OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Cristòfol de Busa

Sant Cristòfol de Busa és l'església parroquial del nucli de Busa que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès).
Es troba al nord del pla de Busa, damunt un turó, al peu de la muralla rocosa de la serra de Busa, molt visible des de qualsevol punt del pla. Està a llevant de les masies de Casa Vila i del Rial.
A Busa s'hi va per una carretera ben arranjada de 15 km. que surt del km. 114,2 (42° 00′ 05″ N, 1° 36′ 22″ E﻿ / ﻿42.001501°N,1.606178°E﻿ / 42.001501; 1.606178) de la carretera C-26 (de Solsona a Berga), al seu pas pel terme de Navès.

## Descripció

Església neoclàssica, construïda damunt de la primitiva romànica. A la porta, apareix la data de 1758. És d'una sola nau i l'absis ha desaparegut. De la primitiva església romànica en resta, però no complet i encarat a ponent, el mur del frontis on és visible el campanar d'espadanya, per a dues campanes, fet de pedra tosca, amb arcs de mig punt adovellats, i part de la línia que seguia la coberta. Al mur de llevant es veu un gran arc de dos metres d'ample, de mig punt, adovellat amb pedra tosca i resseguit per un altre arc de pedres rectangulars, també de pedra tosca. Les mides de l'església romànica són de 5 metres per llargada desconeguda.
La porta actual és amb llinda de pedra i al damunt, hi ha un petit rosetó. El parament és de carreus irregulars units amb morter.

### Notícies històriques

Església no esmentada en l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell l'any 839, però conserva estructures romàniques del segle xi tot i que molt modificades. D'aquesta església es tenen notícies tardanes, ja que durant la guerra de l'any 1936 va ser destruïda tota la documentació de la parròquia. En un document del segle XII l'església és citada com a «Sen Cristoval de Buse».

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ «Busa». Parròquies. Bisbat de Solsona. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015. [Consulta: 5 setembre 2015].
* 1 2 «Sant Cristòfol de Busa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 setembre 2014].
* ↑ Coromines, Joan. «Busa». A: Onomasticon Cataloniae. vol. 149-150. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1997. ISBN 84-7256-331-6.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Navès
# Hilda Käkikoski

Hilda Maria Käkikoski (31 de gener de 1864 – 14 de novembre de 1912) fou una política, escriptora i professora finlandesa. Fou una de les primeres 19 dones parlamentàries, electes el 1906.

## Primers anys i carrera

Käkikoski nasqué a Lapinjärvi el 1864, com a Hilda Maria Sjöström. Es traslladà a Hèlsinki pel seu compte als 14 anys per a atendre una escola superior per a nenes amb una beca. Hi canvià el seu cognom suec pel de Käkikoski, que era el dels seus veïns finlandesos. Després de fer els estudis secundaris, treballà com a tutora privada fins al 1888, quan s'inscrigué en la universitat; es doctorà en Història finlandesa i nòrdica el 1895. Fou professora en una escola de Hèlsinki, ensenyant història i llengua finesa de 1891 a 1902.
Segons anava desenvolupant interés pel feminisme i el sufragi femení, es feu membre de l'Associació Finlandesa de Dones i escrigué articles per a la revista de l'associació. Fou vicepresidenta de l'associació el 1895, fins al 1904. El 1906 es presentà a les eleccions pel conservador Partit Finlandés al recent Parlament finlandés; l'elecció del 1906 fou la primera en què les dones van poder votar i ser votades. Käkikoski va guanyar en el seu districte, Uusimaa, i esdevingué una de les 19 primeres dones a ser triades per al parlament. No es va presentar a la reelecció el 1910 per problemes de salut.

## Obra literària

El treball literari de Käkikoski inclou cançons infantils, poesia i relats curts. El 1902 començà a escriure una història de Finlàndia en quatre volums. Continuà el projecte fins a la seua mort, al 1912; l'obra, però, mai no va ser completada.

## Vida privada

Käkikoski era lesbiana. Una de les seues primeres relacions fou amb la professora i activista Fanny Pajula, amb qui convisqué sis anys fins al 1895. Més tard, Käkikoski tingué una relació amb la seua amiga casada Hildi Ennola, la seua amiga nord-americana Frances Weiss, la diaconessa Hanna Masalin i l'activista política Helmi Kivalo; Käkikoski mantingué totes aquestes relacions fins a la mort.

## Referències

* ↑ Kareno, Eija. «HILDA KÄKIKOSKI (1864-1912)» (en finés). Sipoo.fi, 19-07-2006. Arxivat de l'original el 28 de juliol de 2014. [Consulta: 20 juliol 2014].
* ↑ Robert, Aldrich; Wotherspoon; Juvonen. «Käkikoski, Hilda Maria». A: Who's Who in Gay and Lesbian History: From Antiquity to World War II (en anglés). London, New York: Taylor & Francis/Routledge, 2002, p. 280-281. ISBN 9780415159838.
* ↑ Ahtisaari, Eeva. «Käkikoski, Hilda (1864-1912)» (en finnish). Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 16-09-1997. [Consulta: 20 juliol 2014].
* ↑ Juvonen, Tuula. «Finland». A: Encyclopedia of Lesbian and Gay Histories and Cultures. Taylor & Francis, 2003, p. 306. ISBN 9781135578701.
# Clytocerus fasciatus

Clytocerus fasciatus és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Àfrica: Uganda.

## Referències

* ↑ Eaton, 1904. Ent. mon. Mag., 40, 59. Vol. 1, pàg. 773. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Tonnoir, Al., 1939. Psychodidae. A: Museu Britànic (Natural History): Ruwenzori Expedition 1934-1935. 1 (4):35-80.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species (anglès)

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Font de la Torre (la Torre d'Eroles)

La Font de la Torre és una surgència d'aigua del terme d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà, en terres de l'antic poble de la Torre d'Eroles.
Està situada a 1.150 m d'altitud, al nord de la Torre d'Eroles, a la dreta del barranc de la Torre just dessota -nord-est- de les cases de la Torre d'Eroles, al capdavall de la Costa de la Font. És a 15 metres al nord del lloc on la Pista de la Torre travessa el barranc de la Torre.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim romànic descriptiu: és la font que es troba prop de la Torre d'Eroles, antic poble al qual subministrava l'aigua.

## Enllaços externs

* La Font de la Torre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Bargut

El barga (mongol: Барга; xinès tradicional: 巴尔 虎 部, xinès simplificat: 巴尔 虎 部, pinyin: Bā'ěrhǔ Bu) és un subgrup dels mongols que parlen un dialecte de la llengua barga buriàtia i, predominantment, viuen a l'Hulunbuir des del segle xvii de la dinastia Qing.
Als segles xii i xiii, els mongols barga van aparèixer com a tribus, prop del llac Baikal, anomenat Bargujin. L'antecessor d'Alan Guia va ésser Genguis Kan i la seva ascendència era barga. En l'Imperi Mongol, servien en exèrcits dels Grans Khans. Un d'ells, anomenat Ambaghai, en comandava l'artilleria.
Després de la caiguda de la dinastia Yuan el 1368, els barga es van unir als oirats contra els genghisids. Van ser, però, dispersats entre els mongols i els oirats. Els barga comparteixen els onze mateixos clans en què es van dividir els Khori-Buryats. El cos principal del Khori-Barga es va traslladar a la zona compresa entre el riu Ergune i la serralada Khingan, on es van sotmetre als daurs i als Solon Evenkis. Un gran grup dels Barga-Khoris va fugir cap a l'est fins al riu Onon, l'any 1594. Mentre que alguns es van quedar sota la protecció russa, d'altres es van fer tributaris del Kalkha.
Quan la dinastia Qing va atacar els cosacs als rius Shilka i Ergune el 1685-89, aquests barga mongols van ser deportats a Manxúria. La cort Qing els va dispersar sota les banderes dels Chajar. El 1734, els mongols barga que havien quedat sota el domini dels Noyan de Khalkha es van queixar del maltractament dels seus senyors. L'autoritat Qing va seleccionar 2.400 mongols barga, residents a Khalkha i els va fer assentar amb les seves famílies a Hulunbuir, Dornod.

## Referències

* ↑ Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols: From the 9th to the 19th Century. B. Franklin, 1876, p. 683.
# Sant Cristòfol d'Anyós

Sant Cristòfol d'Anyós és una església romànica al nucli d'Anyós en la parròquia andorrana de la Massana.
Està situada a l'extrem de l'altiplà del poble, a uns 1.310 m d'altitud, sobre un espadat que cau sobre la vall de la Valira del Nord.
L'església original era de dimensions reduïdes, de 5 per 4 m amb una nau rectangular i un absis semicircular fet de blocs de pedra regular cobert per una volta de quart d'esfera. Al segle xvi es va ampliar allargant la nau i la seva alçada amb una nova coberta. Es van enderrocar els murs sud i oest. De l'obra d'època romànica es conserven l'absis i el mur nord. Es va aprofitar la part baixa del campanar de torre de planta quadrada, que era prop de l'absis, per integrar-la a la nau. Un nou campanar petit de torre es va aixecar sobre el mur oest amb una finestra a cada cara i teulada de quatre vessants.
Vers el 1933, per indicació de l'antiquari Josep Bardolet, l'estrattista i restaurador Arturo Cividini va arrencar les pintures murals romàniques, atribuïdes al mestre de Santa Coloma i datades al segle xii. Van ser posteriorment adquirides per l'antiquari de Madrid Apolinar Sánchez que les vengué a Arthur Byne. Aquest les diposità el març de 1934 a la Brummer Gallery de Nova York. L'octubre del 1935 s'exhibiren al Brooklyn Museu i el juny del 1942 foren adquirides a la subhasta celebrada a la Parke-Bernet de Nova York pel baró Jean Germain Léon Cassel. El 24 març del 1955 van ser novament subhastades a l'Hotel Drouot de París i adjudicades al col·leccionista i comerciant d'art parisenc, d'origen armeni, Nourhan Manoukian. Posteriorment, passaren a la col·lecció de Léon Salavin, el qual les subhastà el 5 de desembre de 1973 al Palais Galliera de París, en què foren adjudicades a l'avantpassat dels seus actuals propietaris francesos. Representen la Verge amb els apòstols sant Pere i possiblement sant Joan. Es conserven altres pintures murals en l'absis i el mur de ponent, d'època gòtica i barroca dels segles XIII a XVI.
El 10 de juliol, dia de Sant Cristòfol patró dels automobilistes, se celebra en aquesta església la benedicció de vehicles. La festa ha estat declarada bé immoble d'interès cultural.

## Referències

* ↑ «Sant Cristòfol d'Anyós». A: Alt Urgell. Andorra. Barcelona: Pòrtic, setembre del 1999, p. 149-150 (Catalunya Romànica. Guies comarcals). ISBN 84-7306-543-3.
* ↑ Berenguer, Mireia; Berenguer, Jacint «Sobre la venda de les pintures de Sant Silvestre i Sant Gregori de Santa Coloma d'Andorra». Butlletí de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, 2020, pàg. 177 a 192.
* ↑ Berenguer, Mireia; Berenguer, Jacint «El periple de dues pintures romàniques andorranes. Noves aportacions». Butlletí XXXVII de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, 2024, pàg. 13-26.
* ↑ Mancho, Carles; Tarradellas, Cristina «Una nova troballa d'Arts Picta: Les pintures de Sant Cristòfol d'Anyós (La Massana, Andorra)». Summa, Revista de Cultures Medievals, 01-12-2023, pàg. 35-43.
* ↑ «Sant Cristòfol d'Anyós». Art Medieval, 28-12-2008. [Consulta: 12 desembre 2011].

## Vegeu també

* Llista d'esglésies catòliques d'Andorra
# Chanabayaïta

La chanabayaïta és un mineral de la classe dels minerals orgànics. Rep el nom de la localitat xilena de Chanabaya (Tarapacá), a on es troba la seva localitat tipus.

## Característiques

La chanabayaïta és un mineral orgànic de fórmula química CuCl(N₃C₂H₂)(NH₃)·0.25H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscú (Rússia), amb el número de registre: 4418/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Pabellón de Pica, a la localitat de Chanabaya, dins la província d'Iquique (Tarapacá, Xile). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Chanabayaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 novembre 2020].
# Novogagatli

Novogagatli (en rus: Новогагатли) és un poble de la república del Daguestan, a Rússia. Segons el cens del 2010 tenia 4.782 habitants.

## Referències

* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. Таблица № 11. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Республики Дагестан». Arxivat de l'original el 2013-12-24. [Consulta: 30 juliol 2022].
* ↑ Село Ортатюбе на карте
* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. Таблица № 11. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Республики Дагестан». Arxivat de l'original el 2013-12-24.
* ↑ Село Кандаураул на карте
# Clytocerus dalii

Clytocerus dalii és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa: les illes Britàniques, Bèlgica, Eslovènia i Txèquia.

## Referències

* ↑ Eaton, 1904. Ent. mon. Mag., 40, 59. Vol. 1, pàg. 773. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Maitland, P. S., 1977. A coded checklist of animals occurring in fresh water in the British Isles. Edimburg, Institute of Terrestrial Ecology, 76 pàgines.
* ↑ Jan Jezek, 2006.Psychodidae (Diptera) of the Jeseníky Protected Landscape Area and its environs with descriptions of two new Berdeniella species from the Czech Republic. Acta Entomologica Musei Nationalis Pragae. Vol. 46, pp. 151-192. ISSN 0374-1036. «PDF».
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Fauna Europaea Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ PESI (anglès)
# Frontera entre Cambodja i Laos

La frontera entre Cambodja i Laos és una línia sinuosa de 555 kilòmetres d'extensió en sentit est-oest, que separa el sud de Laos del nord-est de Cambodja. La frontera és travessada pel riu Mekong, que no és navegable en alguns punts a causa de la cascada Khone i té el pont extrem sud a l'altura del paral·lel 14° nord. A l'est comença al trifini entre Laos-Cambodja-Tailàndia i a l'est acaba al trifini d'ambdós estats amb el Vietnam. Separa les províncies laosianes d'Attapeu i Champassak de les províncies cambodjanes de Preah Vihear, Stung Treng i Ratanakiri.
Aquesta frontera es va formar amb la història conjunta d'aquestes dues antigues colònies franceses, que van quedar sota el domini francès com a part de la Indoxina francesa des de finals del segle xix fins a la seva independència l'any 1953. A la dècada de 1960 i 1970 les dues nacions es van implicar en les guerres de Vietnam i Cambodja.

## Referències

* ↑ «Laos». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Les frontières» (en francès). Cambodge Nouveau. Hors serie, 2, mars 2015. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015 [Consulta: 13 juny 2015].
* ↑ Geographer, Office of Research in Economics and Science, Bureau of Intelligence and Research. «International Boundary Study n° 32 Cambodia – Laos Boundary» (en anglès). The Florida State University: US Department of State, 25-09-2002. Arxivat de l'original el 16 de setembre 2006. [Consulta: 14 gener 2010].
# Bani Brusadin

Bani Brusadin és un investigador i comissari independent italià establert a Barcelona.
És llicenciat en Ciències de la Comunicació per la Universitat de Bolonya (Itàlia, 1999) i doctor en Estudis Avançats de Producció Artística per la Universitat de Barcelona (2016). Treballa com a professor associat a la Universitat de Barcelona i al Centre Universitari de Disseny BAU, on ensenya sobre art, tecnologia, cultures digitals i transformació social. Des del 2004 dirigeix amb els artistes Eva & Franco Mattes el festival The Influencers, dedicat a art no convencional, guerrilla de la comunicació i entreteniment radical. Ha participat o col·laborat en diversos projectes d'art i activisme, entre ells Las Agencias y Yomango (2002-2007). i des del 2002 és col·laborador extern del CCCB.

## Referències

* ↑ País, Ediciones El «Una guerrilla contra la solemnidad» (en castellà). El País [Madrid], 05-02-2010. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Entrevista a Bani Brusadin | Multimèdia | CCCB». [Consulta: 21 febrer 2018].
* ↑ «Report from RAM2». [Consulta: 21 febrer 2018].
* ↑ «Bani Brusadin | CCCB». [Consulta: 21 febrer 2018].
* ↑ «Bani Brusadin - Resonate» (en anglès). Resonate. Arxivat de l'original el 2018-02-21 [Consulta: 21 febrer 2018]. Arxivat 2018-02-21 a Wayback Machine.
# Shannonita

La shannonita és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el seu nom en honor de David Shannon, prolífic col·leccionista i comerciant de minerals d'Arizona.

## Característiques

La shannonita és un carbonat de fórmula química Pb₂OCO₃. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Els cristalls són anhèdrics en forma de plaques, de fins a 400 μm, agregats en crostes porcelanoses. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 3 a 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la shannonita pertany a «05.BE - Carbonats amb anions addicionals, sense H₂O, amb Pb, Bi» juntament amb els següents minerals: hidrocerussita, plumbonacrita, fosgenita, bismutita, kettnerita i beyerita.

## Formació i jaciments

La shannonita és un mineral secondari rar que va ser descobert a la mina Grand Reef, al comtat de Graham (Arizona, Estats Units) a la zona d'oxidació, format probablement per la reacció d'aigua subterrània àcida amb cerussita en un dipòsit mineral de plom. També ha estat trobada al penya-segat Altemann, a Sehringen, a la Selva Negra (Baden-Württemberg, Alemanya); a l'excavació Kintore, a Broken Hill (Nova Gal·les del Sud, Austràlia); Bluttenberg, a Sainte-Marie-aux-Mines (Alt Rin, França); en dos indrets d'Àtica (Grècia); la mina Toopah-Belmont, al comtat de Maricopa i la mina Black Prince al comtat de Pinal (Arizona, EUA).
Sol trobar-se associada a altres minerals com: cerussita, litargiri, massicot, mini, hidrocerussita, fluorita, plumbojarosita, hematita, òxids de manganès, quars i moscovita.

## Referències

* 1 2 3 «Shannonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 maig 2017].
* 1 2 3 «Shannonite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 19 maig 2017].
# Segle XII aC

El segle XII aC es pot considerar un període de crisi dins l'edat antiga (col·lapse de l'edat de bronze), ja que diverses civilitzacions arriben a la seva fi (com la micènica o la hitita) a causa de la pressió de tribus guerreres semiorganitzades i guerres frontereres.

## Política

Segons el mite, Troia cau per la invasió d'una aliança de diferents pobles grecs (Edat fosca grega. Elam conquereix diversos regnes mesopotàmics i fa que la seva capital, Susa, acumuli grans riqueses i obres d'art espoliades als vençuts. Els anomenats pobles de la mar continuen la seva expansió cap al sud, atacant Egipte, l'Imperi hitita (que acaba desapareixent) i altres cultures properes. Alguns d'ells emigrarien després cap a l'oest, arribant a Itàlia i Espanya. A Perú, floreix la civilització Chavín i a Mèxic els olmeques.
A Assíria, el rei Teglatfalassar I (1114-1076 a. C.) produeix una llei -publicada en una tauleta- en què castiga amb la castració les pràctiques homosexuals masculines. És la primera llei coneguda contra la sodomia.

## Economia i societat

A mitjans del segle xii aC es produeix un refredament del clima, degut probablement a l'erupció d'un volcà islandès. Els olmeques es governen per una oligarquia basada en l'organització del treball comunal de les classes baixes per servir a l'administració i els temples. Els jocs de pilota rituals, després heretats pels maies, comencen a jugar-se per aquestes dates.

## Invencions i descobriments

S'inventa el teler vertical per confeccionar robes de grans dimensions (per exemple adequades als cortinatges dels temples i palaus).

## Art, cultura i pensament

A Europa s'abandonen progressivament els túmuls funeraris, ja que s'incineren els cadàvers, probablement a causa de la influència dels invasors orientals. Les cendres es dipositen en une urnes que s'enterren als cementiris de les ciutats i pobles més grans.

## Referències

* ↑ Karen Rhea Nemet-Nejat: Daily life in ancient Mesopotamia. Londres: Greenwood Press, 1998. ISBN 0-313-29497-6
# Castrillo de Onielo

Castrillo de Onielo és un municipi de la província de Palència a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya). Limita amb Vertavillo, Valle de Cerrato, Baltanás i Villaconancio.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 |
| 807 | 806 | 781 | 848 | 671 | 690 | 551 | 311 | 290 |
Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 215 | 198 | 173 | 171 | 154 | 154 | 146 | 137 | 129 |
# Hinterrhein (Grisons)

Hinterrhein (en romanx Valragn) és un municipi del cantó dels Grisons (Suïssa), situat al districte de Hinterrhein, al costat nord del coll de San Bernardino.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
* ↑ «Hinterrhein, a DB-City».
# Noreña

Noreña és un conceyu, una parròquia i una entitat de la Comunitat Autònoma del Principat d'Astúries. Situat al centre de la regió, està dividit en tres parròquies, que comprenen només nou nuclis de població: la capital municipal i vuit nuclis més, cap d'ells amb més de 30 habitants.

## Organització política-administrativa

El concejo de Noreña es divideix en tres parròquies, que coincideixen amb les parròquies de caràcter religiós (es detallen entre parèntesis) i són les següents:
   * Celles (San Juan de Celles): San Andrés, La Felguera, La Carril, Serrapicón, La Braña, Otero i La Perera.
   * Noreña (Santa María de Noreña): Noreña.
   * Santa Marina (Santa Marina): La Pasera.
El concejo es troba adscrit al partit judicial de Siero.
Aquest concejo no té registre civil i els veïns han de dirigir-se al de Siero, igual que ho fan els de Bimenes, Sariegu i el mateix Siero.

## Política

Amb l'arribada de la democràcia, la UCD va començar a governar a Noreña en la persona de Rafael Junquera García, primer alcalde democràtic. A partir de 1980 la política de Noreña es va centrar en l'alcalde Aurelio Quirós Argüelles, que va governar durant 25 anys amb diferents partits polítics caracteritzades per ésser de tendència asturianista (CAS, URAS i Unión Noreñense Independiente (UNI)). El curt període d'alcalde per part del popular Miguel Ángel Fuente Calleja va ser rellevat per César Movilla Anta, de la UNI.
Amb el pas dels anys els partits asturianistes en Noreña comencen a perdre poder en el concejo. En els gràfics que segueixen es pot observar el canvi polític que es produïx en el concejo a partir de 1995. A grans trets es pot veure com els dos grans partits estatals, PP i PSOE, comencen a guanyar representació al concejo.
Governs municipals de la democràcia :
| Mandato | Alcalde | Partido |
| 1975 - 1980 | Rafael Junquera García | UCD |
| 1980 - 2005 | Aurelio Quirós Argüelles | CDS - CAS - URAS - UNI |
| 2005 - 2005 | Miguel Ángel Fuente Calleja | PP |
| 2005 - | César Movilla Anta | UNI - PSOE |
Assignació d'escons a les eleccions municipals :
| Partido | 1987 | 1991 | 1995 | 1999 | 2003 | 2007 |
| PSOE | 3 | 2 | 2 | 3 | 3 | 5 |
| PP | 2 | 2 | 2 | 1 | 3 | 5 |
| IU | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 2 |
| CDS | 5 | 6 | | | | |
| CA | | | 6 | | | |
| URAS/PAS | | | | 6 | 0 | 1 |
| UNI | | | | | 4 | |
| Total | 11 | 11 | 11 | 11 | 11 | 13 |

## Norenyencs il·lustres

    Rodrigo Álvarez de Asturias. Enrique Rodríguez Bustelo. Dionisio Cuesta Olay. Juan Gonzalo Álvarez Arrojo. Francisco Alperi Cuesta, conegut com a «Pachu». Juan Delclos Canadell. Constantino Junquera Bobes. Justo Rodríguez Fernández. Francisco Pérez Carreño. Juan Vigil Escalera. Pedro Alonso Bobes. Alonso Marcos de Llanes Argüelles. Fray Alonso de Noreña. Fray Jerónimo de Noreña. Alonso del Portillo Noreña. Alejandro Ortea Nachón. Alberto Colunga, O. P.

## Enllaços externs

* Noreña - Lloc web oficial