OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guiameranet

Guiameranet, o Guimeranet, és una possessió del terme de Llucmajor, Mallorca. Està situada a la marina i sorgí el segle xvii d'una divisió de la possessió de Guiamerà.
Està situada entre Guiamerà, s'Estelella i el Torrent de Garonda. Des del segle xvii apareix documentada sota diversos noms: Guiameranet, Guiamerà Petit i Guiamerà dels Garau; i qualificada indistintament com a rafal o possessió. El 1649 pertanyia a Domènec Garau. Té cases i torre de defensa del segle xviii.

## Construccions

Les cases de la possessió integren una sèrie de bucs adossats en forma de "U" i tenen carrera davantera i pavimentada. El buc principal presenta l'habitatge dels amos i el dels senyors separats per pisos. La torre de defensa es troba adossada al buc principal i comunicada interiorment amb aquest, destaca per ser de planta circular i tenir major alçada que la resta de bucs. Annexos a l'habitatge i la torre hi ha algunes dependències agropecuàries: graners, un assecador d'ametlles, una portassa i el forn. Enfront de la casa es troba la resta de dependències agropecuàries típiques de possessió: uns sestadors, dues barraques (una de carro i l'altra de bestiar), uns habitacles pels missatges, estables, pallissa i portasses. També hi ha un aljub i dues cisternes. Hi ha un rellotge de sol amb la data de 1942, ubicat a la façana exterior de la torre de defensa.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 6. Palma: Promomallorca, p. 385. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ de Luna, J; i col «Arquitectura de Fora Vila Tom III» (pdf). Catàleg de béns immobles [Llucmajor], 2000, pàg. 17. Arxivat de l'original el 4 de gener 2014 [Consulta: 10 gener 2013]. Arxivat 4 de gener 2014 a Wayback Machine.
# Nežilovita

La nežilovita o nezilovita és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al subgrup de la magnetoplumbita. Rep el seu nom de la seva localitat tipus, a 15 km de Nežilovo, Massís de Pelagonia, Macedònia del Nord.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la nežilovita pertany a «04.CC: Òxids amb relació Metall:Oxigen = 2:3, 3:5, i similars, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: cromobismita, freudenbergita, grossita, clormayenita, yafsoanita, lueshita, natroniobita, perovskita, barioperovskita, lakargiïta, megawita, loparita-(Ce), macedonita, tausonita, isolueshita, crichtonita, davidita-(Ce), davidita-(La), davidita-(Y), landauita, lindsleyita, loveringita, mathiasita, senaita, dessauita-(Y), cleusonita, gramaccioliïta-(Y), diaoyudaoita, hawthorneita, magnetoplumbita, lindqvistita, latrappita, plumboferrita, yimengita, haggertyita, hibonita, batiferrita, barioferrita, jeppeita, zenzenita i mengxianminita.

## Característiques

La nežilovita és un òxid de fórmula química PbZn₂(Mn$^{4+}$,Ti$^{4+}$)₂Fe₈$^{3+}$O$_{19}$. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4 a 5. Forma cristalls d'entre 0,2 i 1 mm; aquests són tabulars en {0001} i prims, també tenen una cara de prisma hexagonal subordinada.

## Formació i jaciments

En la seva localitat tipus es va trobar en un marbre dolomític rosa en un complex metamòrfic precambrià. Allà va ser descrita juntament amb talc, piemontita, flogopita, hematites, hedifana, gahnita, franklinita, cymrita, clorita, minerals del grup de la braunita, barita i minerals de la sèrie albita-anortita. S'ha descrit només a Macedònia del Nord.

## Referències

* ↑ «Nežilovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «Nezilovite: Nezilovite mineral information and data.». [Consulta: 10 gener 2018].
* ↑ Barthelmy, Dave. «Nezilovite Mineral Data». [Consulta: 10 gener 2018].
# Clitofont

* Part de la sèrie: Els diàlegs de Plató
* Primers diàlegs:
* Apologia – Càrmides – Critó
* Eutífron – Alcibíades I
* Hípias major – Hípias menor
* Ió – Laques – Lisis
* Transitoris i diàlegs mitjans:
* Cràtil – Eutidem – Gòrgias
* Menexen – Menó – Fedó
* Protàgoras – El convit
* Diàlegs mitjans posteriors:
* La República – Fedre
* Parmènides – Teetet
* Últims diàlegs:
* Timeu – Crítias
* El Sofista – El Polític
* Fileb – Lleis
* Obres d'autenticitat dubtosa:
* Axíoc - Alcíone
* Clitofont – Epínomis - Eríxias
* Demòdoc – Cartes – Hiparc
* Minos – Rivals d'amor – Sísif
* Alcibíades II – Tèages
* Aquesta caixa:
Clitofont és un diàleg que normalment s'atribueix a Plató, encara que hi ha cert desacord quant a la seva autenticitat. És el més curt dels diàlegs, i és significatiu per centrar-se en el paper de Sòcrates exhortant la gent perquè s'involucrin en la investigació filosòfica. Hi ha dos participants, Clitofont i Sòcrates, i la característica central de la discussió és llarga: Clitofont es queixa sobre Sòcrates. El quid d'aquesta denúncia és que, encara que ningú sobresurt a Sòcrates com a exhortador de les virtuts i la vida de la filosofia, ningú és més inútil que un altre ja convençut de la seva importància. Sòcrates no respon, o el diàleg no conté la seva resposta.
Alguns estudiosos dubten de l'autenticitat del Clitofont perquè (tal com ens ha arribat) Sòcrates no surt victoriós en la batalla verbal. Una escola de pensament a favor de la seva autenticitat pensa que Plató el va escriure, però després va decidir que l'argument l'escriuria a la República. El diàleg també ha estat interpretat com una peça acabada del corpus platònic, concebut per a ser llegit en la versió que actualment tenim.
De fet, mai l'antiga tradició dubta de l'autenticitat del diàleg, i és coneguda com a obra de Plató per Olimpiòdor, Apuleu, Hipòlit i Alcínou. Les sospites sobre Clitofont semblen haver sorgit en el Renaixement, quan Marsilio Ficino va escriure: "hic est Platonis llibertat no" al capdavant de la seva traducció del diàleg. El Clitofont es va publicar (per error) entre els spuria platònics, en les edicions Aldine de Plató, un error de què es van retractar i en van demanar disculpes els editors, però no es va corregir.
Estudis recents han considerat com a autèntic el diàleg, incloent-hi articles de Mark Kremer, Roochnik David, Orwin Clifford i Jan Blits. L'estudi més ampli del Clitofont és el de S. R. Slings, (Plató: Clitophon (Cambridge, 1999)): sosté que el Clitofont és autèntic; Slings va canviar d'opinió respecte a l'autenticitat del diàleg vint anys després de la seva tesi doctoral, en què parlava en contra de la seva autenticitat. L'estudi més recent del Clitofont (G. S. Bowe, "En defensa de Clitofont", Filologia Clásica, 102: 3, 2007 p. 245-264) també advoca per la seva autenticitat i conté una revisió de la literatura rellevant, així com observacions sobre el significat de la República de Plató.
# Paragalago

Paragalago és un gènere de primats de la família dels gàlags (Galagidae). Les sis espècies descrites d'aquest grup (i una de no descrita formalment) són oriündes de l'est d'Àfrica. Són gàlags de mida petita-mitjana, amb un pes que va des de 60 fins a 250 g. Anteriorment, eren classificats en altres gèneres, dels quals foren separats basant-se en diferències genètiques, morfològiques i de vocalitzacions. És el tàxon germà de Galago.

## Referències

* ↑ Masters, J.C.; Génin, F.; Couette, S.; Groves, C.P.; Nash, S.D.; Delpero, M.; Pozzi, L. «A new genus for the eastern dwarf galagos (Primates: Galagidae)» (en anglès). Zoological Journal of the Linnean Society, 181, 1, 2017, pàg. 229–241. DOI: 10.1093/zoolinnean/zlw028.
# Rammelsbergita

La rammelsbergita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup löllingita. Rep el seu nom del mineralogista Karl Friedrich August Rammelsberg (1813-1899). Va ser descoberta l'any 1854 a les Muntanyes Metal·líferes, a l'estat de Saxònia (Alemanya).

## Característiques

La rammelsbergita és un arsenur simple de níquel. És isoestructural amb la marcassita (FeS₂), i polimorfa amb dos minerals de la mateixa fórmula química però que cristal·litzen en altres sistemes: la krutovita i la pararammelsbergita. A més dels elements de la seva fórmula, sol portar com impureses: cobalt, seleni, sofre, ferro i antimoni. Es pot extreure a les mines com a mena del níquel.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la rammelsbergita pertany a «02.EA: Sulfurs metàl·lics, M:S = 1:2, amb Fe, Co, Ni, PGE, etc.» juntament amb els següents minerals: aurostibita, bambollaita, cattierita, erlichmanita, fukuchilita, geversita, hauerita, insizwaita, krutaita, laurita, penroseita, pirita, sperrylita, trogtalita, vaesita, villamaninita, dzharkenita, gaotaiita, alloclasita, costibita, ferroselita, frohbergita, glaucodot, kullerudita, marcassita, mattagamita, paracostibita, pararammelsbergita, oenita, anduoita, clinosafflorita, löllingita, nisbita, omeiita, paxita, safflorita, seinäjokita, arsenopirita, gudmundita, osarsita, ruarsita, cobaltita, gersdorffita, hol·lingworthita, irarsita, jolliffeita, krutovita, maslovita, michenerita, padmaita, platarsita, testibiopal·ladita, tolovkita, ullmannita, willyamita, changchengita, mayingita, hollingsworthita, kalungaita, milotaita, urvantsevita i rheniita.

## Formació i jaciments

Es troba a l'interior de masses metàl·liques de brillantor platejada, en filons hidrotermals de temperatura moderada amb altres minerals del níquel i del cobalt. Sol trobar-se associada a altres minerals com: skutterudita, safflorita, löllingita, niquelina, bismut natiu, plata nativa, algodonita, domeykita o uraninita. A Catalunya s'ha descrit a la mina Atrevida de Vimbodí (Conca de Barberà)

## Referències

* ↑ «Rammelsbergite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 març 2015].
* ↑ «Löllingite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 març 2015].
* ↑ «Atrevida Mine, Vimbodí, Conca de Barberà, Tarragona, Catalonia, Spain». [Consulta: 2 novembre 2017].
# Pseudoderivat

Les paraules pseudoderivades són aquelles paraules cultes que no s'escriuen com la resta de paraules de la mateixa família, ja que provenen directament del llatí i no de paraules catalanes.
Per exemple: de la paraula catalana boca fem els derivats catalans boqueta o bocassa; en canvi, el mot bucal, que semblaria un derivat de boca, prové directament del llatí BUCCA, i és per això que s'escriu amb una u i no amb una o com la resta de mots de la mateixa família.
Altres exemples: jove, jovent, joventut, però juvenil.
# Gran Premi Eaux Minérales de Beckerich

El Gran Premi Eaux Minérales de Beckerich va ser una cursa ciclista d'un dia que es disputà a Beckerich (Luxemburg). Només es va córrer l'edició del 2005 i va formar part del calendari de l'UCI Europa Tour.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2005 | Arno Wallaard | Jonathan Henrion | Gil Suray |

## Enllaços externs

* Palmarès a cyclebase.nl Arxivat 2016-12-21 a Wayback Machine.
* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu
# Notropis chlorocephalus

Notropis chlorocephalus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Carolina del Nord i Carolina del Sud.

## Referències

* 1 2 «Notropis chlorocephalus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Simons, Andrew M. & Mayden, Richard L. (1997): Phylogenetic Relationships of the Creek Chubs and the Spine-Fins: an Enigmatic Group of North American Cyprinid Fishes (Actinopterygii: Cyprinidae). Cladistics 13(3): 187-205.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Christine Johanna Buisman

Christine Johanna Buisman (Ljouwert, 22 de març de 1900 - Amsterdam, 27 de març de 1936) va ser una botànica i micòloga neerlandesa. Va dedicar la seva curta carrera a la investigació de les malalties micòtiques de l'om i a la selecció de plàntules d'om resistents.
El 1927, Buisman va proporcionar la prova final que el Graphium ulmi (més tard anomenat Ophiostoma ulmi) era l'agent causal de la malaltia, i va tancar la controvèrsia que havien mantingut els científics holandesos i alemanys des del 1922.

## Biografia

Molt aviat s'havia interessat per la història natural, i també havia mostrat interès en les llengües antigues. El 1919 va començar els seus estudis de biologia a la Universitat d'Amsterdam, centrada aleshores especialment a la flora dels nostres mars i oceans, i va fer l'examen de doctorat el 1925.
La doctora Christine Buisman va començar la seva recerca el 1927 amb una extensa investigació de dos anys sobre les malalties de l'om. El 1930 ja era la investigadora del comitè nacional creat per resoldre la malaltia de l'om.
Buisman va desenvolupar el mètode d'inoculació per a la detecció de resistència d'un gran nombre de plantes d'om i el 1932 va descobrir la forma generativa del fong, Ceratostomella ulmi.

## Llegat i memòria

El primer clon d'om resistent obtingut als Països Baixos va ser anomenat en honor seu Ulmus Minor Christine Buisman; era el 1937, després de la seva prematura mort l'any anterior.
Poc després de la seva mort, els pares de Buisman van inaugurar la Christine Buisman Foundation, destinada a contribuir a les despeses de les dones holandeses estudiants de biologia que han de fer estudis a l'estranger.

## Algunes publicacions

* Buisman, CJ. 1927. Root rots caused by Phycomycetes. Mededelingen uit het Phytopathologisch Laboratorium ‘Willie Commelin Scholten' 11: 1-51, 12 figs.
* The Cause of the Elm Disease
* Ceratostomell aumi, the Sexual Form of Graphium ulmi
* On the Occurrence of Ceratostomella ulmi Busiman in Nature

## Referències

* ↑ Westerdijk, J. «Dr. Christine Johanna Buisman» (en anglès). Tijdschrift Over Plantenziekten, 42, 3, 01-03-1936, pàg. 175–178. DOI: 10.1007/BF02812355. ISSN: 0926-3454.
* 1 2 3 4 Buining, Gerard; Meulenbelt, Arnold «Christine Buisman». Bomen, 25, 2013, pàg. 16-19.
* ↑ «Ulmus minor Christine Buisman» (en anglès). [Consulta: 22 març 2017].

## Enllaços externs

* «Christine Johanna Buisman». Índex Internacional de Noms de les Plantes (IPNI). Real Jardí Botànic de Kew, Herbari de la Universitat Harvard i Herbari nacional Australià (eds.)
# Partit Nacionalista Bretó

El Partit Nacionalista Bretó (PNB) fou un partit polític de la Bretanya. Fou fundat l'octubre del 1911 per Camille Le Mercier d'Erm, Louis Napoléon Le Roux, Georges Le Rumeur, Edouard Guéguen i Émile Masson, tots petits burgesos urbans i adscrits als corrents d'alliberament nacional bretó. El partit definia explícitament la Bretanya com una «nació políticament oprimida com Polònia o Irlanda», que havia d'optar pel dret d'autodeterminació i a constituir o bé un estat independent o bé una confederació amb França.
Era un grup d'obediència llibertària, qui parlà per primer cop d'independència abandonant tot regionalisme vague, però de manera força ambigua i sense especificar-ne els mitjans per assolir-la. De fet, reclama "la separació integral de França, la independència política de la nació bretona i el reconeixement de la llengua bretona com a única llengua nacional". Un dels primers actes fou proposar com a festa nacional el 29 de setembre, dia de l'aniversari de la coronació de Nominoe i de la victòria del 1364 a An Alre de Jean de Montfort sobre l'exèrcit francès de Carles de Blois. També publicaren la revista Breizh Dishual.
Un dels actes més destacats del grup fou el 29 d'octubre del 1912, quan organitzaren una manifestació contra el monument erigit a Rennes per commemorar la Unió de Bretanya a França, on presenta a la darrera reina bretona agenollada davant el rei francès. Aquest monument serà conegut pels bretonnants amb el malnom de savadur an vezh (monument de la vergonya). Els militants del grup Camille Le Mercier d'Erm i André Guillemot foren arrestats per la policia. Tant el grup com la revista foren dissolts el 1914.

## Referències

* ↑ Le manifeste en ligne sur idbe.org, sous la signature de Louis Napoléon Le Roux.
# Rammenau

Rammenau (alt sòrab: Ramnow) és un municipi alemany que pertany a l'estat de Saxònia. Limita amb Burkau al nord-est, Bischofswerda al sud-est, Frankenthal al sud-oest, Bretnig-Hauswalde a l'oest i amb Ohorn i Elstra al nord. Comprèn els districtes d'Oberrammenau, Niederdorf, Röderbrunn i Schaudorf.

## Personatges il·lustres

* Johann Gottlieb Fichte
# Publi Rupili

Publi Rupili (en llatí Publius Rupilius P. F. P. N.) va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Rutília o Rupília, una antiga família romana d'origen plebeu.
Va ser elegit cònsol el 132 aC junt amb Publi Popil·li Laenes, després de l'assassinat de Tiberi Grac. Va perseguir als amics i partidaris de Grac amb la màxima crueltat. El mateix any va ser enviat a Sicília contra els esclaus revoltats i va acabar amb la guerra servil i al seu retorn a Roma va obtenir els honors del triomf.
Va tornar a Sicília com a procònsol l'any 131 aC. Amb deu comissaris nomenats pel senat va fer diverses regulacions sobre el govern de la província que es van recopilar amb el nom de Lex Rupilia, encara que no era pròpiament una llei, sinó un text semblant a un reglament.
Durant el tribunat de Gai Grac, va ser condemnat junt amb el seu antic col·lega Popili Laenes, per les seves cruels persecucions contra els amics de Tiberi Grac. Va ser íntim amic d'Escipió Africà el jove que el va ajudar a ser elegit cònsol, però no va poder fer el mateix pel seu germà Luci Rupili. Es va dir que aquest fet li va produir un disgust molt fort, del qual va morir. No obstant això, devia influir molt la seva condemna a instància de Gai Grac.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 679.
# Volta a Llombardia 1980

La Volta a Llombardia 1980 fou la 74a edició de la clàssica ciclista Volta a Llombardia. La cursa es va disputar el diumenge 18 d'octubre de 1980, sobre un recorregut de 255 km. El vencedor final fou el belga Alfons De Wolf, per davant d'Alfredo Chinetti i Ludo Peeters.

## Equips participants

| Boule d'Or-Sunair-Colnago IJsboerke-Warncke Eis Gis Gelati Bianchi-Piaggio San Giacomo-Benotto Eurobouw-Cambio Rino | Inoxpran Peugeot-Esso-Michelin La Redoute-Motobécane Hoonved-Bottecchia Famcucine-Campagnolo |

## Classificació general

Fonts: ProCyclingStats Cycling Archives :

## Enllaços externs

* Web oficial de la cursa (italià)
* «Cyclisme - Tour de Lombardie - 1980» (en francès). les-sports.info. [Consulta: 26 octubre 2015].
* Volta a Llombardia 1980 a ProCyclingStats
# Gran Premi Eddy Merckx

El Gran Premi Eddy Merckx (en francès: Grand Prix Eddy Merckx) és una antiga cursa ciclista que es disputava a Bèlgica, pels voltants de Brussel·les. El seu nom era un homenatge al ciclista belga Eddy Merckx. La primera edició es disputà el 1980 sota el format de contrarellotge individual, però a partir de 1998 passà a disputar-se sota el format de contrarellotge per parelles d'un mateix equip ciclista.
A partir de 2005 es fusionà amb la París-Brussel·les per la difícil coexistència d'ambdues curses.
El rècord de victòries individuals està en poder de Knut Knudsen, Eric Vanderaerden i Chris Boardman, amb dues. En el format per parelles sols Marc Wauters i Erik Dekker ban guanyar dues edicions. Abraham Olano també en guanyà dues, una en el format individual i una en el format per parelles, junt a José Vicente García Acosta.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1980 | Knut Knudsen | Daniel Willems | Gerrie Knetemann |
| 1981 | Knut Knudsen | Fons de Wolf | Bernard Hinault |
| 1982 | Daniel Willems | Marc Sergeant | Jean-Luc Vandenbroucke |
| 1983 | Jean-Luc Vandenbroucke | Daniel Willems | Marc Somers |
| 1984 | Claude Criquielion | Jean-Luc Vandenbroucke | Marc Sergeant |
| 1985 | Eric Vanderaerden | Bert Oosterbosch | Phil Anderson |
| 1986 | Charly Mottet | Nico Emonds | Jesper Worre |
| 1987 | Eric Vanderaerden | Edwig van Hooydonck | Charly Mottet |
| 1988 | Edwig van Hooydonck | Rolf Gölz | Janusz Kuum |
| 1989 | Sean Yates | Edwig van Hooydonck | Johan Museeuw |
| 1990 | Frans Maassen | Jelle Nijdam | Brian Walton |
| 1991 | Erik Breukink | Frans Maassen | Thierry Marie |
| 1992 | Jelle Nijdam | Fabian Jeker | Laurent Dufaux |
| 1993 | Chris Boardman | Pascal Lance | Jelle Nijdam |
| 1994 | Tony Rominger | Pascal Lance | Andrea Chiurato |
| 1995 | Johan Museeuw | Johan Bruyneel | Tony Rominger |
| 1996 | Chris Boardman | Lance Armstrong | Johan Museeuw |
| 1997 | Abraham Olano | Chris Boardman | Serhí Hontxar |
| 1998 | Abraham Olano José Vicente García | Frank Vandenbroucke Nico Mattan | Viatxeslav Iekímov Dariusz Baranowski |
| 1999 | Marc Wauters Erik Dekker | Jesper Skibby Marc Streel | Jens Voigt Chris Boardman |
| 2000 | Viatxeslav Iekímov Lance Armstrong | Jens Voigt Chris Boardman | Marc Wauters Erik Dekker |
| 2001 | Marc Wauters Erik Dekker | Michael Rogers Fabian Cancellara | Jean Nuttli Lukas Zumsteg |
| 2002 | László Bodrogi Fabian Cancellara | Uwe Peschel Michael Rich | Marc Wauters Erik Dekker |
| 2003 | Uwe Peschel Michael Rich | Michael Rogers László Bodrogi | Peter Van Petegem Leif Hoste |
| 2004 | Koen de Kort Thomas Dekker | Jens Voigt Bobby Julich | Uwe Peschel Michael Rich |

## Referències

* ↑ A l'octobre del 2012, Lance Armstrong va ser suspés de per vida i els resultats obtinguts després de l'1 d'agost de 1998 van ser anul·lats.

## Enllaços externs

* Palmarès del Gran Premi Eddy Merckx a memoire-du-cyclisme.eu
# Cheilinus notophthalmus

Cheilinus notophthalmus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 19 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Mar Roig fins a les Illes Marshall i Samoa. També a Moçambic.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.