OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gabriel Deville (bisbe)

Gabriel Deville (la Tor de França, 7 de maig de 1751 - la Tor de França, 14 de maig de 1796) fou un eclesiàstic francès.

## Biografia

Gabriel Deville va néixer el 1751 a Latour-de-France, a l'antiga diòcesi d'Alet. Després de la negativa al jurament del bisbe Antoine-Félix de Leyris d'Esponchez, els electors dels Pirineus Orientals van elegir com a bisbe constitucional el 30 de gener de 1791 per 127 vots de 166 el rector de Palalda que es va negar. La seva elecció va recaure llavors en Gabriel Deville, rector de Saint-Paul-de-Fenouillet que va ser elegit l'endemà. Va ser consagrat a París l'1 de maig de 1791 per Jean-Baptiste Gobel i va entrar a Perpinyà el 14 de maig. Ha de lluitar contra l'antic bisbe a qui el clergat es va mantenir majoritàriament fidel, mentre que només onze sacerdots seculars d'un centenar van prendre el jurament constitucional.
Quan l'abril de 1793 els exèrcits espanyols van envair el Rosselló, es va refugiar amb el bisbe constitucional del departament d'Aube per por de la Inquisició. Tornant a Perpinyà va ser amenaçat el 27 de novembre pels jacobins i va donar la seva dimissió el dia 29, especificant que "va renunciar als seus vells errors i que després d'haver fet ximpleries no volia fer més!" La seva apostasia va ser seguida pel tancament de les esglésies de la diòcesi el 18 de febrer de 1794. Hi va haver una confusió total entre el clergat constitucional i després hi va haver fins a tres presbiteris rivals. Aquesta situació va durar fins a la disputada elecció de Dominique-Paul Villa el 1798. Mentrestant, la mort el 14 de maig de 1796 de Gabriel Deville va ser anunciada a París "amb els sentiments del més gran penitent i després d'haver rebut els sagraments".

## Referències

* ↑ Gérard Bonet, « Deville (Gabriel) », in Nouveau Dictionnaire de biographies roussillonnaises 1789-2011, vol. 1 Pouvoirs et société, t. 1 (A-L), Perpignan, Publications de l'olivier, 2011, 699 p. (ISBN 9782908866414)
* ↑ Paul Pisani Répertoire biographique de l'épiscopat constitutionnel (1791-1802) 1852 édition de 1907, p.396-400

## Vegeu també

* Llista de bisbes d'Elna-Perpinyà

## Bibliografia

* Jean Capeille, « Deville (Gabriel) », in Dictionnaire de biographies roussillonnaises, Perpignan, 1914
* Gérard Bonet, « Deville (Gabriel) », in Nouveau Dictionnaire de biographies roussillonnaises 1789-2011, vol. 1 Pouvoirs et société, t. 1 (A-L), Perpignan, Publications de l'olivier, 2011, 699 p. (ISBN 9782908866414)

## Enllaços externs

* «Gabriel Deville (bisbe)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Fritz Strich

Fritz Strich (13 de desembre de 1882, Königsberg, Prússia - 15 d'agost de 1963, Berna) va ser un filòleg alemany d'origen jueu i doble nacionalitat alemanya-suïssa. És autor de la major obra sobre Goethe en relació al fenomen de la Weltliteratur, i el popularitzador d'aquesta idea.
Strich fou alumne de Franz Muncker i esdevingué el 1910 professor a la Universitat de Múnic. El 1915 fou anomenat professor extraordinari a Múnic i el 1929 catedràtic numerari a la Universitat de Berna. D'aquesta manera va escapar a la persecució dels jueus a l'Alemanya nazi. El 1941 Strich va aconseguir la nacionalitat suïssa i fins a la seva jubilació el 1953 romangué actiu com a catedràtic. El 1932 rebé la Medalla Goethe. El 1951 el Premi de Literatura de la Ciutat de Berna i el 1952 la Goetheplakette. Strich fou membre de la Deutsche Akademie für Sprache und Dichtung.

## Obres seleccionades

* Franz Grillparzers Ästhetik, Berlin 1905; Reprint: Gerstenberg, Hildesheim 1977, ISBN 3-8067-0619-0
* Die Mythologie in der deutschen Literatur. Von Klopstock bis Wagner, Halle 1910; Reprint: Francke, Berna 1970
* Deutsche Klassik und Romantik oder Vollendung und Unendlichkeit. Ein Vergleich. Meyer & Jessen, München 1922; 5. A. Francke, Bern 1962
* Dichtung und Zivilisation. Meyer & Jessen, Múnic 1928
* Schiller. Sein Leben und sein Werk. Deutsche Buch-Gemeinschaft, Berlín 1928
* Der Dichter und die Zeit. Eine Sammlung von Reden und Vorträgen. Francke, Berna 1947
* Goethe und die Weltliteratur. Francke, Bern 1946; 2. verb. A. ebd. 1957
* Kunst und Leben. Vorträge und Abhandlungen zur deutschen Literatur. Francke, Berna 1960
* Goethes Faust. Francke, Berna 1964

## Vegeu també

* Erich Auerbach

## Referències

* ↑ http://goethetc.blogspot.com.es/2010/12/fritz-strich-and-goethes-concept-of.html

## Enllaços externs

* Obituari a Der Spiegel (alemany)
* Strich a Munzinger.de (alemany)
# Fundació Ared

La Fundació Ared és una entitat que des del 1994 treballa per la integració social i laboral de persones en situació d'exclusió social, principalment dones procedents de centres penitenciaris i de serveis socials.
L'entitat va començar el 1994 a Wad-Ras amb un petit taller de confecció impulsat per cinc dones i el suport de la monitora de confecció María Teresa Rodríguez García, dissenyadora i patronista.
El 2011 l'entitat havia ajudat a més de 1500 dones, la majoria procedents de centres penitenciaris però també procedents dels serveis socials. La inserció d'aquestes persones va ser del 60%. Per facilitar la inserció l'entitat va crear l'empresa Salta Empresa d'Inserció que treballa en els àmbits de la confecció, l'artesania i el càtering.
El 2011 va rebre el Premi Mercè Consesa a la Millor Iniciativa Solidària de el Periódico i la Cruz de Plata de la Orden Civil de la solidaridad Social del Ministeri de sanitat, Política Social i Igualtat.
Durant el 2018 van atendre 1200 persones, el 62% dones. El 2019 van crear la marca de moda laboral Aredtextil amb cinc col·leccions creades per les persones formades als cursos de l'entitat. Aquesta marca es va presentar a la 080 Barcelona Fashion.
L'entitat va ser guardonada amb la Creu de Sant Jordi l'any 2019 "per la seva valuosa tasca en la promoció de l'accés a la plena ciutadania d'aquestes persones, i pel treball continuat de sensibilització a les institucions i al conjunt de la societat".

## Referències

* 1 2 «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 29 personalitats i 15 entitats». Web oficial de la Generalitat de Catalunya, 30-04-2019. [Consulta: 30 abril 2019].
* 1 2 MASREALBARCELONA, FIDEL. «Tejiendo futuros» (en castellà), 25-05-2011. [Consulta: 1r maig 2019].
* ↑ «La Fundació Ared está de celebració», 25-05-2011. [Consulta: 1r maig 2019].
* ↑ Ared Galardonada el Periódico
* ↑ «La 080 acoge a la firma de moda laboral Aredtextil, creada por Fundació Ared», 08-02-2019. [Consulta: 1r maig 2019].

## Enllaços externs

* Reportatge a TVE
* Reportatge a RTVE
* Reportatge a TV3
# Fundació Arranz-Bravo

La Fundació Arranz-Bravo és un espai d'art contemporani a L'Hospitalet de Llobregat que té el doble objectiu de difondre l'art del pintor Eduard Arranz-Bravo (Barcelona, 1941) i promocionar la jove creació contemporània. A l'espera de ser inaugurada la seva seu definitiva a l'Antic Molí de L'Hospitalet, la fundació té el seu espai provisional en els antic magatzems de la fàbrica tèxtil de la Tecla Sala, en un projecte dissenyat per l'arquitecte Jordi Garcés. La Fundació forma part de la Xarxa de Museus Locals de la Diputació de Barcelona.

## Exposició

La Fundació compta amb una col·lecció de tres-centes quaranta obres d'art d'Arranz-Bravo entre pintures, obra sobre paper, gravats i escultures, donades per l'artista i que expliquen els seus diferents períodes creatius. A més, la Fundació organitza diferents exposicions i activitats que tenen com a protagonista l'art emergent i el pensament contemporani. L'altra focus d'activitat de la Fundació Arranz-Bravo és la seva tasca educativa, destinada especialment a escoles i centres socials de L'Hospitalet.

## Referències

* ↑ «Fundació Arranz-Bravo: objectius». fundacioarranzbravo.cat. Arxivat de l'original el 2012-03-18. [Consulta: 10 gener 2012].

## Vegeu també

* Eduard Arranz Bravo
* Centre Cultural Tecla Sala
* Museu de l'Hospitalet
* Rafael Bartolozzi Lozano

## Enllaços externs

* Fundació Arranz-Bravo - Lloc web oficial
* Bloc de la Fundació Arranz-Bravo
* Catàlegs en línia de la Fundació Arranz-Bravo
* Web del Museu Més Gran de Catalunya
* «Fundació Arranz-Bravo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Gabrielle-Suzanne de Villeneuve

Gabrielle-Suzanne de Villeneuve, 'Gabrielle-Suzanne Barbot, dame de Romagné et des Mothais' com a nom de naixement (La Rochelle, 1695 – París, 29 de desembre de 1755) fou una novel·lista francesa, coneguda sobretot per haver escrit la primera versió moderna del conte popular anònim La bella i la bèstia, el 1740, dins la seva obra La Jeune Américaine et les contes marins.
Casada molt jove amb el senyor de Villeneuve, del qui va tenir una filla, va enviudar als 26 anys i, per mantenir-se tota sola econòmicament, va iniciar la seva carrera literària escrivint novel·les i contes de fades per a adults. Villeneuve va pertànyer a la que s'anomena «segona onada» d'escriptors de contes de fades francesos del segle xviii, influenciats per la «primera», de mig segle abans, dins la que s'engloben autors com Charles Perrault o Madame D'Aulnoy. La seva versió de La bella i la bèstia, molt llarga amb més de cent pàgines i amb molts arguments secundaris, va ser abreujada i publicada per Jeanne-Marie Leprince de Beaumont.
Va escriure altres obres, utilitzant també el pseudònim de «Mme de V***», com Gaston de Foix, quatrième du nom, nouvelle historique, galante et tragique (1739), Les Belles solitaires (1745), La Jardinière de Vincennes (1753), Le Juge prévenu (1754), Le Temps et la patience, conte moral (1768) o Anecdotes de la cour d'Alphonse onzieme du nom, roi de Castille, d'entre les més conegudes.

## Referències

* ↑ «Villeneuve, Gabrielle-Suzanne Barbot de., Belle et la bête». VIAF. [Consulta: 15 setembre 2015].
* 1 2 3 «Beauty and the Beast, Old And New by Terri Windling». The Journal of Mythic Arts. The Endicott Studio for Mythic Arts. [Consulta: 15 setembre 2015].
* ↑ Defrance i 2008, 255-258.
* 1 2 Alle, Anaïs. «Une princesse classique : La Belle et la Bête de Madame de Villeneuve». Maze Magazine. Inspira-Maze. [Consulta: 15 setembre 2015].
* 1 2 «Gabrielle-Suzanne Barbot de Villeneuve (1695–1755)». LibraryThing. [Consulta: 15 setembre 2015].
* ↑ «Gabrielle-Suzanne de Villeneuve». data.bnf.fr. Biblioteca nacional de França. [Consulta: 15 setembre 2015].

## Bibliografia

* Defrance, Anne «Madame de Villeneuve, La Jeune Américaine et les contes marins(La Belle et la Bête), Les Belles Solitaires – Madame Leprince de Beaumont, Magasin des enfants (La Belle et la Bête), édition critique établie par Elisa Biancardi». Bibliothèque des Génies et des Fées, 15, 2008, pàg. 1636.
# Gaudiós de Tarassona

Gaudiós de Tarassona (Escorón Alto, 482 - Escorón Alto, 540) va ser el tercer bisbe de Tarassona (Turiasso), a l'Aragó.

## Biografia

Es conserven poques dades sobre la seva vida i la majoria en fonts tardanes. Quan el 1573 se'n van traslladar les restes, es va trobar un pergamí a la tomba amb un breu text llatí: juntament amb les lectures del breviari de la catedral, són les úniques fonts que ens en diuen alguna cosa.
Era fill de Guntha, oficial (spatharius) a la cort del rei visigot Teodoric el Gran entre 510 i 525. L'educació del nen es va confiar a Sant Victorià de Sobrarb, abat del monestir d'Oca, prop de Burgos, que el va adreçar envers la vida eclesiàstica.
El 512 va ingressar com a monjo al monestir d'Asán, també dirigit per Victorià, i hi fou fins que els clergues de Tarassona el van escollir com a bisbe l'any 527.
Ja no se sap res més del que va fer. La data de la seva mort també és incerta. Sembla que en una visita a Asan per a veure Victorià va passar per Escorón i hi va morir un 29 d'octubre, cap a l'any 541 (el pergamí no indica l'any).
Aviat va ser venerat com a sant. L'església de Tarassona el celebrava el 3 de novembre. Va ser sebollit a l'església d'Escorón i anys més tard, va ser traslladat al monestir d'Asán, on va ser enterrat amb el seu mestre Victorià. El 1573 es va traslladar novament, ara a la Catedral de Tarassona, on encara és avui.

## Referències

* 1 2 3 4 Vicente de La Fuente. «Las santas iglesias de Tarazona y Tudela en sus estados antiguo y ..., Volumen 1». [Consulta: 25 setembre 2022].
# Gaudí (pel·lícula)

Gaudí és una pel·lícula espanyola dirigida el 1960 pel director català Josep Maria Argemí i Fontanet, autor també del guió i productor, amb música de Xavier Monsalvatge. La pel·lícula tracta sobre la vida i mort de l'arquitecte Antoni Gaudí i Cornet. Va ser la guanyadora del Premi Gimeno de 1960, atorgada pel Cercle d'Escriptors Cinematogràfics.

## Referències

* ↑ Gaudí a Enciclopedia del Cine Español
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1960». CEC. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 8 gener 2016].

## Enllaços externs

* Gaudí a la Filmoteca de Catalunya
# Giancarlo Polidori

Giancarlo Polidori (Sassoferrato, Marques, 30 d'octubre de 1943) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1966 i 1976. Conegut com el Leone di Sassoferrato, els seus principals èxits foren una victòria d'etapa al Giro d'Itàlia de 1969, edició on vestí el mallot rosa durant set etapes. Al Tour de França de 1967 vestí el mallot groc durant una etapa.

## Palmarès

* 1965
** Campió d'Itàlia amateur
** 1r a la Targa Crocifisso
* 1968
** 1r al Giro del Lazio
* 1969
** Vencedor d'una etapa de la Tirrena-Adriàtica
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
* 1970
** 1r al GP Montelupo
* 1971
** 1r al Giro del Veneto
** 1r al Giro de Toscana
** 1r al Tre Valli Varesine
** Vencedor d'una etapa de la Tirrena-Adriàtica
* 1972
** 1r a la Sàsser-Càller
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Suïssa
* 1973
** 1r al Giro dell'Umbria
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia
* 1974
** 1r a la Sàsser-Càller
** 1r al GP Industria a Belmonte-Piceno

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1966. Abandona
* 1967. 30è de la classificació general
* 1968. 42è de la classificació general
* 1969. 31è de la classificació general. Vencedor d'una etapa. Porta la maglia rosa durant 7 etapes
* 1970. 29è de la classificació general
* 1971. 18è de la classificació general
* 1972. 58è de la classificació general
* 1973. 62è de la classificació general
* 1974. Abandona (20a etapa)
* 1975. 36è de la classificació general
* 1976. 79è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1967. 22è de la classificació general. Porta el mallot groc durant 1 etapa
* 1969. Abandona (17a etapa)
* 1970. 73è de la classificació general

## Referències

* ↑ «POLIDORI Giancarlo». [Consulta: 18 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Giancarlo POLIDORI» (en italià). [Consulta: 18 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Giancarlo Polidori a sitiodeciclismo.net
# Giancarlo Tartoni

Giancarlo Tartoni (Vernio, Prato, 20 de novembre de 1948) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1969 i 1979. En el seu palmarès destaca una victòria d'etapa al Giro d'Itàlia de 1977.

## Palmarès

* 1977
** 1r al Gran Premi de la indústria i l'artesanat de Larciano
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1977. Abandona (19a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1969. Abandona
* 1971. Abandona (2a etapa)
* 1974. 93è de la classificació general
* 1975. 54è de la classificació general
* 1976. 60è de la classificació general
* 1977. Abandona (17a etapa). Vencedor d'una etapa
* 1978. 62è de la classificació general
* 1979. Abandona (11a etapa)

## Referències

* ↑ «TARTONI Giancarlo». [Consulta: 6 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Giancarlo TARTONI» (en italià). [Consulta: 6 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Gilman (Iowa)

Gilman és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 600 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Gilman tenia 600 habitants, 248 habitatges, i 162 famílies. La densitat de població era de 421,2 habitants/km².
Dels 248 habitatges en un 32,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,2% hi vivien parelles casades, en un 10,1% dones solteres, i en un 34,3% no eren unitats familiars. En el 29,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,42 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,5% tenia menys de 18 anys, un 5,3% entre 18 i 24, un 27% entre 25 i 44, un 23,3% de 45 a 60 i un 16,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.523 $ i la renda mediana per família de 42.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.000 $ mentre que les dones 20.250 $. La renda per capita de la població era de 15.070 $. Entorn del 9,9% de les famílies i el 12,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Gilman». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Gilman». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Gilman (Wisconsin)

Gilman és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 474 habitants, 185 habitatges, i 110 famílies. La densitat de població era de 78,2 habitants per km².

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* ↑ «Fact Sheet- Gilman» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Gilman». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Gilman (Illinois)

Gilman és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 1.793 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Gilman tenia 1.793 habitants, 739 habitatges, i 472 famílies. La densitat de població era de 328,1 habitants/km².
Dels 739 habitatges en un 27,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,7% hi vivien parelles casades, en un 10% dones solteres, i en un 36,1% no eren unitats familiars. En el 32,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 25,1% entre 25 i 44, un 23,4% de 45 a 60 i un 20,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.450 $ i la renda mediana per família de 46.016 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.188 $ mentre que les dones 18.875 $. La renda per capita de la població era de 17.396 $. Aproximadament el 7,3% de les famílies i el 9,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Gilman». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Gilman». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Giuseppe Bognanni

Giuseppe Bognanni (Riesi, 18 de juliol de 1947) és un lluitador italià, ja retirat, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Múnic, on guanyà la medalla de bronze en la prova del pes mosca del programa de lluita grecoromana. Quatre anys més tard, als Jocs de Mont-real, va disputar, sense sort, la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat d'Europa de lluita de 1969 i els campionats nacionals de 1969, 1970 i 1972.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Giuseppe Bognanni». [Consulta: 4 abril 2023].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 4 abril 2023].
# Gillet Herstal

Gillet Herstal o, simplement, Gillet, fou un fabricant belga de motocicletes i automòbils amb seu a Herstal que tingué activitat entre 1919 i 1959.

## Història

Gillet va començar fabricant motocicletes el 1919. De 1928 a 1929, l'empresa va produir un cotxe de tres rodes equipat amb motor de motocicleta; el 22 de setembre de 1929, a Malle, un d'aquests vehicles aconseguí el rècord de velocitat de la categoria Cyclecar 500 amb una marca de 117,647 km/h. Juntament amb les marques de motocicleta Saroléa i FN Herstal, Gillet formava part d'allò que s'anomenava les "Senyoretes d'Herstal" (Demoiselles de Herstal).
Gillet, com a marca belga que era, inspirà el cèlebre dibuixant Hergé en diverses ocasions. Quan Tintín counduiex una motocicleta, sovint aquesta es pot identificar com a Gillet; a l'àlbum El ceptre d'Ottokar, per exemple, on Tintín persegueix uns espies de Sildàvia conduint una potent motocicleta blava, la moto ha estat identificada com al model de 400 cc de Gillet de 1931. Robert Sexé (1890-1986), un famós periodista belga (començà a exercir-ne a 20 anys), va fer la primera volta al món en moto el 1926 amb una Gillet Herstal. Sovint l'acompanyava en les seves peripècies el mecànic René Milhoux. S'ha dit que Sexé tenia una gran semblança física amb Tintín i que el seu mecànic va inspirar Hergé per al nom de Milú.

## Vegeu també

* FN Herstal
* Saroléa

## Referències

* ↑ Campion, Yves. Les motos Gillet, Herstal, 1919-1959: une passion pour quarante ans d'histoire (en francès). Nostalgia, 2000. ISBN 978-2-930277-02-8.
* ↑ Jean-Luc. «La puissante moto de Tintin» (en francès). tintinomania.com, 08-11-2017. [Consulta: 24 març 2021].
* ↑ «La gran aventura de Robert Sexé» (en castellà). pressreader.com. La Moto, 16-10-2012. [Consulta: 24 març 2021].
* ↑ Cholot, Jean Jacques. «Le personnage de Tintin a-t’il été inspiré par le motard journaliste reporter Robert Sexé ?...» (en francès). caradisiac.com, 26-10-2011. [Consulta: 24 març 2021].

## Bibliografia

* Kupélian, Yvette; Kupélian, Jacques; Sirtaine, Jacques. Histoire de l'automobile belge (en francès). Brussel·les: Paul Legrain. ISBN 2-87057-001-5.
* Kupélian, Yvette; Kupélian, Jacques; Sirtaine, Jacques. Histoire de l'automobile belge (en francès). París: Paul Legrain. ISBN 2-85120-090-9.