OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Encyclopedia of Popular Music

La Encyclopedia of Popular Music (en català, Enciclopèdia de la Música Popular) és una enciclopèdia que té com a objectiu la recopilació d'informació que cobreix gèneres i períodes musicals de la música popular des del 1900 fins avui dia. La primera edició va ser creada el 1989 per Colin Larkin. És l'equivalent de l'"home modern" del Grove Dictionary of Music que Larkin descriu en termes poc afalagadors.

## Edicions

* Guinness Encyclopedia Of Popular Music (1st Edition, 4 Vols), Guinness Publishing 1992, ed. Larkin Colin.
* Guinness Encyclopedia Of Popular Music (2nd Edition, 6 Vols), Guinness Publishing 1995 (UK), ed. Larkin, Colin.
* The Encyclopedia Of Popular Music (3rd Edition, 8 vols), Macmillan (UK/USA) 1999, ed. Larkin, Colin.
* The Encyclopedia Of Popular Music (4th Edition 10 vols), Oxford University Press (UK/USA) 2006, ed. Larkin, Colin.

### Edicions concises

* Guinness Encyclopedia Of Popular Music Concise Edition, Guinness Publishing 1993, ed. Larkin, Colin.
* The Virgin Encyclopedia Of Popular Music, Concise Edition, Virgin Books (UK), 1997, ed. Larkin, Colin.
* The Virgin Encyclopedia Of Popular Music, Concise (3rd Edition), Virgin Books (UK), 1999, ed. Larkin, Colin.
* The Virgin Encyclopedia Of Popular Music, Concise (4th Edition), Virgin Books (UK), 2002, ed. Larkin, Colin.
* The Encyclopedia of Popular Music: Concise (5th Edition), Omnibus Press 2007, ed. Larkin, Colin

## Derivacions

* Larkin, Colin. The Virgin Encyclopedia of Jazz. Rev Upd. Virgin Books, 2004, p. 1024. ISBN 1852271833.

## Referències

* ↑ «Encyclopedia of Popular Music (4 ed.)» (en anglès). Oxford University Press. [Consulta: 5 juliol 2017].
* ↑ The Times, The Knowledge, Christmas edition, 22 December 2007- 4 January 2008.
# Encyclopædia Universalis

Encyclopædia Universalis és el nom d'una enciclopèdia francesa publicada en paper, però també en versió CD-ROM i més recentment a través d'internet. Fou creada per Encyclopædia Universalis SA l'any 1966 per un membre especialitzat en la venda de llibres de col·lecció a correspondència de la família Aubry. La creació va anar de mans amb l'Encyclopædia Britannica que també va contribuir en la seva fabricació, participant amb un 50/50 a nivell accionariat. L'empresa i publicació ha anat evolucionant al llarg del temps fins a convertir-se en proveïdor de l'estat francès. L'any 1999 l'empresa signa un contracte amb l'estat francès perquè a través de la pàgina web www.universalis-edu.com els alumnes de segona ensenyança puguin rebre complement d'informació a classe, això sí, mitjançant un pagament trimestrial o anual. A partir d'aquí, es desenvolupa digitalment, primerament mitjançant el format CD i actualment a través d'internet. Del producte inicial, s'han derivat enciclopèdies per als més petites de la casa o per temàtica.

## Referències

http://www.universalis.fr/
# Els o-o-ossets

Els o-o-ossets (títol original en rus Ми-ми-ми́шки; transcrit com a Mi-mi-mixki) és una sèrie d'animació russa creada per l'estudi d'animació Parovoz. S'emet des del 21 de març de 2015 com a part del projecte Mult v kino, posteriorment als canals de televisió Mult, Karussel, Rússia K (com a part del programa de televisió infantil de la tarda Spokóinoi nótxi, malixi!) i, de desembre de 2016 a juny de 2019, al canal de televisió Rússia 1. Des del 2016, s'han publicat sis jocs i aplicacions mòbils basats en la sèrie. El 2018, Netflix va comprar els drets de difusió de la primera temporada. El 2020, tots els episodis de la sèrie animada es van afegir a la plataforma en línia Smotrim. S'ha doblat al català pel canal Super3.

## Referències

* ↑ «Студия «Паровоз»». Arxivat de l'original el 2017-12-18. [Consulta: 7 juny 2016].
* ↑ ««Ми-Ми-Мишки» и «Бумажки» собирают рекордную аудиторию на «Карусели»». // Вести. Arxivat de l'original el 2016-04-09. [Consulta: 21 gener 2017].
* ↑ ««Ми-ми-мишки в космосе»: Межпланетные приключения на экране смартфона». // Вести. Arxivat de l'original el 2020-06-03. [Consulta: 14 febrer 2018].
* ↑ «Netflix купил права на показ «Ми-ми-мишек»». // rbc.ru, 11-09-2018. Arxivat de l'original el 2020-12-23. [Consulta: 28 octubre 2021].
* ↑ CCMA. «Els o-o-ossets». [Consulta: 6 maig 2023].
# Escac d'Ognina

L'escac d'Ognina fou una batalla naval combatuda al Golf de Catània el 1356 entre els partidaris del Regne de Nàpols i els partidaris del Regne de Sicília amb victòria siciliana.

## Antecedents

Frederic III de Sicília va cedir el 1320 la possessió del castell d'Aci i les seves terres a Blasco d'Alagó el jove, expropiada a Margarida de Llúria, i a la seva mort va passar al seu fill Artal I d'Alagó.
Després de la no ratificació de la Pau de Catània pel parlament de Sicília el 1347, Frederic III de Sicília es trobava en una posició difícil atès que el regne era atacat contínuament pels angevins, que van recuperar una part de l'illa el 1354 comandats per Niccolò Acciaiuoli, i tenia l'oposició dels senyors feudals de l'interior, a qui es va oposar amb vehemència.
Nicholas Cesareo, el governador de Messina en desacord amb Artal d'Alagó va demanar reforços a Lluís I de Provença el 1356, i aquest va tornar a enviar el mariscal Niccolò Acciaiuoli. Les tropes, que tenien el suport de cinc galeres angevines van saquejar Acireale, van assetjar i prendre el castell, i van continuar en direcció a Catània.

## Batalla

Artal d'Alagó va aplegar ràpidament un estol de cinc galeres i va salpar de Catània a l'encontre de l'estol angeví, del qual en va enfonsar dues galeres, en va capturar una tercera, i va fer fugir la resta, i alliberà el castell.

## Conseqüències

La batalla va marcar un punt d'inflexió a favor del bàndol sicilià en la guerra.

## Referències

* ↑ (italià) Cronologia de Catània
* ↑ (italià) Aci Castello La storia del castello «La storia del Castello». Arxivat de l'original el 2008-05-08. [Consulta: 20 juliol 2008].
# Ermita de Sant Blai

«Ermita de Sant Blai» té aquests significats:
* Ermita de Sant Blai (l'Aleixar), ermita al terme municipal de l'Aleixar (Baix Camp, Tarragona)
* Ermita de Sant Blai (Cortes d'Arenós), edifici al sud del municipi de Cortes d'Arenós, a la comarca de l'Alt Millars
* Ermita de Sant Blai (Gaibiel), ermita catòlica a Gaibiel, comarca de l'Alt Palància
* Ermita de Sant Blai (Tivissa), ermita prop de la vila de Tivissa, en un vessant del Coll del Ventall
# Església vella de Sant Fost de Campsentelles

L'església vella de Sant Fost de Campsentelles fou l'antiga església parroquial de Sant Fost de Campsentelles (al Vallès Oriental). L'edifici és en ruïnes. El més elevat és un absis romànic mitjanament conservat, possiblement del segle xii, que podria obeir a la consagració del 1141. També es poden observar la planta de l'edifici ja remodelat a època barroca i l'absis quadrat de finals del segle xix.

## Història

La primera notícia de la parròquia de Sant Fost és del 978, poc posterior al primer esment de la comunitat d'habitants de Campsentelles. Rebé diverses consagracions, l'última el 1141 pel bisbe de Barcelona Arnau de Gurb. El 1504 es va unir a Sant Cebrià de Cabanyes, a la qual al final va eclipsar. Fins al 1592 el rector era triat per la priora de Montalegre. Va ser remodelada durant el període barroc. A finals del segle xix el seu tresor artístic era de prou qualitat. Va ser cremada el juliol de 1936.

## Referències

* 1 2 «Església vella de Sant Fost de Campsentelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Església vella de Sant Pere de Ribes

L'Església vella de Sant Pere de Ribes és un edifici del municipi de Sant Pere de Ribes (Garraf) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'antiga església parroquial, situada al barri de Sota-ribes, dalt d'un petit turó i oposada al castell de Ribes, és un edifici de grans dimensions, de tres naus, coberta de teula a dues aigües i grans contraforts. La façana principal queda parcialment oculta degut a construccions posteriors. Aquesta està formada per un portal adovellat, una obertura circular al damunt, rematat amb un acabament en línia recta.
A la zona dreta dels peus hi ha un campanar de base quadrada amb obertures allargades d'arc de mig punt a la zona superior. L'element més interessant del conjunt el constitueix la porta lateral, d'inspiració clàssica. És coneguda amb el nom de "Portal de les ànimes". S'hi accedeix a través de cinc graons i presenta una porta amb arc de mig punt, dovelles radials i brancals de carreus de pedra vista ben escairats. Dues columnes de pedra d'inspiració dòrica sostenen un entaulament format per arquitrau i fris llisos i cornisa sobresortint. El frontó és partit per un nínxol que reprodueix a la seva estructura, la composició de la porta.

## Història

Sembla que els seus orígens es remunten al segle x. Es creu que en temps del bisbe Guilarà existia una esglesiola preromànica, destruïda possiblement el 985 per Almansor. Ja al segle xi es bastí un nou temple, de factura romànica, encàrrec de Geribert o algun dels seus successors, que va perdurar fins a mitjan segle xvii. Ramon de Ribes, i la seva muller crearen el 1233 un benefici a l'altar de Santa Maria, de l'església de Sant Pere. L'onze de març de 1663 el Consell General va acordar engrandir l'església i s'escollí una Junta d'obres.
L'autor del projecte fou el mestre de cases Sebastià Vives que cobrà cent dobles d'or i cinc càrregues de vi. El material i la mà d'obra van ésser facilitades per la Junta d'obres i sufragats pel poble. La construcció s'inicia el setze d'agost de 1663 i s'acabà el vint-i-dos d'abril de 1674. Fins al 1910 funcionà com a església parroquial., quan fou substituïda per la nova església de Sant Pere de Ribes.

## Bibliografia

* Català i Roca, Pere; Els castells catalans, 1967-1979
* Coll, Isabel; Notícies sobre l'església parroquial de Sitges
* Moreno Parés, E.; Diario de Barcelona, 05/11/1970
* Puig i Roig, P.; Apunts història de sant Pere de Ribes, 1978
* Virella i Bloda, Albert; Vilanova i la Geltrú. Imatges de la ciutat i de la comarca, 1949

## Referències

* 1 2 3 4 «Església vella de Sant Pere de Ribes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].
* ↑ «Església vella de Sant Pere de Ribes (Sant Pere de Ribes - Garraf)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].
# Església vella de Sant Andreu de Vila-robau

L'església vella de Sant Andreu de Vila-robau és una església de Ventalló (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local. Situada dins del poble de Vila-robau, a l'extrem nord-oest de Ventalló al qual pertany. El temple està situat a la part nord del nucli.

## Descripció

És un petit edifici d'una sola nau, amb absis de planta de ferradura orientat a llevant. Actualment, el temple no té culte, és de propietat particular i està envoltat d'altres construccions. La volta de la nau és de canó seguit i la de l'absis és de quart d'esfera, obert directament a la nau. Amb posterioritat s'obriren dues capelles laterals, probablement en època moderna. La façana està orientada a ponent i presenta una portalada d'un sol arc de mig punt, lleugerament rebaixat, bastit amb pedres de mida petita desbastades, a manera de dovelles. Està sostingut per muntants destacats que incorporen algun carreu desbastat.
A la part superior hi ha una petita finestra d'un sol biaix, una mica malmesa. A l'absis hi ha una altra finestra d'un sol biaix, actualment modificada. Al mur meridional de la nau s'hi va afegir l'antiga rectoria i el mur septentrional no posseeix obertures. Al mur de capçalera hi ha un senzill i primitiu campanar de cadireta. L'església conserva restes de pintures murals de diverses èpoques. En concret, els arcs que delimiten les capelles laterals conserven pintures murals datades al segle xviii, mentre que al mur de capçalera hi ha restes de pintura mural atribuïda al període romànic. El parament d'aquest edifici consta de còdols de riu de petita mida, només escapçats i sense treballar, lligats amb abundant morter de calç.

## Història

Aquesta església és la més antiga de les dues conservades a Vila-robau. Havia estat l'església parroquial del nucli fins a la construcció del nou temple, el segle xviii, al qual fou traslladada l'advocació de l'antic.En els darrers temps, l'edifici havia perdut la funció de culte i s'havia dedicat a magatzem. L'accés es feia per la rectoria, construcció afegida al mur meridional, i la porta de la façana era tapiada. Fa pocs anys el temple va ser objecte d'una intervenció que va netejar-la i restaurar-la parcialment. Actualment, la porta torna a ser habilitada, mentre que s'ha tapiat la d'accés des de la rectoria.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església vella de Sant Andreu de Vila-robau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Escolàpies

«Escolàpies» té aquests significats:
* Filles de Maria Escolàpies, congregació religiosa femenina, institut religiós de dret pontifici
* Col·legi de les Mares Escolàpies (Figueres)
* Convent de les Mares Escolàpies
* Escoles Escolàpies o Escola Pia d'Olot
* Església de les Mares Escolàpies (Sabadell)
* Escolàpies de Sabadell
* Escolàpies del Masnou
# Luigi Giuseppe Lasagna

Luigi Giuseppe Lasagna (Montemagno, 4 de març de 1850 - Juiz de Fora, 6 de novembre de 1895) fou un religiós salesià i bisbe italià. Va ser ordenat sacerdot el 8 de juny de 1873, i fou fundador de les obres missioneres salesianes de l'Uruguai i del Brasil.
Comença el seu ministeri missioner a l'Uruguai com a director del Col·legi de Vila Colón. El 1881 va inaugurar una estació meteorològica. Després va fundar una universitat catòlica i una escola d'agricultura. El 1883 va començar el ministeri al Brasil.
Es consagrà bisbe titular d'Oea el 12 de març 1893 pel cardenal Lucido Maria Parocchi.
Va morir el 1895 a Juiz de Fora, amb només 45 anys, víctima d'un accident ferroviari, aixafat per dos trens de l'Estrada de Ferro Central del Brasil. En el mateix accident van morir també set monges, cinc sacerdots i un fogoner.

## Referències

* ↑ Araldica ecclesiastica: Lasagna, Luigi Giuseppe (italià)
* ↑ Juiz de Fora 150 anos em um minuto (italià)

## Bibliografia

* Pablo Albera: Mons. Luigi Lasagna: Memorie Biografiche, 1900.
* D. Barberis: Mons. Luigi Lasagna “Vale mecum”, San Benigno Canavese. 1901.
* Lorenzo Gentile: Missionsbischof Alois Lasagna, Salesianer 1850–1895, übersetzt durch Leo Schlegel, München 1933
* Juan E. Belza: Luis Lasagna, el obispo misionero, 1969

## Enllaços externs

* Catholic Hierarchy
# Xarxa de Museus d'Història i Monuments de Catalunya

La Xarxa de Museus d'Història i Monuments de Catalunya (abreujada xMHCat) representa, juntament amb l'Arqueoxarxa, la Xarxa de Museus d'Etnologia de Catalunya i la Xarxa de Museus d'Art, una de les xarxes temàtiques que configuren l'ordenació museística de Catalunya encapçalades pels Museus Nacionals. Va ser creada el 21 d'octubre de 2010 dins de l'ordenació prevista en el Pla de Museus i, fins al moment, ha desenvolupat diferents accions per apropar i donar a conèixer el patrimoni històric del país a la ciutadania.
La finalitat principal de la xarxa és la de consolidar la memòria col·lectiva de Catalunya, tot potenciant i dinamitzant els espais històrics que ajuden a entendre aquest passat comú. A la vegada, la xarxa coordina accions de conservació del patrimoni, gestió de les col·leccions i difusió del coneixement, per tal de donar major visibilitat a aquells equipaments amb menys recursos i menor posicionament, mentre que es gestionen amb major eficiència els recursos existents.
En un origen, l'any 2010 la xarxa va començar a donar els seus primers passos amb sis museus: el Museu d'Història de Catalunya, el Museu de Terrassa, el Museu Torre Balldovina, el Museu de Lleida Diocesà i Comarcal, el Museu d'Història de Girona i el Museu Comarcal de Cervera. El juny de 2012 s'hi afegia el Museu d'Història de Cambrils i, a final de 2014 s'hi van afegir dues institucions museístiques més, el Museu de l'Hospitalet i el Museu d'Història dels Jueus de Girona, sumant un total de nou museus i 43 monuments.

## Referències

* ↑ «Es crea la Xarxa de Museus d'Història i monuments de Catalunya». Generalitat de Catalunya, 21-10-2010 [Consulta: 4 setembre 2016]. Arxivat 2016-09-14 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-09-14. [Consulta: 4 setembre 2016].
* ↑ «Neix la Xarxa de Museus d'Història i Monuments de Catalunya». La Xarxa, 21-10-2010.
* ↑ «El Museu d'Història de Cambrils s'incorporarà a la Xarxa de Museus d'Història i Monuments de Catalunya». Revista de Cambrils. [Consulta: 12 març 2015].
* ↑ «La xarxa de museus d'història i monuments creix amb dues incorporacions». Revista Bonart, 22-09-2014 [Consulta: 12 març 2015].

## Vegeu també

* Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació
* Agència Catalana de Patrimoni Cultural

## Enllaços externs

* Xarxa de Museus d'Història i Monuments de Catalunya - Lloc web oficial
# Mel i mató

El mató amb mel o mel i mató són unes postres senzilles que es preparen tallant un tros de mató (brossat) i afegint-hi mel. Constitueix un dels plats emblemàtics de la cuina catalana o símbols de Catalunya i són una de les postres més populars d'aquest país.
El mató ja apareix al Llibre de Sent Soví (segle XIV) i era molt popular a l'edat mitjana, quan es feia natural o també perfumat, per exemple, amb aigua de flor de taronger.
Apareix a una coneguda nadala medieval que s'ha perpetuat oralment fins als nostres dies: "Què li darem, a n'el noi de la Mare? Què li darem que li sàpiga bo? Panses i figues i nous i olives, panses i figues i mel i mató."
No s'ha de confondre el mató amb unes postres catalanes, semblants a la crema catalana i al menjar blanc, anomenades mató de monja o mató de Pedralbes.

## Referències

* ↑ El Gust D'un Poble: Els Plats Més Famosos de la Cuina Catalana, Jaume Fàbrega. ISBN 9788495684912 (català)
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
# Coma de Cadí

La Coma de Cadí és, com el seu nom indica, una coma del terme municipal d'Isona i Conca Dellà, en terres de l'antic municipi d'Orcau, al Pallars Jussà.
Està situada al sud-est del poble d'Orcau i a llevant del de Basturs, a l'esquerra del barranc de Riassó. És a llevant de la carretera LV-5112, al nord-est del punt quilomètric número 2. Està delimitada a ponent pel Serrat de Sanguín i a llevant pel de Sanguill.
# Henriette Beenfeldt

Henriette Dorthea Beenfeldt, de soltera Hansen (Copenhaguen, 28 de maig de 1878 - 24 de desembre de 1949), fou una activista per la pau i feminista danesa, una dels principals membres de la Dansk Fredsforening, una associació danesa per la pau. Després de trobar algunes dificultats amb els membres de la junta de la DF, s'associà a la secció danesa de la Lliga Internacional de Dones per la Pau i la Llibertat (Kvindernes Internationale Lliga for Fred og Frihed), i en participà en la junta de la filial de Copenhaguen. Actuà com una pacifista radical, oposant-se fermament al rearmament, fins i tot després que Dinamarca s'unís a l'OTAN al 1949.

## Trajectòria

Nascuda el 28 de maig del 1878 a Copenhaguen, Henriette Dorthea Hansen era filla d'un comerciant de tabac, Carl Vilhelm Hansen (1851-1922), i de Karen Thorsen (1852-1900). El 1903 es casà amb Thor Beenfeldt (1878-1954), que era inspector d'obres.
Després que esclatàs la Primera Guerra Mundial al 1914, ella i el seu marit es feren activistes per la pau i entraren en l'associació pacifista Dansk Fredsforening, al 1916. També fou una de les primeres integrants de Danske Kvinders Fredskæde (Cadena per la Pau de Dones Daneses), la secció danesa de la Lliga Internacional de Dones per la Pau i la Llibertat. Tot i que molts en el DF consideraven la Cadena per la Pau de Dones Daneses com a competència, Beenfeldt argumentava que era un avantatge per a la causa pacifista que n'hi hagués més d'una organització.
Beenfeldt morí a Copenhaguen el 24 de desembre del 1949.

## Referències

* 1 2 3 «Henriette Beenfeldt (1878 - 1949) Beenfeldt, Henriette Dorthea».
* ↑ Terp, Holger. «Danske Kvinders Fredskæde og Kvindernes Internationale Liga for Fred og Friheds historie i perioden 1915-1924» (en danés). Det danske Fredsakademi. Arxivat de l'original el 2016-07-26. [Consulta: 13 gener 2019].
# Huracà Irene (desambiguació)

«Huracà Irene» té aquests significats:
* Huracà Irene (2005), huracà de l'atlàntic del tipus cap Verd. La tempesta es formà el 4 d'agost i durà 14 dies.
* Huracà Irene (2011), huracà de l'oest de l'Oceà Atlàntic nord. Va durar del 18 al 29 d'agost i va causar 56 morts.
# Hubert Gorbach

Hubert Gorbach (Frastanz, Vorarlberg, Àustria 1956) fou vicecanceller d'Àustria i ministre de Transport, Innovació i Tecnologia en el segon govern de Schüssel, entre el 2003 i el 2007. Fou militant del Partit Liberal d'Àustria (FPÖ), però el 2005 s'integrà dins el nou partit escindit per Jörg Haider, l'Aliança per al Futur d'Àustria (BZÖ).

## Biografia

Va néixer el 27 de juliol de 1956 a Frastanz a la regió del Vorarlberg, Àustria. Va realitzar els seus estudis a la Handelsakademie de Feldkirch (Vorarlberg), on es graduà el 1977.
Després Gorbach s'especialitzà en la indústria tèxtil, i allà ocupà càrrecs de Gerent d'Exportacions, Gerent General, i també fou membre del consell executiu de diverses empreses tèxtils.
Va començar la seva vida política com a militant de les joventuts del Partit Liberal d'Àustria (Ring Freiheitlicher Jugend Österreich, RFJÖ), més tard ingressà al partit.
Fou vicepresident del FPÖ al Districte de Feldkirch, president federal de les joventuts del partit, i finalment president del FPÖ a Vorarlberg.
Fou Ministre de Mecànica, Elèctrònica, telefèrics i tecnologia dels ascensors, gestió de residus, construcció de carreteres, construcció d'edificis, aigua i construcció de terres amb finalitats comercials de Vorarlberg (1994-2003) i Landeshauptmannstellvertreter (Vicepresident del govern) de Vorarlberg entre 2000 i 2003.
El 28 de febrer de 2003, el Canceller Wolfgang Schüssel el nomenà Ministre Federal de Transport, Innovació i Tecnologia, llavors Gorbach deixà els càrrecs a Vorarlberg.

## Vice Canceller d'Àustria (2003-2007)

Després de la dimissió del Vicecanceller Herbert Haupt, el 21 d'octubre de 2003 Schüssel el nomenà Vicecanceller i el renovà com a ministre federal.
L'11 d'abril de 2005, en ple mandat, deixà el FPÖ i ingressà al nou partit foundat per Jörg Haider, l'Aliança per al Futur d'Àustria (BZÖ).
L'11 de gener de 2007 deixà el càrrec a Werner Faymann després que el seu partit tan sols obtingués 7 diputats a les eleccions de 2006.

## Retirada de la política

Després de la sortida del govern, Gorbach deixà també els càrrecs del partit i passà a l'empresa privada, formant la seva pròpia firma d'una consultoria.

## Enllaços externs

* Web oficial de la Consultoria de Hubert Gorbach
# Henutmire

Henutmire (Hentmire, Henutmira) fou una princesa egípcia, filla de Seti I.
Es va casar segons la tradició amb el seu germà Ramsès II de la que fou una esposa secundària que mai va passar d'aquesta condició i de la que no es coneixen detalls.
La seva tomba no s'ha trobat.

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte.
# IEV

IEV té els següents significats:
* Institut d'Estudis Valencians, institució fundada el 1937 a València.
* Institut d'Estudis Vallencs, entitat cultural no lucrativa creada el 1960.
* Índex d'explosibilitat volcànica, mesura relativa de la força explosiva de les erupcions volcàniques.
# Hydromys ziegleri

Hydromys ziegleri és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmica de Papua Nova Guinea, on viu a altituds d'aproximadament 200 msnm. El seu hàbitat natural són les zones humides. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie. Aquest tàxon fou anomenat en honor del zoòleg estatunidenc Alan Conrad Ziegler.

## Referències

* ↑ Gerrie, R.; Kennerley, R. Hydromys ziegleri. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 16 gener 2018.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 459. ISBN 978-0801893049.