OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Química humida

La química humida és una forma de química analítica que utilitza mètodes clàssics com l'observació directa per analitzar materials. S'anomena química humida car la majoria de les anàlisis es fan en fase líquida. La química humida també s'anomena química de banc, ja que moltes proves es realitzen als bancs de laboratori.

## Materials

La química humida utilitza habitualment material de vidre de laboratori com ara vasos i cilindres graduats per evitar que els materials es contaminin o interfereixin amb fonts no desitjades. La gasolina, els cremadors Bunsen i els gresols també es poden utilitzar per evaporar i aïllar substàncies en les seves formes seques. La química humida no es realitza amb cap instrument avançat, ja que la majoria de substàncies tenen un resultat d'interpretació immediata. Tot i que, s'utilitzen instruments senzills com les bàscules per mesurar el pes d'una substància abans i després que es produeixi un canvi. Molts laboratoris de secundària i universitat ensenyen als estudiants mètodes bàsics de química humida.

## Mètodes

Les anàlisis amb mètodes qualitatius fan servir canvis qualitatius com ara el color, olor, gust, textura tàctil, textura visual, terbolesa, etc. Els mètodes quantitatius utilitzen informació que es pot mesurar i quantificar per indicar un canvi. Això pot incloure canvis de volum, concentració, pes, etc. En aquest cas, ens ajudem d'instruments senzills de mesura.
# Puihardy

Puihardy és un municipi francès situat al departament de Deux-Sèvres i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 39 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Puihardy era de 39 persones. Hi havia 10 famílies de les quals 5 eren parelles sense fills i 5 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 21 habitatges, 14 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 3 estaven desocupats. Tots els 21 habitatges eren cases. Dels 14 habitatges principals, 12 estaven ocupats pels seus propietaris i 1 estava llogat i ocupat pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 1 en tenia tres, 5 en tenien quatre i 7 en tenien cinc o més. 12 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 4 habitatges hi havia un automòbil i a 7 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Puihardy el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 20 persones, 10 eren actives i 10 eren inactives. De les 10 persones actives 9 estaven ocupades (4 homes i 5 dones) i 1 aturada (1 home). De les 10 persones inactives 6 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Puihardy a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Puihardy a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Agustí Torres

Agustí Torres (Montmaneu, diòcesi de Vic, 29 de juny de 1773 - Barcelona, 4 de gener del 1833) fou catedràtic de lletres humanes a la universitat de Cervera. Començà a estudiar gramàtica a les escoles pies d'Igualada el 1784. En 1788 va ser a Cervera on va cursar filosofia i teologia doctorant-s'hi el 1796. Va ensenyar després retòrica al seminari episcopal de Vic, d'on en 1805 va passar a la càtedra de Cervera fins que en 1814 va obtenir la canongia "pro Universitate" a la catedral de Vic. El 1821 fou nomenat vocal de Corts havent de passar a Madrid. Va ser redactor molts mesos de la gaseta de la Junta Superior de Catalunya durant la guerra del Francès, i del diari de Vic de 1823. Publicà també tres sonets al diari de Vic de 26 d'octubre de 1816 a obsequi de Francisco Javier Castaños, impresos i publicats pel cancelari de la universitat de Cervera Ramon Llàtzer de Dou en el temps que es va aturar en aquella ciutat, quan anava a plantificar la gran obra del projectat canal d'Urgell. Són molts els treballs d'aquest literat així en prosa com en vers que van sortir anònims, els publicats són:
* «Danza dramática y poesías», compostes per encàrrec de la Universitat de Cervera en 1807 amb motiu d'haver-se donat la plaça de regidor al “príncep de la Pau”. Cervera a la impremta de la universitat
* «Sermón que dijo con el precedente motivo el día 18 de abril de 1807 con el tema: Omnisque civitas exultavit et laetata est. Esther VIII. 15»
* «Oracion fúnebre, que en el aniversario de las almas de los españoles asesinados en Madrid el 2 de mayo de 1808 y de los que han perecido... dijo en 21 de junio de 1809»
* «Relacion de las diligencias y demostraciones fúnebres con que el cabildo de canónigos de la Sta. iglesia de Vich acreditó sus sentimientos en obsequio y honor de su dignísimo prelado el Illmo Sr. obispo D. Fr. Raimundo Strauch y Vidal». Precedeix a l'oració fúnebre que en les solemnes exèquies celebrades el dia 12 de febrer de 1834 a la catedral de la ciutat de Vic, pel cabiscol, amb motiu de la translació des del cementiri de la parroquial del poble de Vallirana bisbat de Barcelona, a la referida església catedral del cadàver del Ramon Strauch i Vidal bisbe de Vic, va dir el R. P. Fr Ramon de Jesús ministre del convent de trinitaris descalços de la ciutat de Vic (imprès a Perpinyà per J. Alzine 1824).
* «Poesías compuestas por encargo de la universidad en 1828 con motivo del transíto por Cervera de SS. MM. Fernando VII i Maria Amalia».
* «Diseño de la iglesia militante, etc». traducció al llatí l'obra de Fèlix Amat de Palou i Pont

## Bibliografia

* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 617 [Consulta: 5 novembre 2013].

## Enllaços externs

* «Agustí Torres». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Tawananna

Tawananna era el títol que portaven les reines de l'Imperi hitita.
Era una de les posicions més poderoses i influents, un lloc ocupat sempre per un personatge femení de la família reial. La primera que es coneix amb aquest nom era la tia d'Hattusilis I. Posteriorment el títol es podia haver donat a la germana o a la filla del rei, però una mica més tard, la Tawananna era sempre l'esposa del rei, i mantenia els seus privilegis i el seu poder durant la resta de la seva vida, fins i tot si el marit havia mort.
Sembla probable que des dels seus inicis, el títol de Tawananna comportava obligacions religioses. Ella figurava sempre en un lloc important a totes les cerimònies i els rituals religiosos hitites amb el càrrec de summa sacerdotessa. De vegades actuava amb el rei, però d'altres ella dirigia els rituals. Aquest paper li podria haver donat la gran influència que tenia dins del regne, que de vegades va utilitzar en interès propi. Tenia també molta influència dins de la casa reial, incrementada per les absències del marit en les campanyes bèl·liques. Algunes reines van tenir papers molt actius en les polítiques interiors i exteriors del regne, i en assumptes judicials. Pels textos que han sobreviscut, la nova Tawananna no prenia possessió del càrrec fins que l'antiga havia mort, encara que el seu marit fos ja rei.
El rei Subiluliuma I es va casar amb la filla del rei de Babilònia Burnaburiaix II que sembla que s'anomenava Mal-Nikal, però sempre va ser coneguda amb el nom de Tawananna com a nom propi. Amb el pas dels anys, aquesta esposa del rei hitita va tenir un paper cada vegada més important en els afers polítics del regne. El seu nom apareix en les signatures de tractats diplomàtics amb Ugarit i altres països. Cap al final de la vida de Subiluliuma la seva conducta dominant les seves extravagàncies i la introducció de costums estrangers a la cort no va agradar gaire al seu marit, i va preocupar també als seus fillastres, però ningú no va prendre cap mesura contra ella. Quan el rei va morir, va continuar manant a la casa reial (cosa que la llei li permetia mentre visqués) i va comportar-se de manera ultratjant contra el nou rei Arnuwandas II, però tampoc no es van prendre mesures, ja que era la reina amb tots els poders i privilegis. Finalment, després d'haver saquejat els tresors del palau per donar-los als seus favorits, i amb la seva situació de gran sacerdotessa que aprofitava per controlar els diners i les possessions del culte dins de l'estat, el successor d'Arnuwandas, el seu germà Mursilis II, quan va veure morir a la seva esposa Gassulawiya d'una estranya malaltia, i tothom va creure que la Tawananna l'havia enverinat, va decidir posar fi a la situació. Va consultar l'oracle que va determinar la culpabilitat de la madrastra i va ordenar que fos condemnada a mort. Mursilis no va gosar matar-la, la va processar, la va desposseir de tots els càrrecs i la va desterrar.

## Referències

* ↑ Bryce, Trevor. El reino de los hititas. Madrid: Cátedra, 2001, p. 122. ISBN 8437619181.
* ↑ Bryce, Trevor. El reino de los hititas. Madrid: Cátedra, 2001, p. 258-259. ISBN 8437619181.
# Alpamayo

Alpamayo (possiblement del Quítxua allpa Terra, mayu riu, "riu de la Terra") o Shuyturaju és un dels pics més conspicus de la Cordillera Blanca dels Andes del Perú
El juliol del 1966, la revista alemanya Alpinismus va publicar una fotografia d'Alpamayo presa pel fotògraf nord-americà Leigh Ortenburger acompanyada d'un article sobre una enquesta entre experts en muntanya, que va triar Alpamayo com "La muntanya més bella del món" .

## Referències

* 1 2 Peru 1:100 000, Corongo (18-h). IGN (Instituto Geográfico Nacional - Perú). «Nevado Alpamayo»
* 1 2 «Nevado Alpamayo» (en castellà). MINCETUR. Arxivat de l'original el 10 de juny 2016.
* ↑ Teofilo Laime Ajacopa, Diccionario Bilingüe Iskay simipi yuyayk'ancha, La Paz, 2007 (Quechua-Spanish dictionary)
* ↑ homepage.ntlworld.com/robert_beer Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. Robert Beér, Armando Muyolemaj, Dr. Hernán S. Aguilarpaj, Vocabulario comparativo, quechua ecuatoriano - quechua ancashino - castellano - English, Brighton 2006
* ↑ «babylon.com». Arxivat de l'original el 2014-12-29. [Consulta: 12 febrer 2018].
* ↑ Hibbert, Ian. Alpamayo to Everest: It’s Not About the Summit. Lulu Press, 2015. ISBN 9781483440736.

## Enllaços externs

* Alpamayo on Summitpost
* Expedition to Alpamayo Arxivat 2006-06-12 a Wayback Machine. - numerous photographs
* (francès) French Young Expedition to Alpamayo - photographs and good topo
* Landscapes of the Soul Arxivat 2006-07-19 a Wayback Machine. - An Australian climber's stunning photos of climbers on the Ferrari Route, and his 1987 ascent/descent of the more difficult French Route.
* Climbing Alpamayo 2007 ascent of the French Direct route, including many photographs
# Jeroni

Jeroni és el nom dels següents personatges:
* Eusebi Jerònim Sofroni, (Hieronimus o Eusebius Hieronimus Sofronius. Ἱερώνυμος. (Stridon vers 331 /345 - Betlem 30 de setembre
* Francesc Jeroni Benet Franc (segle XVII), ardiaca de Santa Maria del Mar de Barcelona i president de la Generalitat de Catalunya.
* Gabriel Jeroni Perelló Coll (Pollença, 1962), fotògraf, naturista i geògraf mallorquí.
* Jeroni Albertí Picornell, polític mallorquí nascut a Banyalbufar el 26 d'octubre de 1927.
* Jeroni Alomar Poquet, prevere natural de Llubí (1894), vicari de Son Carrió i d'Esporles.
* Jeroni Estades i Llabrés (Sóller, 1862 - Madrid, 1932), financer i polític mallorquí.
* Jeroni Ferrer i Roca (segle XX), alcalde de Manresa.
* Jeroni Ferran Granell i Manresa (Barcelona, 1867 - 1931), arquitecte modernista.
* Jeroni Granell i Mundet (Barcelona, 1834 - 1889), mestre d'obres barceloní titulat el 1854, artesà i decorador.
* Jeroni Jacint Espinosa (Cocentaina, 1600 - València, 1667), pintor barroc valencià.
* Jeroni Martorell i Terrats (Barcelona, 1877 - 1951), arquitecte català.
* Jeroni Miquel Suñol i Pujol més conegut com a Jeroni Suñol (Barcelona, 1839 - Madrid, 1902) fou un escultor català.
* Jeroni de Moragas i Gallissà (Barcelona, 1901 - 1965), neuropsiquiatre.
* Jeroni Pou Magraner (Palma, ? - 1922), advocat i polític republicà mallorquí.
* Jeroni Pujades (1568 - 1635) historiador, cronista i advocat barceloní.
* Jeroni de Requesens i Roís de Liori (? - Barcelona, 1548), bisbe d'Elna, bisbe de Tortosa i President de la Generalitat.
* Jeroni Rosselló Ribera (Palma, 1827 - 1902), poeta, lul·lista i polític.
* Jeroni de Tamarit (? - Lleida, 1646) militar català.
* Jeroni Velasco i Corzo (Sabadell, 1971), instrumentista de clarinet, tible i compositor de sardanes.
# Jeroni Amengual Oliver

Jeroni Amengual Oliver (Palma, 1878-1946), llicenciat en filosofia i lletres, fou un periodista, empresari i promotor cultural. Propietari i director del diari La Almudaina, càrrec en el que succeí a Miquel dels Sants Oliver l'any 1904. i que mantingué fins a la seva mort el 27 d'Agost de 1946. Fou també l'editor i director de la revista Vida Isleña entre 1912 i 1913. Crític i promotor d'activitats teatrals i musicals, des del Teatre Principal i el Salón Mallorca que va regentar, va impulsar el teatre regional. Signà sovint les seves cròniques amb el pseudònim de Porfiro és també autor d'algunes obres signades amb el pseudònim Calabruix. Regionalista i conservador, va patir com a director de La Almudaina la censura i les pressions econòmiques que el règim franquista imposava als mitjans de comunicació. Va ser també president de la Societat econòmica d'amics del Pais. Té un carrer al seu nom a la Ciutat de Palma.

## Referències

* ↑ Reynés i Muntaner, Guillem. Jeroni Amengual Oliver (1878-1946). El diari La Almudaina i el saló Mallorca.
* ↑ Mas i Vives, Joan. Diccionar del tetre a les Illes Balears.
* ↑ «Jeroni Amengual i Oliver | enciclopèdia.cat». [Consulta: 19 agost 2019].
# Josep Falcó i Torró

Josep Falcó i Torró (Ontinyent, Vall d'Albaida, 1840 - Madrid, 1898) fou un compositor valencià del segle xix.
Inicià els seus estudis musicals amb Josep Mir, mestre de capella de la parroquial d'Ontinyent, i amb el seu organista Francesc de Paula Bonastre. El 1858 entrà al Conservatori de Madrid, on estudià harmonia (amb Arrieta) i violí (amb Monasterio), on rebé diversos premis, entre ells la medalla d'or l'any 1866. Deu anys més tard fou nomenat professor de solfeig de l'Escuela Nacional de Musica de Madrid, la qual adoptà les seves obres didàctiques. Entre el seu repertori compositiu hi figura música per cant i piano (cançons, habaneres, valsos), una sarsuela i obres de repertori eclesiàstic per a veus i orgue (misses, salve).

## Obra

* Serenata moruna
* Himno a Calderón
* Himne "Es la virgen del Cielo" en Sol M en Sol M,
* Himne per a dues veus i orgue "Adiós Reina del Cielo", en Re M

## Obra musical catalogada

Es conserven obres seves al fons musical SEO (Fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot).

## Referències

* ↑ Alonso, Celsa «Falcó Torro, José». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana, Madrid: SGAE, 1999, pàg. vol 4, p. 886.
* ↑ «Obres de Josep Falcó a l'IFMuC».
* https://www.enciclopedia.cat/gran-enciclopedia-catalana/josep-falco-i-torro
# Joaquín Ahumada Centurión

Joaquín Ahumada Centurión (Màlaga, 15 de setembre de 1830 - Palma, 17 de juliol de 1897) fou un militar espanyol, Capità general de les Illes Balears a finals del segle xix.
Ingressà en 1844 a l'Acadèmia General Militar i en 1848 fou ascendit a subtinent. Poc després ingressà a l'Escola d'Estat Major i en 1853 en va sortir com a tinent, tot participant en la vicalvarada. En 1855 ascendí a capità i fou destinat als estats majors de les Capitanies d'Andalusia i Extremadura. Va lluitar en la guerra d'Àfrica i participà en la batalla de Tetuan i a la batalla de Wad Ras. En 1864 ascendí a comandant i prestà serveis a la Divisió d'Operacions Geodèsiques de la Junta General d'Estadística, on va treballar en la confecció del mapa d'Espanya. En 1870 ascendí a tinent coronel i fou destinat a l'Institut Geogràfic Nacional d'Espanya.
En 1874 ascendí a coronel i fou nomenat cap d'Estat Major de la Capitania General de Granada. En 1875-1876 va lluitar en la tercera guerra carlina, participant en l'atac a Ripoll, el setge de la Seu d'Urgell i l'ocupació de Bera. En 1876 fou ascendit a Brigadier i en 1888 fou nomenat governador militar de Girona. En 1889 ascendí a general de divisió i nomenat governador militar de Barcelona. En 1896 ascendí a tinent general i en gener de 1897 fou nomenat Capità general de les Illes Balears. Va morir en juliol del mateix any exercint el càrrec.

## Referències

* ↑ Joaquín Ahumada Centurión, Real Academia de la Historia
* ↑ Gaceta de Madrid, 14 de gener de 1897
# Jan Faltyn

Jan Faltyn (Oleszna, voivodat de Baixa Silèsia, 10 d'octubre de 1952) va ser un ciclista polonès. Com amateur va guanyar una medalla de plata al Campionat del món en Puntuació.

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Jan Fischer

Jan Fischer (nascut el 2 de gener de 1951) és un tècnic txec que va ser breument Primer Ministre de la República Txeca de maig 2009 fins a juliol 2010.
Jan Fischer va néixer a Praga, aleshores capital de la desapareguda Txecoslovàquia, el 2 de gener de 1951 en el si d'una família jueva de matemàtics. El seu pare era un investigador a l'Institut de Matemàtiques de l'Acadèmia de Ciències, especialitzat en aplicacions matemàtiques orientades a la genètica i a la medicina. La seva mare era una experta en estadística aplicada a les assegurances.
Fischer es va graduar a la Universitat d'Economia de Praga el 1974 en estadística i econometria. Després de graduar-se, va començar a treballar a l'Institut d'Investigació d'Informació Socioeconòmica, dependent de l'Oficina Federal d'Estadística de Txecoslovàquia.
Fischer va completar els estudis de postgrau a la Universitat d'Economia el 1985, on va obtenir el grau de Candidat de Ciències (un grau acadèmic dels antics països comunistes d'Europa Oriental, que estava un graó per sota de doctor en Ciències) en l'àmbit de les estadístiques econòmiques. Va ser membre del governant Partit Comunista de Txecoslovàquia des de 1980 fins a la caiguda del règim comunista el 1989.

## Referències

* ↑ «History of the Czech Republic» (en anglès). Encyclopædia Britannica. [Consulta: 10 juny 2023].
* ↑ «Jan Fischer, nou primer ministre txec». Avui, 09-04-2009.
* ↑ Schmidt, Hans-Jörg «Ein Statistiker soll die EU-Geschäfte führen». Frankfurter Rundschau, 07-04-2009.
# José Faria

José Faria (àrab: المهدي فاريا) (Rio de Janeiro, 26 d'abril de 1933 - Rabat, 8 d'octubre de 2013) fou un futbolista i entrenador de futbol brasiler.
Destacà com a entrenador de la selecció del Marroc, a la qual dirigí durant la Copa del Món de futbol de 1986. Trajectòria com a entrenador:
* 1978-1979: Fluminense FC (futbol base)
* 1979: Qatar U-19
* 1979-1982: Al-Sadd SC Doha
* 1983-1988: FAR Rabat
* 1983-1988: Marroc
* 1995-1997: Olympique de Khouribga

## Referències

* ↑ «Former Morocco football coach Jose Faria dies». Sportskeeda. [Consulta: 10 octubre 2013].
* ↑ «minorites.org». Arxivat de l'original el 21 octubre 2004. [Consulta: 12 febrer 2009].
* ↑ «Ex-técnico José Faria morre no Marrocos e tem velório de ídolo no país» (en portuguès). [Consulta: 22 maig 2017].
* ↑ «New Sunday Times» p. 10, 14-06-1986.
* ↑ Biography telquel-online.com
# Josep Burgaya i Riera

Josep Burgaya i Riera (Les Masies de Voltregà, 11/4/1960) és un historiador i polític català. Doctor en Història Contemporània per la Universitat Autònoma de Barcelona, des de 1986 és professor titular de la Universitat de Vic. Adscrit a la Facultat d'Empresa i Comunicació, de la qual va ser degà entre 1995 i el 2002, ha impartit docència en matèries d'història econòmica, d'evolució del pensament contemporani i d'organitzacions internacionals polítiques i econòmiques, a les titulacions d'Empresarials, Periodisme, Publicitat i Relacions Públiques i Comunicació Audiovisual. Actualment, hi és també director acadèmic de l'Institut Català de l'Economia Verda (InCEV).
Entre el 2003 i el 2011, va ser regidor de l'Ajuntament de Vic en representació del PSC, on va ser tinent d'alcalde d'Economia i Hisenda i president d'Impevic. Ha publicat El futur ja no és el que era. Reflexions d'urgència en temps d'incertesa (Prosa, 2013), El Estado de bienestar y sus detractores. A propósito de los orígenes y la encrucijada del modelo social europeo en tiempos de crisis (Octaedro, 2013).
Ha rebut el Premi Joan Fuster d'assaig el 2013, en el marc dels Premis Octubre, amb l'obra Economia de l'absurd. Quan comprar més barat contribueix a quedar-se sense feina, que publicarà en català l'Editorial Tres i Quatre.
Té un Bloc on explica les seves idees.

## Referències

* ↑ «Josep Burgaya i Riera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Els Premis Octubre reconeixen Josep Burgaya en assaig, Miquel Bezares en poesia i declaren desert el premi de narrativa». 324.cat. [Consulta: 30 octubre 2015].
* ↑ «Josep Burgaya». [Consulta: 30 setembre 2019].
# José Miguel Fernández Cabrera

José Miguel Fernández Cabrera (Santa Cruz de Tenerife, 27 d'octubre de 1965) és un exfutbolista professional canari. Ocupava la posició de migcampista.

## Carrera esportiva

Va jugar en primera divisió entre 1985 i 1988 a les files de la UD Las Palmas, tot sumant 20 partits en total.
A mitjans de la dècada dels 90 va ser una de les peces clau del CF Extremadura en el seu històric ascens a la màxima categoria. Va jugar de nou en Primer la temporada 96/97, amb els extremenys, però perdria la titularitat i només apareixeria en 9 partits.

## Enllaços externs

* Fitxa de José