OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enrique Rajoy Leloup

Enrique Rajoy Leloup (Santiago de Compostel·la, 27 de març de 1882 - Santiago de Compostel·la, 23 de març de 1966) va ser un jurista i professor universitari espanyol.

## Biografia

Va néixer a Santiago de Compostel·la, però estava vinculat a Pontevedra per la seva família paterna. Sent molt jove, va servir com a oficial de l'Ajuntament de Conxo i posteriorment com a secretari. Es va llicenciar en Dret per la Universitat de Santiago de Compostel·la el 1910 i es va incorporar al col·legi d'advocats. Va ser regidor de Santiago de Compostel·la, sent triat el 1931, en el si de la coalició monàrquica, i professor de Dret Civil a la Universitat de Santiago de Compostel·la. Republicà i galleguista, va formar part de la Comissió redactora del Projecte d'Estatut d'Autonomia de Galícia de 1936, durant la II República espanyola, juntament amb Alexandre Volta. El 19 d'abril de 1932 va proposar al Consistori santiagués que prengués la iniciativa per conferir estatus legal a la constitució com a autonomia de Galícia, que s'havia demorat, doncs a Catalunya i a Vascongadas ja s'havien iniciat. Rajoy va manifestar:
| « | "L'assumpte és, però, d'una transcendència enorme per al futur de la Regió, i resulta depressiva i suïcida la impassibilitat davant seu". | » |
Iniciat el procediment, el consistori va constituir una comissió d'organització, de la qual Rajoy va ser secretari. Aquesta comissió va convocar una assemblea preparadora pel 3 de juliol de 1932, a la qual van assistir associacions, partits polítics i personalitats polítiques i culturals gallegues. Rajoy va ser nomenat secretari de la Mesa definitiva. L'assemblea va acordar concedir a la Mesa un vot de confiança per nomenar els deu membres d'una comissió que s'encarregaria d'elaborar un projecte d'Estatut d'Autonomia. La proposició es va aprovar, sent aclamada, i en la mateixa es trobava Rajoy. Així mateix, es va acordar que la Comissió Organitzadora del Consistori redactés el Reglament de l'Assemblea Regional d'Ajuntaments, que es va aprovar l'1 de novembre de 1932. En l'acte en què es va constituir la Comissió Redactora de l'Estatut, 3 de juliol de 1932, els membres de la mateixa van designar a Rajoy perquè fos el seu secretari.
En triomfar a Galícia el cop d'estat de 1936 contra la II República espanyola, va ser represaliat i privat de la seva Càtedra Universitària a Santiago de Compostel·la. El 1952 se li va permetre tornar al càrrec, que havia ocupat amb anterioritat a 1936, de Degà del Col·legi d'Advocats.
Un dels seus nets és Mariano Rajoy, president del govern espanyol des del 21 de desembre de 2011 fins l'1 de juny de 2018.

## Bibliografia

* Baldomero Cores, Enrique Rajoy Leloup. Un protagonista do autonomisme galego , Diputació de Pontevedra, 2006.
# Enrique Pérez

Enrique Pérez és el nom dels següents personatges:
* Enrique Pérez Margarit (Cocentaina, 1885 - ?), músic i director de banda
* Enrique Pérez Vergara (Valladolid, 1975), actor i humorista espanyol amb el nom artístic Flipy
# Erikjonssonita

La erikjonssonita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el nom honor del mineralogista suec Dr. Erik Jonsson (n. 1967), geòleg sènior del Servei Geològic de Suècia i professor adjunt del Departament de Ciències de la Terra de la Universitat d'Uppsala.

## Característiques

La erikjonssonita és un halur de fórmula química (Pb$_{32}$O$_{21}$)[(V,Si,Mo,As)O₄]₄Cl$_9$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2018, sent publicada per primera vegada el 2019. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5. Es troba relacionada estructuralment i químicament amb l'hereroïta, i també químicament amb la janchevita, la kombatita i la vanadinita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 5226/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Kombat, a Grootfontein (Regió d'Otjozondjupa, Namíbia), on es troba en forma de grans tabulars, aplanats en (010), de color vermell ataronjat de fins a 0,5 mm. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Erikjonssonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 juliol 2021].
# Ernesto Bonilla del Valle

Ernesto Bonilla del Valle (Jauja, Perú, 6 de gener de 1905 - Los Angeles, Estats Units, 23 de juliol de 2005) fou un escriptor, poeta i pintor peruà.
Va ser d'un profund lirisme que va basar la majoria dels seus textos en la vida tranquil·la i malenconiosa dels paratges senzills dels Andes peruans, i en particular va narrar escenes de la vida quotidiana a la vall del Mantaro.
Es va titular com a comptador a la Universitat de San Marcos a Lima. Va treballar en empreses privades i després com a funcionari en el Ministeri de Foment del Perú.
Va ser propulsor del cooperativisme en el Perú, fundant la Cooperativa d'Habitatge "Macchu Picchu" en l'actual districte de San Juan de Lurigancho a Lima per a empleats estatals. Va publicar la revista Cooperación del seu propi peculi.
Pintor costumista, després abstracte i figuratiu. Ha exposat als Estats Units on va radicar des de 1970.

## Obres

* Jauja, Buenos Aires, 1946.
* Tierra Chola, Junín, 1972.
* L'alberg desolat, Jauja, 2006.

## Bibliografia

* Bonilla, Aimeé;Nuestra Raíz, Lima, CODIGRAF,2001
# Ensdorf

«Ensdorf» té aquests significats:
* Ensdorf (Baviera): municipi alemany de Baviera
* Ensdorf (Saarland): municipi alemany de Saarland
# Equinoturioides

Els equinoturioides (Echinothurioida) són un ordre d'equinoderms equinoïdeus. Es distingeixen d'altres eriçons de mar per la combinació d'una testa flexible i espines buides. La membrana al voltant de la boca conté només plaques simples, en contrast amb les parts més complexes de la boca dels seus parents propers, els Diadematoida. Gairebé tots viuen en aigües profundes.

## Taxonomia

L'ordre Echinothurioida conté 64 espècies, repartides en tres famílies:
* Família Echinothuriidae Thomson, 1872
* Família Kamptosomatidae Mortensen, 1934
* Família Phormosomatidae Mortensen, 1934

## Referències

* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Taxonomic tree». [Consulta: 11 juny 2020].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Echinothurioida» (en anglès). [Consulta: 11 juny 2020].
# Esquenos

Esquenos (en grec, Σχοίνος) és un topònim que apareix al Catàleg de les naus, de la Ilíada, referit a una de les ciutats de Beòcia de les que va sortir el contingent dels beocis que es dirigiren cap a Troia.
La localització d'Esquenos no ha estat establerta amb certesa.
Se la menciona en les Hel·lèniques d'Oxirinc com una de les ciutats que no tenien muralles i que, davant de l'amenaça dels atenesos a l'inici de la Guerra del Peloponès, feren sinecisme amb Tebes, ciutat que duplicà així el seu nombre d'habitants.
Segons Estrabó, estava a uns 50 estadis de Tebes, en el camí que anava a Antèdon. Menciona també que en aquest lloc hi ha un riu del mateix nom.
Esquenos va ser el llegendari lloc de naixement d'Atalanta, filla d'Esqueneu.

## Notes

* ↑ «Penèleos i Leit i també Arcesilau, Protoènor i Cloni dirigien els beocis, que habitaven Híria, la rocosa Àulida, Esquenos, …». Ilíada, II, 495-496. Traducció de Montserrat Ros, pàg. 73

## Referències

* ↑ Ilíada, FBM, Traducció de Montserrat Ros, nota 46, pàgina 73, de Joan Alberich i Mariné
* ↑ Hel·lèniques d'Oxirinc XX,3
* ↑ Lérida Lafarga 2007, p.548,611,612.
* ↑ Estrabó IX,2,22.
* ↑ Estrabón, Geografía p.280, nota 275 de Juan José Torres Esbarranch
* ↑ Segons diu el Pseudo-Apol·lodor a la Biblioteca, II, 9, 2

## Bibliografia

* Homer; Ros i Ribas, Montserrat (trad.); Alberich i Mariné, Joan (notes). «Cant II (catàleg de les naus)». A: Ilíada. Vol. I. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2005, pàgs. 73 a 92. ISBN 9788472258570 [Consulta: 8 octubre 2017].
* Lérida Lafarga, Roberto. Helénicas de Oxirrinco: Texto y Traducción; Estado de la Cuestión; Comentario Histórico (html) (en castellà). Saragossa: Departamento de Ciencias de la Antigüedad. Facultad de Filosofía y Letras. Universidad de Zaragoza, 2007 ((tesi doctoral)). ISBN 9788477338987 [Consulta: 1r març 2016].
* Estrabón; Torres Esbarranch, Juan José (trad. i notes). Geografía (en castellà). libros VIII-X. Gredos, 2001. ISBN 84-249-2298-0.
# Ernst Rabich

Ernst Rabich (Herda, 5 de maig de 1856 - Gotha, 1 de febrer de 1933), fou un compositor musical alemany.
Estudià a Dresden i després fou nomenat mestre de música del Seminari de la mateixa ciutat, organista de la cort i director de diverses societats corals. El 1897 s'encarregà de la direcció de les Blätter Haus und Kirchemusik fins al 1915. I pels mateixos anys dirigia, el Musikalisches Magazin.
Entre les seves obres hi figuren una col·lecció de motets, Psalter und Harfe ' Die Martinswand, i una col·lecció de cors per a homes, Thuringer Liederkranz.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 49, pàg. 57. (ISBN-84-239-4549-9)
# Esbart Sarrià - Ballet Folklòric Sarrià

L'Esbart Sarrià fou fundar l'any 1954 per Manuel Cubeles i Solé. Però no va realitzar la seva primera actuació pública fins a la festa de Sant Josep de 1955. Quan el mestre Cubeles deixà l'Esbart després de 8 anys, el 1962 se’n van fer càrrec un dels seus millors deixebles, en Jordi Torres i Garcia secundat per la seva muller Carme Montoliu i Larrocha.
L'entitat, que treballa per difondre el folklore i la cultura catalana, va actualitzar el nom l'any 1976, quan va incorporar danses provinents de totes les terres de parla catalana i també d'originàries de països com ara Grècia, Mèxic, les Filipines, Israel o el Perú. A partir d'aleshores va passar a dir-se Esbart Sarrià - Ballet Folklòric Sarrià.
Posteriorment l'any 2007 es va fer càrrec de l'esbart en Lluís Fabregat i Escribà fins a l'octubre del 2015, any que es va celebrar el 60è aniversari. Actualment dirigit per Manel Carpi i Rosell, està format per un cos de dansa de més de 20 ballarins i un grup de tècnics i col·laboradors.
L'Esbart ha actuat en gran nombre de poblacions catalanes, i també a Andorra, Córdoba, Sevilla, Madrid, San Sebastià (Espanya), La Vall d'Aosta (Itàlia), Nantes, Rezé, Fontenay le Compte, Bolou-Batteraux, St. Nazaire (França), Eivissa i Ferreries (Menorca) entre d'altres.
El Ballet Folklòric Sarrià-Esbart Sarrià presenta un ampli programa de dansa popular per ballar en escenaris o espais oberts. Al llarg de la seva història ha anat recollint i elaborant un ric llegat de músiques, coreografies i vestuari que constitueixen el patrimoni artístic que ofereix en les seves actuacions. En alguns casos són muntatges de gran durada que constitueixen un espectacle únic i exclusiu del grup. És el cas de:
– La Patum de Berga (Retaule berguedà), estrenat amb motiu del 5è aniversari de l'Esbart
– El Penedès
– Carnaval Vuitcentista
– Suite Romàntica
– Danses del Llibre Vermell de Montserrat
– Les Danses de Vilanova
– Festa Aranesa
– Pirineu (Andorra), estrenat el 18 de març de 2000 en el 45è aniversari
Dins l'entitat hi ha l'Escola de Dansa del Ballet Folklòric Sarrià, una secció infantil per a nens de sis a dotze anys, on se'ls ensenyen els rudiments del folklore català i reben formació artística a càrrec d'Alfons Bermejo.
L'Esbart Sarrià - Ballet Folklòric Sarrià ofereix un bon repertori de danses populars, que té especialment preparades per a ballar sobre un escenari. Té la seu al Centre Parroquial Sant Vicenç de Sarrià, i l'esbart participa activament en la gestió de l'entitat per mitjà del consell de delegats.

## Referències

* 1 2 «Esbart Sarrià - Ballet Folklòric Sarrià». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Estanys dels Vidals d'Amunt

Els estanys dels Vidals d'Amunt són un conjunt de tres llacs d'origen glacial que es troben a 2.670 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-est del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella.
La seva conca està formada pels vessants meridionals del Pic dels Vidals, al nord, i per la serreta dels Vidals al sud. Són dos estanys gairebé iguals, un al costat de l'altre, amb l'única diferència que l'oriental porta les seves aigües directament a l'Estany Vidal, i l'occidental, al barranc que des de l'Estany Vidal baixa cap a l'Estany Tort. A més, l'occidental té sota seu un tercer estanyet més petit.
Pertanyen al grup de vint-i-sis llacs d'origen glacial de la capçalera del Flamisell, interconnectats subterràniament i per superfície entre ells i amb l'Estany Gento com a regulador del sistema. Rep les aigües directament dels vessants de les muntanyes que els envolten.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Walt Brown

Walt Brown va ser un pilot estatunidenc de curses automobilístiques nascut el 30 de desembre del 1911 a Springfield, Arkansas.
Brown va córrer a la Champ Car a les temporades 1947-1951 incloent-hi la cursa de les 500 milles d'Indianapolis de diversos d'aquests anys.
Walt Brown va morir el 29 de juliol del 1951 disputant una cursa a Williams Grove, Pennsilvània.

## Resultats a la Indy 500

| Any | Cotxe | Sortida | Vel. mitja | Ranking | Final | Voltes | V. líder | Retirat |
| 1947 | 33 | 14 | 118.355 | 25 | 7 | 200 | 0 | Va acabar |
| 1950 | 4 | 20 | 130.454 | 22 | 19 | 127 | 0 | A 8 voltes |
| 1951 | 44 | 13 | 131.907 | 31 | 26 | 55 | 0 | Magneto |
| Totals | Totals | Totals | Totals | Totals | Totals | 382 | 0 | |
| Curses | 3 |
| Poles | 0 |
| Voltes líder | 0 |
| Victòries | 0 |
| Top 5 | 0 |
| Top 10 | 1 |
| Retirades | 1 |

## A la F1

El Gran Premi d'Indianapolis 500 va formar part del calendari del campionat del món de la Fórmula 1 entre les temporades 1950 a la 1960. Els pilots que competien a la Indy durant aquests anys també eren comptabilitats pel campionat de la F1.
Walt Brown va participar en 2 curses de F1, debutant al Gran Premi d'Indianapolis 500 del 1950.

### Palmarès a la F1

* Participacions: 2
* Poles: 0
* Voltes Ràpides: 0
* Victòries: 0
* Pòdiums: 0
* Punts vàlids per la F1: 0
# Dígocho eu

Dígocho eu (lit. ‘T'ho dic jo’) és un projecte de la CRTVG que treballa per millorar la competència en gallec.

## Trajectòria

Va començar el seu camí el gener de 2020. El seu equip està format per Carlos F. Amado (coordinador de continguts informàtics digitals) i Esther Estévez (presentadora), fent servir l'humor com a recurs.

## Premis i nominacions

L'any 2021 va rebre un Premi Cultura Gallega en la categoria de Llengua.

### Premis Mestre Mateo

El 19 de març de 2022 va rebre els Premi Mestre Mateo al millor programa de televisió a la 20a edició dels premis, i la presentadora Esther Estévez va guanyar el premi a la millor comunicadora.
| Any | Categoria | Programa | resultat |
| 2022 | Millor programa de televisió | Dígocho eu | Guanyador |

## Notes

* ↑ «#DígochoEu Explicamos o noso proxecto n'A Revista».
* ↑ «Premio da Cultura Galega para o programa da TVG “Dígocho eu”». consellodacultura.gal.
* ↑ «Esther Estévez recibe o Premio á Mellor Comunicadora 2022». crtvg.es, 20-03-2022.
# Gai Sulpici Camerí

Gai Sulpici Camerí (llatí: Caius Sulpicius Camerinus) va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Sulpícia, una antiga família romana d'origen patrici.
Va ser elegit tribú amb poder consolar el 382 aC i censor el 380 aC. Aquesta darrera magistratura la va exercir juntament amb Espuri Postumi Albí Regil·lense, però quan aquest va morir, Camerí va renunciar i no es va realitzar el cens.

## Referències

* ↑ Smith, William. «Cameri'nus 7. C. Sulpicius Camerinus». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
# Solanes (Oristà)

Solanes és una masia d'Oristà (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular coberta amb una teulada a doble vessant lateral a la façana principal. Composta per planta baixa i pis, totes les obertures tenen llinda de pedra o fusta i ampits de pedra treballada.
Murs de pedra irregular amb restes de l'arrebossat que les cobria.

## Història

Apareix a la llista de masos feta a mitjans del segle xix i conservada a l'Arxiu parroquial de la Torre d'Oristà.

## Referències

* 1 2 3 «Solanes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2017].
# Feldespat potàssic

El terme «feldespat potàssic» es refereix a un feldespat amb potassi dominant del qual no es coneix la simetria ni la distribució d'Al i Si; pot referir-se a:
* Microclina
* Ortosa
* Sanidina
i a varietats d'aquests minerals com ara:
* Adulària
* Valencianita
* Amazonita

## Referències

* ↑ «K Feldspar: K Feldspar mineral information and data.». [Consulta: 1r novembre 2017].
* ↑ «Minerales - Feldespato potásico - Región de Murcia Digital». [Consulta: 22 octubre 2021].
# Bàndicut barrat occidental

El bàndicut barrat occidental (Perameles bougainville), també conegut a Austràlia com a marl, és una espècie de bàndicut que viu a Austràlia. Antigament s'estenia pel sud d'Austràlia, des d'Austràlia Occidental fins al centre de Nova Gal·les del Sud, però actualment està restringit a les illes de Bernier, Dorre i Faure a la Badia Shark, Austràlia Occidental.
# Belamarapalavalasa

Belamarapalavalasa fou un petit estat tributari protegit de l'Índia, al districte de Ganjam a la presidència de Madras. Tenia una superfície aproximada de 5 km². Els seus ingressos eren de 104 lliures.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Bill Pinkney

El cantant estatunidenc Bill Pinkney (15 d'agost del 1925 – 4 de juliol del 2007) va ésser el darrer membre del famós grup, encara viu, de rhythm and blues The Drifters. Nascut el 1925 a Carolina del Sud, va ser durant els anys cinquanta quan es va incorporar a The Drifters. Aquesta formació musical va aconseguir molta popularitat durant els anys cinquanta i seixanta, amb temes com ara Under the boardwalk, There goes my baby i Save the last dance for me.

## Els inicis

Nascut a Dalzell, Carolina del Sud, Pinkney va créixer cantant la seva música favorita, gospel, al cor de l'església que freqüentava. Abans de la seva carrera musical amb The Drifters, Pinkney va jugar a la lliga d'equips negres de beisbol amb l'equip New York Blue Sox. També va lluitar a la Segona Guerra Mundial sota la bandera dels Estats Units i participant en la batalla de Normandia i el setge de Bastogne a les ordres del general George S. Patton. En retornar de la guerra, Pinkney va cantar una altra vegada a diversos cors de gospel on va conèixer els diferents membres dels originals Drifters.

## The Drifters

Bill Pinkney, els germans Andrew, Gerhart Thrasher, Willie Ferbie i Clyde McPhatter van ser els membres originals de The Drifters. La versió que van fer de "White Christmas" per Irving Berlin es va escoltar per primera vegada l'any 1954 i també a la pel·lícula de l'any 1990 Sol a casa.
Després que Pinkney deixés el grup, The Drifters enregistraren clàssics com "Under the Boardwalk", "Save the Last Dance for Me", "There Goes My Baby", "Up on the Roof" i "On Broadway".

## La seva carrera com a solista i els nous The Drifters

Tot i que Pinkney va ésser obligat a deixar The Drifters l'any 1958 -quan el representant del grup va acomiadar el grup sencer i contractà d'altres cantants nous però conservant el mateix nom-, Pinkney va crear el seu grup -The Original Drifters- amb membres importants del grup original (1953-1958). Aquest grup va ser molt popular en els estats estatunidencs del sud-est i, durant dècades, va ser el prototipus de l'anomenada "beach music".
Pinkney va ser reconegut per les seves contribucions per figures públiques tals com Bill Clinton i Nelson Mandela. El 1988, The Drifters va aconseguir entrar al Rock'n'Roll Hall of Fame i situar-se al costat dels llegendaris Beach Boys, The Beatles, Bob Dylan, The Supremes i Woody Guthrie.

## Defunció

Pinkney va morir la tarda del 4 de juliol del 2007 d'un atac de cor mentre s'hostatjava a l'hotel Daytona Beach Hilton. El seu funeral va tindre lloc el 9 de juliol del 2007 al Sumter County Exhibition Center.

## Referències

* 1 2 Los Angeles Times "Bill Pinkney, 81; last original member of the Drifters vocal group" July 6, 2007

## Enllaços externs

* Bill Pinkney - Llibre d'òbits
# Berthold Sterneck

Berthold Sterneck, nascut Berthold Stern (Viena, 30 d'abril de 1887 - Múnic, 25 de novembre de 1943), va ser un cantant d'òpera austríac, considerat un dels més destacats baixos del món de parla alemanya i que va celebrar més èxits internacionals.
Va començar la seva carrera com a cantant d'òpera al teatre Saaz el 1913. En 1923 va ser convocat a l'Òpera Estatal de Baviera a Múnic. Després de 1933, Sterneck i la seva família van ser víctimes de la persecució per ser jueu durant l'era nazi i va ser acomiadat el 1936 Òpera Estatal de Baviera.
La Temporada 1929-1930 va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Referències

* ↑ «The Jewish community of Žatec» (en anglès). zatec-zide. Arxivat de l'original el 19 de febrer 2018. [Consulta: 19 febrer 2018].
# Bilinita

La bilinita és un mineral de la classe dels sulfats que pertany al grup de l'halotriquita. Rep el seu nom en honor de la seva localitat tipus: Světec, a Bílina (Regió d'Ústí nad Labem, Bohèmia, República Txeca).

## Característiques

La bilinita és un sulfat de fórmula química Fe$^{2+}$Fe₂$^{3+}$(SO₄)₄·22H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Els seus cristalls són fibrosos, de fins a 0,03 mm, agrupats en agregats radials. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bilinita pertany a «07.CB: Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dwornikita, gunningita, kieserita, poitevinita, szmikita, szomolnokita, cobaltkieserita, sanderita, bonattita, aplowita, boyleïta, ilesita, rozenita, starkeyita, drobecita, cranswickita, calcantita, jôkokuïta, pentahidrita, sideròtil, bianchita, chvaleticeïta, ferrohexahidrita, hexahidrita, moorhouseïta, niquelhexahidrita, retgersita, bieberita, boothita, mal·lardita, melanterita, zincmelanterita, alpersita, epsomita, goslarita, morenosita, alunògen, metaalunògen, aluminocoquimbita, coquimbita, paracoquimbita, romboclasa, kornelita, quenstedtita, lausenita, lishizhenita, römerita, ransomita, apjohnita, dietrichita, halotriquita, pickeringita, redingtonita, wupatkiïta i meridianiïta.

## Formació i jaciments

La bilinita va ser descoberta a Světec, Bílina (Regió d'Ústí nad Labem, Bohèmia, República Txeca) com un producte d'alteració del sulfur de ferro en lignit. També ha estat descrita a l'Argentina, el Brasil, els Estats Units, Grècia, Hongria, Noruega, Polònia, un altre indret la República Txeca, Rússia i Ucraïna, en aquest darrer indret com ha producte post-miner juntament amb altres sulfats de ferro i associada a melanterita.

## Referències

* 1 2 3 «Bílinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 juliol 2017].
* 1 2 «Bílinite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 18 juliol 2017].