OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llacs de Killarney

Els llacs de Killarney (en anglès: Lakes of Killarney) són un conjunt de tres llacs situats a prop de la ciutat de Killarney, al comtat de Kerry (Irlanda). El més gran dels llacs és Lough Leane (llac Leane); els altres dos s'anomenen Muckross Lake (llac Muckross) i Upper Lake (llac Superior). El riu Laune flueix des del llac Leane cap al nord, en direcció a Killorglin, i desemboca a la badia de Dingle. Els llacs se situen en una vall envoltada de muntanyes, entre les quals es troben Carrauntoohil (amb 1.038 m, la muntanya més alta d'Irlanda), Purple Mountain, Mangerton Mountain i Torc Mountain.
Els llacs de Killarney formen part del circuit turístic conegut com a anell de Kerry, on se situa el mirador conegut com a Ladys View, des del qual, es diu, la reina Victòria I del Regne Unit va admirar amb el seu seguici les vistes dels llacs. Els llacs també formen part del Parc Nacional de Killarney, i es troben a la vora de diverses atraccions turístiques, com el castell de Ross, l'abadia de Muckross o Muckross House. A l'interior de llac Leane es troba Innisfallen Island.
L'illa de Ross (de fet, una península a la riba est del llac Leane) és un punt d'extracció de coure des de fa almenys 4.000 anys, és a dir, des de l'edat del bronze, cosa que la converteix en la més antiga de les Illes Britàniques. En aquesta àrea, també va establir les seves mines la família Herbert, propietaris de Muckross House. Els llacs també són coneguts per les seves poblacions de truites.

## Enllaços externs

* Ross Island Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine..
* Els llacs de Killarney Arxivat 2008-09-28 a Wayback Machine. en Killarney Online Arxivat 2014-05-17 a Wayback Machine..
* Informació sobre els llacs Arxivat 2008-12-09 a Wayback Machine..
# Meatzaldea

Meatzaldea (en castellà Zona Minera) és una subcomarca del Gran Bilbao (Biscaia). Comprèn els municipis de Trapagaran, Abanto-Zierbena, Zierbena, Ortuella i Muskiz encara que per extensió també se solen introduir en aquesta subcomarca els municipis de Barakaldo, Alonsotegi, Güeñes, Galdames i Sopuerta (aquests tres últims a la comarca d'Encartaciones), ja que també s'hi va produir activitat minera encara que a menor nivell que en els primers.

## Origen

Té el seu origen en la república de la comarca encartada de la Vall de Somorrostro encara que després de la industrialització es va dividir en dues: d'una banda on s'extreia mineral (Zona Minera) a la zona interior de la comarca i per una altra on s'efectuava l'activitat marinera (Ezkerraldea o Marge Esquerre) afegint-se a aquesta última el municipi de Barakaldo, ja que geogràficament també està en aquesta marge de la ria de Bilbao i amb unes activitats econòmiques similars encara que amb un origen independent al de la Vall de Somorrostro.

## Personatges il·lustres

* Dolores Ibárruri, dirigent comunista

## Enllaços externs

* Museu de la Zona Minera
* (basc) Harrizulatzaileak/Barrenadores (gazteleraz) Arxivat 2008-07-24 a Wayback Machine.
# Ada Negri

Ada Negri (Lodi, 3 de febrer de 1870 - Milà, 11 de gener de 1945) va ser una poeta italiana.
De família humil, va llicenciar-se com a professora i va treballar a l'escola de Motta Visconti, prop de Pavia. Els seus ideals socialistes són molt presents en les seves obres i li van donar una gran popularitat.
Els seus poemes troben certa influència en obres de Giosuè Carducci, Gabriele d'Annunzio o Giacomo Leopardi. Va escriure Fatalità (1892), Dal profondo (1910) o I canti dell'isola (1925). També es destacada una important prosa de caràcter autobiogràfic Stella mattutina (1921).
Se la recorda per ser la primera i única dona a ser admesa a l'Acadèmia Italiana el 1940. No obstant això, aquest èxit també va enfosquir el seu llegat, ja que els membres de la institució havien jurat lleialtat al règim feixista del país. El seu treball va ser àmpliament traduït en vida i se li van publicar poemes en diverses revistes i diaris a escala nacional i internacional.
L'actriu polonesa Pola Negri va adoptar el seu nom artístic en homenatge a ella.

## Referències

* ↑ «Ada Negri». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Biografia de Ada Negri» (en castellà). [Consulta: 22 juny 2018].
# Rafael de Balbín Lucas

Rafael de Balbín Lucas (Alcañices, Zamora, 5 de març de 1910 - Madrid, 27 de gener de 1978) és un filòleg, professor universitari i escriptor castellà.
Fill d'un jurista de professió i poeta aficionat, fou influït per aquest en el seu futur camí. Així, des de ben aviat, a través del seu pare aprèn a fer versos i té l'oportunitat de conèixer diversos poetes de l'època, entre els quals, Antonio Machado. Llicenciat en Dret per la Universitat de València el 1931, i en Filosofia i Lletres per la Universitat de Saragossa el 1935, es doctorà en 1942 amb una tesi sobre el Teatro menor de Moreto, que li va merèixer premi extraordinari del Doctorat. Després d'alguns anys de docència privada, i l'exercici de professor auxiliar a l'Institut de San Isidro, a Madrid, guanyà en 1940 la càtedra de Llengua i Literatura espanyoles a l'Institut d'Ensenyament Secundari d'Avilés. Més endavant, treballà a l'Institut Alfonso el Sabio, de Múrcia, i al Lope de Vega, de Madrid. Sorprès a Madrid per l'Alzamiento Nacional, va aconseguir sortir de la zona republicana amb els refugiats de l'Ambaixada de Turquia el 1937, i passant a zona nacional, es va incorporar immediatament com a oficial a l'exèrcit nacional, en el qual ostenta el grau de capità provisional d'aviació. Se li van concedir la Medalla de la Campanya i la Creu del Mèrit Militar amb distintiu vermell. El desembre de 1941 va ser nomenat vicesecretari cap de Publicacions del Consell Superior d'Investigacions Científiques, i més tard, secretari de l'Institut Antonio de Nebrija, de Filologia, del mateix Consell. El 1943 fou votat per unanimitat i amb el número u per a la càtedra de Llengua i Literatura espanyoles de la Universitat d'Oviedo. Va publicar treballs de recerca literària relatius al Romanticisme espanyol, al teatre menor de Moreto, a la influència d'Augusto Ferrán a Gustavo Adolfo Bécquer. El 1941 va publicar un volum de Romances de Cruzada exaltant l'aixecament franquista. Des del 1948 fou catedràtic de gramàtica general i de crítica literària a la Universitat de Madrid, avui Universitat Complutense. I el 1947 en fou secretari. Posteriorment, fou director de l'institut Miguel de Cervantes del CSIC. El 1962 treballà especialment sobre la preceptiva i la mètrica, a través de l'obra Sistema de rítmica castellana. També exercí de sotsdirector de la Revista de Filologia Española i de membre del consell de redacció de les revistes Prohemio i Revista de Literatura.

## Referències

* 1 2 «Rafael de Balbín Lucas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Miguel Ángel, Garrido Gallardo «Rafael de Balbín (1910-1978)». Revista de Filología Española. Consell Superior d'Investigacions Científiques, Vol. LX, 1980, pàg. 345-353. ISSN: 1988-8457 [Consulta: 11 febrer 2020].
* 1 2 «Semblanzas universitarias: D. Rafael de Balbín Lucas, nuevo Catedrático de Lengua y Literatura Española en la Universidad de Oviedo». Revista nacional de educación [Madrid], Núm. 32-33, 1943, pàg. 107-108 [Consulta: 11 febrer 2020].
# Contingut obert

Contingut obert (en anglès open content, per analogia amb open source) és un concepte que va encunyar David Wiley l'any 1998 per a descriure qualsevol contingut (articles, dibuixos, àudios, vídeos, fotografies, etc.) publicat sota una llicència no restrictiva i en un format que en permeti explícitament la còpia, distribució i modificació.
El concepte «contingut obert» és hereu de la filosofia del copyleft i del programari lliure, que té com a exemple la Llicència de documentació lliure de GNU, amb la qual també es publica la Viquipèdia. Si bé al començament els continguts oberts suposaven un model de llicència propi, Open Publication License (OPL, 1998), actualment l'Open Content Organization aconsella l'ús dels models de llicència Creative Commons, inspirats en les GNU General Public License. Creative Commons es va constituir l'any 2002, format per professorat i professionals nord-americans i britànics, va ser liderat pel professor Lawrence Lessig de la Universitat Stanford.
Actualment, els continguts oberts es difonen i utilitzen sobretot en l'àmbit de l'educació superior, on és critica la transferència de coneixements amb restriccions menors. Si els continguts oberts s'han situat en un lloc preeminent en la cultura acadèmica és a causa que responen a tres condicions importants per a compartir recursos educatius: el context didàctic, la tecnologia utilitzada per a dotar-los de reutilització i la lliure disposició de la propietat intel·lectual.

## Referències

* ↑ «David Willey: "El contingut obert és una publicitat potentíssima per a les universitats".». UOC, 01-01-2007. [Consulta: 14 juny 2024].
* ↑ «Lawrence Lessig». CCCB. [Consulta: 14 juny 2024].
* ↑ Vazquez, Mercè. «Accés a continguts oberts, compartits i reutilitzables». UOC. [Consulta: 14 juny 2024].

## Vegeu també

* Ciència oberta
* Coneixement lliure
* Curlie
* Educació oberta
* Nupedia

## Enllaços externs

* Open Resources on Educational Open Resources #metaOER. Universitat Oberta de Catalunya Arxivat 2012-11-13 a Wayback Machine.
* OpenContent.org Arxivat 2003-07-21 a Wayback Machine.. Lloc web d'Open Content (David Wiley)
* OCA (Open Content Alliance) Arxivat 2016-11-13 a Wayback Machine.
* Contenidos-Abiertos.org Arxivat 2017-07-12 a Wayback Machine.
# Hepatotoxicitat

Hepatotoxicitat (del grec: Hepato = fetge i toxicitat) implica un dany en el fetge provocat per productes químics.
El fetge té un paper central en transformar i clarificar els productes químics i és susceptible de toxicitat per aquests agents. Certs agents medicinals en sobredosi i fins i tot en el rang terapèutic poden danyar el fetge. Altres agents químics com els usats en laboratoris i indústries, com per exemple, la microcistina i els remeis herbals poden induir hepatotoxicitat. Els productes químics que causen danys al fetge s'anomenen hepatotoxines.
Hi ha més de 900 drogues de medicaments implicades en causar dany al fetge i és la causa més comuna de retirada del mercat d'una droga de medicament. Els productes químics sovint causen un dany subclínic al fetge que només es detecta per tests enzimàtics.

## Referències

* ↑ Navarro, VJ; Senior, JR «Drug-related hepatotoxicity». N. Engl. J. Med., 354, 7, 2006, pàg. 731-9. DOI: 10.1056/NEJMra052270.
* ↑ Chalasani N, Fontana RJ, Bonkovsky HL «Causes, clinical features, and outcomes from a prospective study of drug-induced liver injury in the United States». Gastroenterology, 135, 6, 2008, pàg. 1924-34. DOI: 10.1053/j.gastro.2008.09.011. PMID: 18955056 [Consulta: 12 juny 2023].
* ↑ Reuben A, Koch DG, Lee WM «Drug-induced acute liver failure: results of a U.S. multicenter, prospective study». Hepatology. Acute Liver Failure Study Group, 52, 6, 2010, pàg. 2065-76. DOI: 10.1002/hep.23937. PMID: 20949552.
* ↑ Friedman, Scott E.; Grendell, James H.; McQuaid, Kenneth R.. Current diagnosis & treatment in gastroenterology. Nova York: Lang Medical Books/McGraw-Hill, 2003, p. 664–679. ISBN 0-8385-1551-7.
* ↑ Greenhough S, Hay DC. «Stem Cell-Based Toxicity Screening: Recent Advances in Hepatocyte Generation». Pharm Med, 26, 2, 2012, pàg. 85-89. Arxivat de l'original el 2012-06-16 [Consulta: 21 desembre 2012].
* ↑ McNally, Peter F.. GI/Liver Secrets: with STUDENT CONSULT Access. Saint Louis: C.V. Mosby, 2006. ISBN 1-56053-618-7.
* ↑ Ostapowicz G, Fontana RJ, Schiødt FV, et al. «Results of a prospective study of acute liver failure at 17 tertiary care centers in the United States». Ann. Intern. Med., 137, 12, 2002, pàg. 947–54. PMID: 12484709.
# Lluís I Gonzaga

Lluís I Gonzaga o Lluís I de Màntua -en italià: Ludovico I Gonzaga- (? 1268 - Màntua, Senyoriu de Màntua, 18 de gener de 1360) fou un noble italià que va esdevenir Senyor de Màntua entre 1328 i 1360 i fou l'iniciador de la dinastia Gonzaga.

## Ascens al poder

Va néixer el 1268 sent fill de Guiu Gonzaga. El 1313 fou nomenat podestà de Màntua i el 1319 de Parma, entrant en conflicte amb els Bonacolsi en la primera ciutat pel poder. El 14 d'agost de 1328, a l'edat de 60 anys, feu un cop d'estat a Màntua per expulsar Rinald Bonacolsi, el qual havia estat nomenat vicari per Enric VII del Sacre Imperi Romanogermànic i morí en l'acte. La lluita entre güelfs i gibel·lins esclatà, i el 16 d'agost la facció güelfa dels Gonzaga assolí el poder i Lluís fou nomenat "Capità General del Poble", un títol equivalent al de senyor de la ciutat i que fou confirmat l'any següent per l'emperador Lluís IV amb el títol de "vicari imperial".
El control de la ciutat fou aconseguit de forma ràpida gràcies a les bones posicions dels Gonzaga dins dels organismes de funcionament d'aquesta, especialment entre els jutges, administradors i ambaixadors. Durant el seu regnat la ciutat s'enriquí a costa de la guerra inicial entre la República de Venècia i el Senyoriu de Milà així com entre Venècia i l'Imperi Otomà, convertint Màntua en el graner del nord de la península italiana.

## Núpcies i descendents

Es casà en primeres núpcies amb Riquilda Ramberti, amb la qual tingué:
* Felip Gonzaga (?-1356), pare d'Egidiola Gonzaga, casada amb Mateu II Visconti.
* Guiu I Gonzaga (1290-1369), senyor de Màntua
* Feltrino Gonzaga (?-1374)
* Azzo Gonzaga (?)
* Albert Gonzaga (?)
* Margarida Gonzaga (?)
* Tomassina Gonzaga (?-1319)
En segones núpcies es casà amb Caterina Malatesta, filla de Pandolf I Malatesta. D'aquesta unió nasqureren:
* Corrado Gonzaga (?)
* Federigo Gonzaga (?)
* Giovanni Gonzaga (?)
* Mario Gonzaga (?)
* Giacomo Gonzaga (?)
* Matteo Gonzaga (?)
En terceres núpcies es casà l'any 1340 amb Novela Malaspina, amb la qual no tingué fills.
Lluís Gonzaga morí el 1360 a la ciutat Màntua.

## Enllaços externs

* http://genealogy.euweb.cz/gonzaga/gonzaga1.html(anglès)
* Primo capitano generale di Mantova e capostipite della casata Arxivat 2006-02-07 a Wayback Machine.(italià)
# Les Feixes (Galliner)

Les Feixes és un indret del terme municipal d'Isona i Conca Dellà, a l'antic terme d'Orcau, al Pallars Jussà.
El lloc és a l'extrem nord-oest del terme municipal, també a l'extrem nord-occidental de la vall de Montesquiu, a la riba esquerra de la Noguera Pallaresa, al pantà de Sant Antoni. És al vessant nord-oriental del Puig de Galliner, a l'esquerra del barranc de Rubiol. Al seu nord-est hi ha la partida de les Peres.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Aldrichimica Acta

Aldrichimica Acta (abreviatura Aldrichimica Acta) és una important revista científica dedicada a la química orgànica, bioquímica, química organometàl·lica i química inorgànica. És publicada des del 1968 per l'empresa Sigma-Aldrich. El seu factor d'impacte és 17,083 el 2014 quant a química orgànica. Ocupa la 1a posició de qualitat de revistes dedicades a la química orgànica en el rànquing SCImago.
Aldrichimica Acta és una revista, de subscripció gratuïta, amb un factor d'impacte molt alt en el camp de la química orgànica. Els articles de revisió, escrits pels químics de tot el món, abasten una varietat de temes en els camps de la síntesi orgànica, organometàl·lica, bio-orgànica o química inorgànica.

## Referències

* ↑ «Journal Rankings». SCImago, Journal & Country Rank, 2015. [Consulta: 20 juliol 2015].
* ↑ «Aldrichimica Acta». Sigma-Aldrich. [Consulta: 23 març 2015].

## Enllaços externs

* Web Aldrichimica Acta
# Rascló ala-rogenc

El rascló ala-rogenc (Aramides calopterus) és una espècie d'ocell de la família dels ràl·lids (Rallidae) que habita rius dins la selva a l'est de l'Equador, nord-est del Perú i zona limítrofa del Brasil.

## Referències

* ↑ «Rascló ala-rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/11/2023(català)
# Hippopotamyrus ansorgii

Hippopotamyrus ansorgii és una espècie de peix africà del gènere Hippopotamyrus en la família Mormyridae, endèmic en diverses conques hidrogràfiques d'Àfrica, com els rius Cuanza, Congo, Ruo (rarament), Cunene, Okavango, Zambezi, Pungwe i Buzi. És nativa d'Angola, Botswana, Malawi, Moçambic, Namíbia, Zàmbia i Zimbàbue.

## Morfologia

En funció de la seva morfologia, pot agrupar-se dins dels denominats «lluços del riu Nil» juntament amb el Brienomyrus, Mormyrops, Marcusenius, Petrocephalus y Pollimyrus.
Posseeix petites barbes i es caracteritza per posseir un cap allargat que pot arribar a mesurar el doble del seu alt. Manquen de l'extensió de l'aparell bucal dels peixos elefant.
Pot aconseguir una grandària aproximada de 150 mm.

## Estat de conservació

Respecte a l'estat de conservació es pot indicar que d'acord amb la UICN aquesta espècie es pot catalogar en la categoria de «risc mínim (LC o LR/lc)».

## Referències

* 1 2 Hippopotamyrus ansorgii.Llista Vermella de la UICN
* ↑ Gosse, 1984, p. 63-122.
* ↑ Hippopotamyrus ansorgii, en Fishbase
* ↑ Boulenger, 1905, p. 457-459.
* ↑ Taverne, 1971, p. 1-143.
* ↑ Günter, 1866.
* ↑ Poll, 1945, p. 36-77.

## Bibliografia

* Boulanger, G.A.. Descriptions of four new freshwater fishes discovered by Dr. W. J. Ansorge in Angola. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) (en anglès), 1905.
* Gosse, J.P.. Mormyridae (en anglès). Thys van den Audenaerde (eds.), 1984.
* Günther, Albert. Catalogue of the Fishes in the British Museum (en anglès). The Trustees, 1866.
* Poll, M. Descriptions de Mormyridae et de Characidae nouveaux du Congo belge avec une étude du genre Stomatorhinus et des genres de Characidae nains africains (en francès). Revue de Zoologie et de Botanique Africaines, 1945.
* Taverne, Louis. Ostéologie des genres Marcusenius Gill, Hippopotamyrus Pappenheim, Cyphomyrus Myers, Pollimyrus Taverne et Brienomyrus Taverne (Pisces, Mormyriformes) (en francès). 188, 1971. issn 0378-0953
# Lluís I d'Etrúria

Lluís I d'Etrúria, també conegut amb el nom de Lluís Francesc Filibert de Borbó o Lluís I de Borbó-Parma, (Piacenza, Ducat de Parma, 1773 – Florència, Regne d'Etrúria, 1803) fou el primer dels dos únics reis d'Etrúria i cap de la casa ducal dels Borbó-Parma.

## Orígens familiars

Va néixer el 5 de juliol de 1773 al Palau Ducal de Piacenza sent fill del duc Ferran I de Parma i de l'arxiduquessa Maria Amàlia d'Àustria. Ferran era net per via paterna del duc Felip I de Parma i de la princesa Elisabet de França mentre que per via materna ho era de l'emperador Francesc I del Sacre Imperi Romanogermànic i l'arxiduquessa Maria Teresa I d'Àustria.

## Núpcies i descendents

Es va casar el dia 25 d'agost del 1795 a Madrid amb la infanta Maria Lluïsa d'Espanya, filla del rei Carles IV d'Espanya i de la princesa Maria Lluïsa de Borbó-Parma. La parella tingué dos fills:
* SM el rei Carles II de Parma, nascut a Madrid el 1799 i mort a Niça el 1883. Es casà amb la princesa Maria Teresa de Savoia.
* SAR la princesa Maria Lluïsa de Borbó-Parma, nascuda a Barcelona l'any 1802 i morta a Roma el 1857. Es casà amb el príncep Maximilià de Saxònia.

## Creació del Regne d'Etrúria

Fou nomenat infant d'Espanya el 30 de novembre de 1795 per part del seu sogre Carles IV d'Espanya. L'any 1800 les tropes napoleòniques conquerien durant la seva campanya italiana el Ducat de Parma, el Ducat de Piacenza i el Ducat de Guastalla entre altres territoris del nord d'Itàlia. Com a compensació per l'aliada casa de Borbó, i tenint en compte el fet que els ducs de Parma eren una branca borbònica de la Casa espanyola, i que la duquessa era infanta d'Espanya i filla del rei Carles IV d'Espanya, Napoleó atorgà el Regne d'Etrúria al duc de Parma, sent coronat rei d'aquest territori el 28 de juliol de 1801.
El regne d'Etrúria es constituïa sobre els antics dominis dels Àustria-Toscana, al Gran Ducat de Toscana. Malgrat tot, el Regne d'Etrúria únicament es mantingué gràcies a l'ajuda prestada per Napoleó Bonaparte i a la caiguda d'aquest el regne es va desfer i es retornà el territori als seus antics sobirans.
El duc Carles morí el 27 de maig de 1803 al Palau Pitti de Florència a l'edat de 30 anys, deixant la corona al seu fill que governà a través d'una regència de la seva mare. Les seves restes, però, foren dipositades al Monestir de l'Escorial el 1808.

## Referències

* ↑ genealogy.euweb.cz
# María Egual Miguel

María Egual Miguel (Castelló de la Plana, 6 de gener de 1655 - València, 23 d'abril de 1735) fou una poetessa i dramaturga valenciana.

## Biografia

També coneguda com a Ana Maria Josepa Dorotea Egual i Miguel, Marquesa de Castellfort. Maria Egual va passar la seua joventut a Castelló de la Plana i, ja de casada amb Crisóstomo Peris (marqués de Xínquer primer i de Castellfort després), va mantenir una Acadèmia Literària a sa casa de València. Va escriure poesia, teatre i narrativa i abans de morir ho va manar cremar tot. Dels tres volums que es conservaven el 1749 (MAS, 2009, p. 383), només ens n'ha aplegat un. La seua literatura és d'un estil barroc tardà i constitueix un exemple d'epigonisme. Va conrear diversos models poètics, paradramàtics -com els col·loquis- i clarament teatrals -com una Loa i algunes comèdies de caràcter mitològic- i també una novel·la d'inspiració cortesana.
La seva producció poètica (MaS & Vellón, 2007, pp. 57-172) representa un testimoni de la vida de l'artista, on vessa opinions sobre l'escriptura lírica i on intenta, a la manera barroca, d'impactar en el lector amb extremades mostres d'enginy i gran varietat estròfica. L'ornamentació cobra, per tant, molta importància i l'acumulació de recursos retòrics mostra la necessitat de reafirmar un model preexistent basat en la complexitat formal. És així, també, com el desplegament d'habilitats lingüístiques es conjumina amb un suport d'imatges topicalitzades, que troben en la potència afectiva un àmbit de vitalisme que vincula vida i poesia.

## Referències

* ↑ «Anna María Egual y Miguel». Real Academia de la Historia. [Consulta: 16 gener 2021].
* 1 2 3 «María Egual Miguel». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).

## Bibliografia

* Mas i Usó, Pascual; Vellón Lahoz, Xavier (1997). La literatura barroca en Castellón. María Egual: (1655-1735). Obra Completa. Castelló: Sociedad Castellonense de Cultura.
* Mas i Usó, Pascual (1999). Academias literarias valencianas del Barroco. Descripcción y diccionario de poetas. Edition Reichenberger, Kassel, p. 379-400.
# Max Grün

Maximilian "Max" Grün (Karlstadt, 5 d'abril de 1987) és un futbolista professional alemany que juga com a porter pel VfL Wolfsburg.

## Carrera esportiva

Grün va començar la seva carrera al FV Karlstadt, fins que fou reclutat pel planter del FC Bayern de Múnic. Després de tres anys al Bayern de Múnic Juvenil fou promocionat al FC Bayern de Múnic II, on fou porter suplent durant quatre anys, rere Michael Rensing i després Thomas Kraft. Després de set anys amb el FC Bayern va deixar els bavaresos, per signar un contracte per un any amb el SpVgg Greuther Fürth el 5 d'agost de 2009.

## Palmarès
### Club
#### SpVgg Greuther Fürth

* 2. Bundesliga: 2011–12

#### VfL Wolfsburg

* DFB-Pokal: 2014–15
* DFL-Supercup: 2015

## Referències

* 1 2 «Grün, Max» (en alemany). kicker.de. [Consulta: 29 juliol 2011].
* 1 2 «Grün wird ein Grün-Weißer» (en alemany). kicker.de, 05-08-2009. [Consulta: 21 agost 2010].
* ↑ «Grün, Max» (en alemany). kicker.de. [Consulta: 21 agost 2010].

## Enllaços externs

* Max Grün Fitxa a Fussballdaten
# Aldtsjerk

Aldtsjerk (neerlandès Oudkerk) és una petita vila a la carretera entre Ljouwert i Dokkum. Forma part de Tytsjerksteradiel, Frísia, Països Baixos, i tenia al voltant de 615 habitants al gener de 2018.
Els límits municipals inclouen la Heemstra State, residència de la família aristocràtica Sminia. La principal carretera de la vila, van Sminiaweg és vora un kilòmetre de llarga i rep el nom de la família Sminia. També té una església del segle xvii. Vora la vila també hi ha un petit estany, Aldtjserkster mar, punt important a l'Elfstedentocht.
Les seves festivitats anuals inclouen la Doarpsfeest, inclosa una desfilada a l'estiu.

## Referències

* ↑ Taalunie. «Friese namen» (en dutch), 2019. [Consulta: 18 novembre 2019].
* ↑ Statistiek, Centraal Bureau voor de. «Kerncijfers wijken en buurten 2018». Centraal Bureau voor de Statistiek. [Consulta: October 28, 2019].