen i el seu oncle Gottfred Matthison-Hansen també van ser organistes i compositors.
Des de petit li va ensenyar música pel seu pare, i després pel seu oncle i va estudiar cant amb Vilhelm Rosenberg i Leopold Rosenfeld. El 1888, Matthison-Hansen era organista a l'Església del nostre Salvador de Copenhaguen i, alhora, va exercir de professora de cant a l'antiga School of Girl de Vesterbro. Després d'uns quants anys com a professor a l'Escola Estatal de Randers, va tornar a Copenhaguen el 1897 com a organista i cantor a l'Església de St. Thomas i més tard als mateixos registres a l'Església de St. Jakob, a més de professor de cant a la "Metropolitan School" i al "Gimnàs Hellerup".

## Obres

El patrimoni musical de Frederik Matthison-Hansen consisteix principalment en música d'església, però també va escriure obres corals i orquestrals mundanes:
* 9 preludis d'orgue
* Peces de rebaix i aixecament (orel)
* diverses variacions sobre les melodies de l'himne
* diverses altres peces d'orgue (Passacaglia, Impromptu, Pastoral, Fantasia i Preludi i fuga
* La sirena (cor i orquestra)
* Cançons de nit (cor i orquestra)
* Al Monestir (cor i orquestra)

## Fonts

* Gerhardt Lynge: compositors danesos al començament del segle XX (1917)
# Funicular de Vallvidrera

El funicular de Vallvidrera és un funicular de Barcelona que uneix la part alta del barri de Sarrià amb Vallvidrera. L'estació inferior està connectada amb la línia Barcelona-Vallès dels Ferrocarrils de la Generalitat (estació de Peu de Funicular).
Va ser inaugurat el 1906 per comunicar la línia Sarrià-Barcelona amb el poble de Vallvidrera (llavors tots tres encara no formaven part del mateix continu urbà). L'any 1979 va passar a formar part dels FGC, que en són l'explotador actual. El 1998 es va realitzar una remodelació integral de la línia.

## Història

A finals del segle xix sorgeix la necessitat d'un mitjà de transport que uneixi el nucli de Vallvidrera amb Barcelona. El 1892 es projecta un funicular de tracció de vapor. La FSB (companyia del Ferrocarril de Barcelona a Sarrià) es fa càrrec el 1905 de la construcció del funicular amb la col·laboració de la companyia suïssa Von Roll. S'inaugurà el 24 d'octubre de 1906.
Des del 17 de desembre de 1906 el funicular va quedar unit directament amb la resta de la ciutat per mitjà de la nova línia de tramvia que el Tren de Sarrià havia construït des de les Tres Torres fins al Peu del Funicular. A partir de 1918 el funicular va enllaçar amb Ferrocarrils de Catalunya, en inaugurar-se el primer tram de la prolongació suburbana, des de Sarrià fins a Les Planes.
El 1979 FGC n'assumeix la propietat i impulsà el 1981 una renovació dels vehicles. El 1998 es feu una renovació completa de la línia, que consistí a canviar tota la plataforma de via, les estacions i els vehicles. Aquesta actuació ha permès que el funicular funcioni de manera totalment automàtica, amb portes d'andana a les estacions per protegir les vies.

## Característiques

La línia consta de tres estacions: Vallvidrera-Inferior, amb connexió amb l'estació de Peu de Funicular; Carretera de les Aïgues, parada intermèdia facultativa; i, finalment, Vallvidrera-Superior, que dona servei a l'antic poble de Vallvidrera.
La renovació de la línia el 1998 va comportar que la mateixa línia passés a funcionar de manera totalment automatitzada. De fet, té un funcionament semblant al d'un ascensor, ja que els vehicles i el baixador de Carretera de les Aigües tenen un polsador per a sol·licitar la parada on es vol baixar.

### Especificacions tècniques

* Longitud de la línia: 736,8 m
* Altitud de l'estació inferior: 192 m
* Altitud de l'estació superior: 351 m
* Desnivell: 158 m
* Pendent màxim: 28,9%
* Vehicles: 2
* Capacitat dels vehicles: 50 persones
* Capacitat de transport (en un sol sentit): 1.820 persones/hora
* Velocitat: 5,0 m/s (o 18 km/h)
* Temps de recorregut (sense parades): 2'50"
* Diàmetre del cable: 30 mm
* Potència del motor: 160 kW
* Amplada de via: 1.000 mm

## Vegeu també

* Funicular del Tibidabo
* Funicular de Montjuïc
* Funiculars i telefèrics de Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya

## Referències

* ↑ «Funicular de Vallvidrera». trenscat.cat. [Consulta: 22 juliol 2018].
# Garameus

Els garamaeus (en grec antic: Γαραμαῖοι, llatí: Garamaei) foren una tribu de la regió d'Assíria que vivia a la vall del Licos, entre els districtes de l'Arrapaquítida i l'Apol·loniàtida.

## Referències

* ↑ «Garamaei», Dictionary of Greek and Roman Geography.
# Fwâi

Fwâi és una llengua austronèsia parlada majoritàriament a l'àrea tradicional de Hoot Ma Waap, al municipi de Hienghène, a la Província del Nord, Nova Caledònia. De la mateixa manera que el jawe, el nemi i el pije, es parla a la comuna de Hienghène; figura al diccionari comparatiu de llengües de Hienghène, escrit per André-Georges Haudricourt i Françoise Ozanne-Rivierre en 1982. Té uns 1.900 parlants nadius.

## Registres

Hi ha dos registres estilístics distints en fwâi: d'una part la llengua corrent, d'altra part el fwâi honorífic. Aquest darrer, similar al qene miny del drehu, és una llengua cerimonial parlada en el curs dels grans cacicatges, quan els subjectes es dirigeixen a personatges d'alt rang o d'edat avançada.
Aquest llenguatge honorífic encara es practica, i es pot sentir tot en àlbums de la banda Huréré – en particular l'àlbum « Took kohya » amb Hypolite Bouarat.

## Referències

* ↑ Fitxa del Fwâi a Ethnologue

## Bibliografia

* Haudricourt, A. G et F. Ozanne-Rivierre, 1982, Dictionnaire thématique des langues de la région de Hienghène (Nouvelle-Calédonie) : pije, fwâi, Fwâi, jawe - Précédé d'une phonologie comparée des langues de Hienghène et du proto-océanien, Paris, Société d'Etudes Linguistiques et Anthropologiques de France, 285 pp., 2 cartes.
# Gel·laba

La gel·laba (de l'àrab جلابة, jallāba) és una túnica tradicional marroquina folgada amb caputxa.
Les gel·labes cobreixen des del coll fins al turmell. S'utilitzen per a sortir al carrer i es porten a sobre de la roba de casa o de festa, i es lleven en arribar al lloc de destí. Es confeccionen tradicionalment en petits tallers artesanals i en una gran varietat de materials, des de cotó per a les d'estiu a llana rígida per a les d'hivern.
Les porten tant els homes com les dones, n'hi ha en diferents formes i colors. Les masculines són peces més amples, fosques i llises. Les femenines són més ajustades i poden portar brodats decoratius en certa varietat de colors a les vores de la túnica i les mànigues. Les gel·labes porten dues obertures laterals a la part inferior al final de les costures que poden ser substituïdes per una de frontal.

## Vegeu també

* Abaia
* Amira
* Batula

## Referències

* ↑ «Gel·laba». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Garra theunensis

Garra theunensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Mekong a Laos.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 1998. Fishes of the Nam Theun and Xe Bangfai basins, Laos, with diagnoses of twenty-two new species (Teleostei: Cyprinidae, Balitoridae, Cobitidae, Coiidae and Odontobutidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 9(1):1-128.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. .
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gai Anici Cereal

Gai Anici Cereal (llatí: Gaius Anicius Cerialis) va ser un polític romà. Formava part de la gens Anícia, una antiga família romana.
Durant el regnat de Calígula va ser acusat per les leges maiestatis de conspiració contra l'emperador. Dió Cassi transmet la notícia de forma confusa.
Amb Neró d'emperador, va ser cònsol designatus l'any 65, i va proposar al senat, després de detectar-se la conspiració de Pisó, que s'havia d'erigir un temple a Neró amb càrrec al tresor públic, segons explica Tàcit, i deia que aquesta iniciativa formava part de tot un seguit d'actes servils del senat per congraciar-se amb l'emperador. L'any 66 es va fer sospitós, juntament amb altres nobles, davant de Neró i va ser condemnat. Per evitar l'execució es va suïcidar. Neró havia recordat que va ser acusat de vinculacions amb la conspiració de Lèpid i Lèntul l'any 39 contra Calígula, cosa que va agreujar els càrrecs. El suposat motiu de la seva condemna va ser que sortia mencionat com a enemic de l'emperador en un document deixat per Marc Anneu Mela, que havia estat condemnat una mica abans. Es creia que el paper va ser una falsificació.

## Referències

* ↑ Dió Cassi. Historia Romana LIX.25.5
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 672.