OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Saint-Martin-lès-Langres

Saint-Martin-lès-Langres és un municipi francès situat al departament de l'Alt Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 71 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Martin-lès-Langres era de 71 persones. Hi havia 28 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 8 parelles sense fills, 8 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 41 habitatges, 29 eren l'habitatge principal de la família, 6 eren segones residències i 6 estaven desocupats. 38 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 29 habitatges principals, 20 estaven ocupats pels seus propietaris i 9 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 4 en tenien tres, 7 en tenien quatre i 17 en tenien cinc o més. 23 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 8 habitatges hi havia un automòbil i a 20 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Martin-lès-Langres el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 8 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 48 persones, 37 eren actives i 11 eren inactives. De les 37 persones actives 35 estaven ocupades (19 homes i 16 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 11 persones inactives 4 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de serveis i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Martin-lès-Langres a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Martin-lès-Langres a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Les Blanchisseuses

Les Blanchisseuses és una pel·lícula muda francesa de Georges Méliès, estrenada el 1896, produïda pel Théâtre Robert-Houdin. Actualment, la pel·lícula es considera perduda.

## Referències

* ↑ Bébé et Fillettes a silentera.com
# Beit

Un beit, bait o bayt (de l'àrab: بيت, bayt, literalment ‘una casa’) és una unitat mètrica de la poesia àrab, iraniana, urdú i sindhi. Correspon al vers, per bé que de vegades es qualifica impròpiament com a «apariat», atès que cada beit està dividit en dos hemistiquis igual de llargs, cadascun dels quals conté dos, tres o quatre peus, o des de 16 a 32 síl·labes.
William Alexander Clouston afirma que el nom prové de la mètrica àrab emprada pels beduïns o àrabs del desert, en què un peu és anomenat «un pal de tenda», l'altre «una estaca de tenda» i els dos hemistiquis del vers reben el nom de «plecs o fulles de la doble porta de la tenda», és a dir, de la «casa» o «edifici» que és el vers sencer.

## Referències

* 1 2 "Arabian Poetry for English Readers", per William Alexander Clouston (1881), p. 364-365 a Google Books
# Salvador Armendares i Torrent

Salvador Armendares i Torrent (Malgrat de Mar, Maresme, 21 de juny de 1893 - Ciutat de Mèxic, 10 de març de 1964) fou un polític i metge català. Pare del també metge Salvador Armendares i Sagrera.
Des de jove s'adscriví a la Unió Catalanista i més tard es llicencià en medicina a Barcelona. Fou metge de l'Aliança Mataronina i de la Federació de Sindicats Agrícoles. Fou molt actiu en l'oposició a la Dictadura de Miguel Primo de Rivera.
L'any 1931 ingressà a Esquerra Republicana de Catalunya, i a les eleccions de 1932 fou elegit diputat al parlament de Catalunya per la circumscripció de la província de Barcelona i regidor de l'ajuntament de Vilafranca del Penedès. Durant la Guerra Civil espanyola fou cap de la segona comandància de la sanitat militar, amb base a Girona.
El 1939 emigrà primer a França i després a Mèxic, on continuà exercint la seva professió i hi fundà la Borsa del Metge Català. A l'exili secundà el moviment d'opinió independentista; fou vocal de la delegació americana del Consell Nacional de Catalunya, amb la seu central Londres. Va participar en la I Conferència Nacional Catalana celebrada a Mèxic el setembre de 1953, en la qual es va constituir el Consell Nacional Català. Fou designat president del consell executiu d'aquesta institució i va ocupar aquest càrrec fins a la seva mort l'any 1964.

## Bibliografia

* Jaume Torrent i Oriol: Salvador Armendares i Torrent (Malgrat de Mar, 1893 - Mèxic, DF, 1964), metge i polític. 2006, Viena Edicions

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 59; entrada: "Armendares i Torrent, Salvador"

## Enllaços externs

* Dr. Salvador Armendares i Torrent, Galeria de Metges Catalans del COMB.
* Salvador Armendares a memòriaesquerra.cat
# Països Baixos del sud

Països Baixos del Sud (o meridionals) és una denominació que s'utilitza de vegades en un context geogràfic per designar la part meridional de les Disset Províncies, els Països Baixos espanyols, els Països Baixos austríacs o Bèlgica, i en contrast amb els Països Baixos del nord.
En un context lingüístic, el terme Països Baixos del Sud (en neerlandès Zuid-Nederland) s'utilitza per a designar la variant flamenca del neerlandès o la part de parla neerlandesa de Bèlgica quan es tracta de mots i expressions que són diferents als estats a ambdós costats de la frontera belgo-neerlandesa, independentment de les fronteres dels grups dialectals, que no coincideixen amb les fronteres polítiques.
# Església de Sant Pere (Perafita)

Sant Pere és una església amb elements barrocs i romànics a la localitat de Perafita (Lluçanès) protegida com a bé cultural d'interès local.
L'actual església fou refeta al segle xviii amb estil barroc i només conserva un timpà de l'anterior església romànica.
Església de grans dimensions de planta rectangular. És un edifici d'una sola nau de 40x25 metres, amb capelles laterals, façana a ponent i campanar a l'esquerra del presbiteri. El campanar és de planta octogonal. A la façana d'entrada hi ha un gran portal rectangular. Les cantoneres de la nau principal són totes de pedra treballada així com les obertures que s'hi troben.
L'església de Sant Pere és esmentada en els testaments dels senyors de Lluçà des del 1074. El 1098 el bisbe de Vic, Berenguer Sunifred de Lluçà, havia cedit el monestir de Sant Joan de les Abadesses la dominicatura que tenia a Perafita, amb la casa que havia prop de l'església. De l'antiga església romànica només es conserva un timpà que es trobava al mur occidental de l'actual església. Tot i la degradació soferta, encara es pot identificar la iconografia: visió teofànica de la Maiestas Domini, de la qual només es conserva la silueta, envoltada per la representació dels símbols dels quatre evangelistes: Mateu-àngel, Marc-lleó, Lluc-brau i Joan-àguila. El timpà de Sant Pere és excepcional donada la raresa d'aquest tipus de peces a la regió. Catalogat dins l'escultura romànica que depèn, directament o indirecta dels centres de Ripoll i Vic, aquest timpà pot relacionar-se amb els de Sant Joan i Sant Pol de Sant Joan de les Abadesses i amb les restes d'escultura de la catedral de Vic. Classificat cronològicament com a obra de la segona meitat del segle xii, és l'únic vestigi de l'antiga parròquia romànica de Perafita. Fins al mes de novembre de 1986 estava situat sobre la porta lateral de l'actual parròquia i per problemes de conservació es va ubicar a l'interior d'aquesta, restaurat i protegit per un arcosoli i un vidre.

## Referències

* 1 2 «ESGLÉSIA PARROQUIAL DE SANT PERE». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 maig 2019].
# Saló del Regne

Sala del Regne dels Testimonis de Jehovà és el nom del lloc de reunió dels Testimonis de Jehovà. Segons Domenico Finelli, la primera Sala del Regne es va construir a Roseto, Pennsylvania, a 1927, i diu que fou inaugurat amb un discurs públic per Giovanni DeCecca. No obstant això, l'ús general del nom "Sala del Regne" es va fer popular l'any 1935 per mandat de Joseph Rutherford aleshores president de la "Watch Tower".

## Aparença externa i interna

Les Sales del Regne no solen ser massa grans (poden cabre entre 50 i 300 persones assegudes en butaques). A vegades ocupen un sol edifici decorat exteriorment amb jardins o poden estar ubicades en un baix o entresòl d'un edifici. Per dins no hi ha cap crucifix ni imatge i la estètica sol ser senzilla i austera. A un cantó del local, presidint l'auditori, hi ha un altell anomenat plataforma on s'hi troba el faristol i les pantalles de televisió per veure imatges, vídeos o videoconferències de discursos.
L'entrada és gratuïta perquè hi pugui anar qualsevol persona que ho desitgi. En quasi tots els salons hi sol haver una caixeta on es poden fer contribucions voluntàries. Moltes d'aquestes sales disposen de biblioteca, lavabos i sales annexes. Són utilitzades també per celebrar noces matrimonials i cerimònies d'enterraments.

## Propietat

Les Sales del Regne són construïdes i sufragades pels mateixos Testimonis de Jehovà, però la propietat queda a nom de la societat Watch Tower, fet que converteix a la multinacional en una de les més grans immobiliàries del món. A Espanya hi han 701 sales per a prop de 115.000 fidels i a Catalunya 148 sales per a 358 congregacions i uns 40.000 fidels. Sovint es reuneixen en diferents horaris, ja que una sala pot servir per 2 o 3 congregacions alhora. A més, tenen com a propietat sales més grans per fer congressos. A Catalunya n'hi ha una a Sant Quirze del Vallès amb una capacitat de 1.800 persones.

## Referències

* ↑ «Centros de culto en España (2015)» (en castellà). [Consulta: 5 maig 2019].
* ↑ «Oficina d'afers religiosos de Barcelona». Arxivat de l'original el 2019-06-23. [Consulta: 23 juny 2019].

## Enllaços externs

* Reunions dels Testimonis de Jehovà
# Turok

«Turok» té aquests significats:
* Turok: Dinosaur Hunter, videojoc d'acció en primera persona publicat per a Nintendo 64 i per a Windows publicat el 1997, basat en una sèrie de còmics sota el mateix nom, el primer de la saga de Turok
* Turok 2: Seeds of Evil, videojoc d'acció en primera persona per a Nintendo 64, Windows 9x i Game Boy Color, publicat el 1998
* Turok 3: Shadow of Oblivion, videojoc de Nintendo 64 i Game Boy Color publicat el 2000
* Turok (videojoc del 2008), videojoc acció en primera persona de la saga Videojocs de Turok basat en els còmics del mateix nom d'Acclaim Entertainment
* Turok: Battle of the Bionosaurs, videojoc creat per Bit Managers per a Game Boy, publicat el 1997
* Turok: Evolution, videojoc d'acció en primera persona desenvolupat i publicat per Acclaim Entertainment
* Turok: Rage Wars, videojoc d'acció en primera persona per a Nintendo 64 i Game Boy Color, que va ser publicat al mateix temps que els títols
# Sant Pere vell de Jou

Sant Pere vell de Jou és l'antiga església parroquial romànica del poble de Jou, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme de Jou.
Està situada a l'extrem meridional del nucli de població de Jou.

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Pere vell de Jou en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Successió de Mahoma

La successió de Mahoma és és el tema central que va dividir a la comunitat musulmana a diverses branques en el primer segle de la història islàmica, sent les més prominents entre aquestes sectes les branques xiïtes i sunnites de l'Islam. L'islam xiïta sosté que Ali ibn Abi Talib va ser el successor nomenat del profeta islàmic Mahoma com a cap de la comunitat. L'islam sunnita manté a Abu Bakr com el primer líder després de Mahoma sobre la base de les eleccions.
El 8 de juny del 632 va morir Mahoma i Abu-Bakr as-Siddiq, que havia estat distingit pel Profeta amb detalls com encarregar-li la direcció de l'oració a Medina durant la seva malaltia, fou nomenat successor a proposta d'Úmar ibn al-Khattab. Va ser nomenat khalífat Al·lah ('representant de Déu') i es va instal·lar al centre de Medina. Abu Bakr va ser acceptat gairebé universalment com a cap de la comunitat musulmana (sota el títol de califa) com a resultat de Saqifah, tot i que s'enfrontà a una disputa a causa de la naturalesa precipitada de l'esdeveniment. Diversos companys, el més destacat d'ells era Ali ibn Abi Talib, inicialment es van negar a reconèixer la seva autoritat. Abu Bakr va enviar a Úmar per enfrontar-se a Ali, donant lloc a un altercat que podria haver implicat violència. No obstant això, després de sis mesos el grup va fer les paus amb Abu Bakr i Ali li va oferir la seva lleialtat.
Les opinions contrastades sobre la successió es basen principalment en diferents interpretacions dels esdeveniments de la història islàmica primitiva, així com dels hadits (dites de Mahoma). Els sunnites creuen que Mahoma no tenia cap successor designat i, en canvi, pretenia que la comunitat musulmana escollís un líder entre ells. Accepten el govern d'Abu Bakr, que va ser elegit a Saqifah, i el dels seus successors, que junts s’anomenen califes Rashidun. Per contra, els xiïtes creuen que Ali havia estat nomenat anteriorment per Mahoma com a hereu, sobretot durant l'esdeveniment de Ghadir Khumm. Principalment veuen els governants que van seguir Mahoma com a il·legítims, sent els únics líders musulmans legítims Ali i els seus descendents lineals, els Dotze Imams, que són vistos com a nomenats divinament. A més d'aquestes dues opinions principals, també hi ha altres opinions sobre la successió de Mahoma.

## Referències

* ↑ Fitzpatrick, Coeli; Walker, Adam Hani. Muhammad in History, Thought, and Culture: An Encyclopedia of the Prophet of God (en anglès), 2014, p. 4. ISBN 9781610691789.
# Sant Pol (la Bisbal d'Empordà)

* Per a altres significats, vegeu «Església de Sant Pol de la Bisbal».
Sant Pol és una entitat de població del municipi de la Bisbal d'Empordà, al Baix Empordà. La població és al massís de les Gavarres, en zona declarada d'interès natural; aquest fet ha contribuït a preservar l'autenticitat i la genuïnitat del poble com a element integrat en el paisatge rural.
El nucli del poble està format per poc més d'una desena de masos de pedra edificats al voltant de la seva mil·lenària església romànica, però a la rodalia del poble hi ha masos aïllats com el mas Puignau, cal Gallaret, can Secot, can Rafalet, mas Ribot, ca l'Avellí, etc.
El seu nom equival a Pau, que prové del llatí Paulus. L'accés principal el té des de la GI 660, la carretera del coll de la Ganga que segueix part del traçat de l'època romana que duia a la costa. El veïnat de Sant Pol, antic barri pagès de la Bisbal, és esmentat ja l'any 904 com un vilar anomenat "villare Perductus", pertanyent al bisbat de Girona. La seva església es va construir i consagrar una mica més tard i no va dependre mai de la jurisdicció eclesiàstica del rector de la Bisbal doncs formava parròquia independent.
La propietat episcopal sobre aquesta contrada va fer que els tres nuclis, possessió feudal dels bisbes gironins fins entrat el segle xi, la Bisbal, Fonteta i Sant Pol, romanguessin durant segles units com un tot. La seva estructura va ser, en els seus inicis, la pròpia d'un hàbitat de tipus disseminat, més o menys aglutinat cadascun per les esglésies respectives que n'eren els nexes d'unió civil i religiós.
La població de dret actual de Sant Pol és de 9 persones al nucli i 20 als masos del voltant. El rústic conjunt està format per un conjunt de cases a l'entorn de l'església i un reduït nombre de masies, habitades tot l'any en alguns casos, o els caps de setmana i vacances en d'altres.
L'església de Sant Pol, d'estil romànic, es va bastir al segle xi. El campanar d'espadanya és un tipus de construcció del segle xviii que també s'anomena popularment de "cadireta" i fins a l'any 1936 hi tenia tres campanes grans. Fa pocs anys ha estat totalment restaurada, i a la façana hi han reproduït l'esgrafiat que s'hi feu al segle xviii i que corresponia als gustos del període del Barroc.

## Referències

* ↑ «Idescat». [Consulta: 14 febrer 2016].
# Successió exacta

En àlgebra abstracta un conjunt $\{A_{i},\,\delta _{i}\}$ consistent en estructures algebraiques (ja siguin grups o anells o mòduls o espais vectorials) i $\delta _{i}$ morfismes (segons quina sigui la categoria) que formen un complex de cadenes
    $\ldots \to A_{n+1}{\overset {\delta _{n+1}}{\to }}A_{n}{\overset {\delta _{n}}{\to }}A_{n-1}\to \ldots$
i que satisfan
    ${\textrm {im}}\,\delta _{n+1}={\textrm {ker}}\,\delta _{n}$
per a totes les $n$, es diu que formen una successió exacta.
Això significa que tots els grups d'homologia són trivials (=0). Aquest concepte es deu a Witold Hurewicz des de 1941.

## Tipus

Una successió exacta curta és una successió $0\to A{\overset {\alpha }{\to }}B{\overset {\beta }{\to }}C\to 0$ que és exacta. Això és el mateix a demanar que
* $\alpha$ és injectiva
* ${\beta }$ indueix un isomofisme tal que $B/im({\alpha })\cong C.$ .
* $\beta$ és exhaustiva.

## Vegeu també

* Complex de cadenes
# Sant Joan Baptista de l'Albagés

Sant Joan Baptista de l'Albagés és una església del municipi de l'Albagés (Garrigues) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una església situada al carrer major, al centre de la població, respectant la línia del carrer. És una construcció entre mitgeres, un dels edificis que la flanquegen és la rectoria. Està estructurat en tres naus, la central coberta amb volta de canó amb arcs torals i llunetes amb finestres ornamentades amb motllures barroques. La part alta de la nau central està rematada per tres cornises de gruixos diferents policromades de color marró, com la resta d'elements de guix ornamentals. Les laterals estan cobertes amb volta de creueria.
Als peus de l'església trobem el cor. A la mateixa zona però a l'extrem esquerre hi ha un campanar de base quadrada amb dos cossos superiors octogonals amb un interior molt modificat en època neoclàssica sense massa interès que a principis de segle XX fou escapçat per un llamp. L'absis és de planta semicircular, coberta amb volta de quart d'esfera. A ambdós costats, a les naus laterals, hi ha dos altars amb diverses imatges religioses.
La coberta és a dues aigües de teula àrab. El parament murari és de carreus de pedra ben escairats, disposats en filades i deixats a la vista. El paviment és de mosaic.
Pel que fa a la façana exterior, destaca la façana dels peus. Aquesta s'estructura en dos nivells de la mateixa alçada. La separació entre ambdós nivells es realitza amb una motllura clàssica. El nivell inferior té com a element més destacat la portada. Es tracta d'una obertura flanquejada per falses pilastres adossades que sostenen un entaulament mixtilini que al nivell superior hi ha un nínxol amb una imatge del sant titular. Aquesta imatge de pedra que representa Sant Joan Baptista fou esculpida i donada al poble per Miquel Tarragó i Domènech, veí de l'Albagés i picapedrer, ja que l'escultura original havia estat destruïda durant la Guerra Civil i durant molts anys el nínxol havia estat buit.

## Història

Si ens remuntem a la construcció original, trobem molt poques referències documentals, no apareix fins a finals del segle xiii. És el 1280 quan l'esmenta el capellà de Dalfages en una dècima papal. Actualment, però, no se'n conserven vestigis de l'església primitiva.
L'edifici actual es va construir a mitjan segle xviii. L'església tenia nou magnífics altars: el major fet a principis del segle xix és de gust neoclàssic i el seu autor és Manuel Corselles Sauri, un escultor lleidatà i, la resta, estaven dedicats al Sagrat Cor de Jesús, al Sant Crist, a Sant Sebastià, a Sant Ramon, a la Puríssima, a la Verge del Roser, a les ànimes i l'últim a Sant Antoni. Aquests foren destruïts durant la Guerra Civil, entre 1936 i 1939

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Joan Baptista de l'Albagés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2015].
# Santa Eulàlia i Santa Júlia d'Alenyà

Santa Eulàlia i Santa Júlia d'Alenyà és l'església parroquial del poble d'Alenyà, a la comarca del Rosselló (Catalunya Nord).
Està situada al cor del poble vell d'Alenyà, en el seu punt més alt, en el lloc on podria haver-hi hagut també el castell d'Alenyà.
L'església actual fou construïda el 1593 damunt de les restes de l'església primitiva, molt possiblement romànica, documentada com a parroquial des del 1264. Alenyà, documentat el 904 en la forma Alignanum depenia del capítol de canonges de la seu d'Elna, que hi nomenava el rector.
En la construcció del segle xvi es devien aprofitar les parets mestres, però fou suprimit l'absis, i en el seu lloc s'obrí la porta principal del temple; l'absis fou construït a ponent, de manera que es va capgirar del tot el sentit de la primitiva església romànica. Podria ser que els murs nord i sud fossin els de l'església original, però estan arrebossats i encalats, i a penes s'hi pot reconèixer res.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «3-Alenyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Alenyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 6. Santa Eulàlia i Santa Julieta d'Alenyà». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere. «Castells i edificacions militars del Rosselló anteriors al 1300: Alenyà i Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Alenyà». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ Santa Eulàlia i Santa Júlia d'Alenyà en els ortofotomapes de l'IGN