OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mabton

Mabton és una població dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 1.891 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mabton tenia 1.891 habitants, 445 habitatges, i 381 famílies. La densitat de població era de 1.553,4 habitants per km².
Dels 445 habitatges en un 60% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,3% hi vivien parelles casades, en un 17,3% dones solteres, i en un 14,2% no eren unitats familiars. En el 12,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 4,22 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,54.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 41,9% tenia menys de 18 anys, un 12,9% entre 18 i 24, un 25,8% entre 25 i 44, un 12,9% de 45 a 60 i un 6,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 22 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 104,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.650 $ i la renda mediana per família de 26.198 $. Els homes tenien una renda mediana de 18.917 $ mentre que les dones 21.667 $. La renda per capita de la població era de 7.694 $. Aproximadament el 27,9% de les famílies i el 32,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mabton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mabton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Macrostomum hystrix

Macrostomum hystrix és una espècie de planària hermafrodita. Mentre la majoria de planàries hermafrodites es reprodueixen únicament per un intercanvi de material genètic amb altres conespecífics, Macrostomum hystric és singular en el fet que és capaç d'autofertilitzar-se mitjançant una injecció d'esperma a través del seu penis en forma d'agulla en el seu propi cap en un procés anomenat inseminació hipodèrmica.
Les planàries que es crien soles tenien una quantitat desproporcionada d'esperma en la regió cefàlica en comparació amb altres que tenien l'oportunitat de dur a terme fertilització creuada amb altres espècimens. Les planàries prefereixen la fertilització creuada quan aquesta és possible.

## Referències

* ↑ Viegas, Jennifer. «Hermaphrodite Worm Has Sex With Its Head». Discovery Communications, 30-06-2015. Arxivat de l'original el 2016-04-27. [Consulta: 3 gener 2016].
* ↑ Flatworm can self-fertilize by stabbing itself in the head
* ↑ Flatworm uses 'hypodermic penis' to inject sperm into own head
# Lozoya

Lozoya és un municipi del Nord-est de la Comunitat de Madrid. Limita a l'est amb Navarredonda y San Mamés i Gargantilla del Lozoya y Pinilla de Buitrago, al sud amb Canencia, a l'oest amb Pinilla del Valle i al nord amb Navafría i Aldealengua de Pedraza, (província de Segòvia). Famós pel seu riu, el Riu Lozoya, que duu abastint a la ciutat de Madrid des del segle xix i la qualitat del qual de les aigües és cantat en obres de Benito Pérez Galdós.
# Luigi Garlando

Luigi Garlando (Milà, 5 de maig de 1962) és un periodista i escriptor italià ha escrit una col·lecció anomenada Gol! que ja té 32 títols (a Itàlia 38), Super Gol! amb 5 (a Itàlia 7 o 8) i Reporters amb 3 volums (a Itàlia 9). Són molt divertits i a partir de 8 anys (edat recomanada).

## Biografia

Llicenciat en literatura moderna a la Universitat de Milà, va ser professor de llengua italiana i va fer les primeres passes amb els còmics. Després va entrar al diari esportiu La Gazzetta dello Sport, on encara hi escriu. Va cobrir la informació esportiva de dos campionats del món de futbol (Corea i Japó 2002 i Alemanya 2006), dos Jocs Olímpics i un Tour de França. Escriu llibres per a nois sobre temes d'actualitat i esportius. És un apassionat col·leccionista d'edicions en totes les llengües de la Divina Comèdia de Dante.
"Entre moltes coses que feien empipar la meva mare quan era petit, n'hi havia dues en especial: el llum i els coixins bruts de tinta.
N'hi havia prou que em deixessin sol a casa amb el meu germà Ferruccio, perquè el menjador es convertís en un magnífic camp de futbol. El problema era que, al menjador, hi havia un odiós llum de vidre, bonic però delicat, una mena de cap amb un munt d'orelles de vidre que, amb el més petit copet de pilota, perdia les peces.
Quan em vaig fer una mica més gran vaig descobrir la diversió de l'escriptura. I com que ja no tenia l'edat de demanar que em contessin històries, a la nit, abans d'adormir-me, me les explicava tot sol o, més ben dit, me n'inventava i les escrivia en un quadern amb fulls quadriculats. El problema, en aquest cas, era que sovint em venia la son i no tenia temps de deixar el quadern a la tauleta i tapar el bolígraf, que llavors rodolava pel llit durant tota la nit i tacava el coixí i els llençols.
En resum, el futbol i l'escriptura sempre m'han agradat i el fet és que actualment sóc un periodista esportiu. Escric a la Gazzetta dello Sport, un diari d'esports italià que es publica a Milà, la ciutat on he nascut i crescut.
Abans de convertir-me en un periodista, però, vaig fer durant uns anys de professor d'italià. Llavors posava notes als estudiants, ara en poso a futbolistes. La diferència és que, quan un alumne treia un 4 en una redacció no em trucava per protestar, mentre que, ara, si poso un 4 a un davanter centre, sovint em sona el mòbil..."
Això és el que va dir Luigi Garlango al seu llibre gol (5).

## Premis

Ha estat guardonat pel Comitè Olímpic Nacional Italià per la seva informació esportiva. El 2005 va guanyar el Premio Cento per Mio papà scrive la guerra, i el 2008 el Premio Bancarella Sport per la novel·la sobre l'Inter Ora sei una stella ("Ara ets una estrella").

## Obres

* Ronaldo. Il re ingrato, 2002
* Il Giallo di Nedved, 2003
* Per questo mi chiamo Giovanni, 2004
* Nostra signora del dischetto, 2005
* Cielo manca, 2005
* Ora sei una stella. Il romanzo dell'Inter, 2007
* Gol! (sèrie de 29 llibres per a nois; dels dos primers també n'hi ha audiollibre), 2007 a 2015
* Camilla che odiava la politica, 2008
* L'amore al tempo di Pablito, 2009
* Da grande farò il calciatore, 2003
* "La mia vita è una bomba"
* "Un leone su due ruote", 2012
# Magí Colet i Mateu

Magí Colet i Mateu (Vila-rodona, 30 d'octubre de 1909 - Sabadell, 25 de desembre de 1978) fou un pedagog i metal·lúrgic català.

## Biografia

Colet va fer els estudis primaris a Vila-rodona, però de molt jove es traslladà amb la família a Sant Just Desvern, on començà a treballar en el ram de la metal·lúrgia i va arribar a ser un bon torner. Va ser, de més, un lector apassionat i un bon estudiós de la història de Catalunya. Amb Daniel Cardona va fundar el partit Nosaltres Sols! i més endavant milità a Estat Català. Durant la República va formar part del departament d'Ordre Públic de la Generalitat de Catalunya, on coincidí amb Josep Tramunt, amb qui anys més tard es retrobarien "desterrats" a Sabadell.
El 1939 es va haver d'exiliar a França i passà per diversos camps de concentració. Des de França, Colet s'incorporà a la Resistència Francesa contra els nazis i va participar en l'acció contra el franquisme amb l'ocupació de la Vall d'Aran el 1944. Quan va tornar el 1946 es va establir a Sabadell, on va compaginar la feina de responsable d'un magatzem de material elèctric, al carrer de la Borriana, amb l'ensenyament del català. Va ser un dels fundadors del Front Nacional de Catalunya i d'Òmnium Cultural i un lluitador per la democràcia i les llibertats del nostre país.
El 30 d'octubre de 1985 Sabadell li dedicà un carrer al barri de la Creu de Barberà.

## Referències

* 1 2 3 Nomenclàtor. «Carrer de Magí Colet». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 30 octubre 2014].
# Malaisohmat

Malaisohmat (també Malaichamat) fou un petit estat tributari protegit del grups dels estats Khasis, a Meghalaya.
La població el 1881 era de 450 habitants i el 1901 era de 491 habitants i els ingressos s'estimaven el 1903 en 200 rúpies; productes principals eren l'arròs, el mill, nous i taronges. El seu sobirà portava el títol de siem i vers 1880 era U Shongnam Singh.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Manolo, guardia urbano

Manolo, guardia urbano és una pel·lícula espanyola dirigida per Rafael J. Salvia en 1956.

## Argument

Ambientada en el Madrid dels anys 50, la pel·lícula narra la història de Manolo Martínez (Manolo Morán), un guàrdia urbà bon jan i estimat pels veïns, que rep amb alegria la notícia de l'arribada del seu primer fill després de vint anys de matrimoni. No obstant això, aquesta mateixa notícia és percebuda amb recel per Paloma (Luz Márquez), la seva filla adoptiva, que tem perdre l'afecte de Manolo davant l'arribada del nou germà.
El dia del bateig es produeix una enorme confusió d'horaris en coincidir l'hora assignada amb la d'un altre bateig: el del nen d'una família acomodada. A conseqüència del caos, els nens són involuntàriament intercanviats. Només al retorn a casa, Dolores, la mare (Julia Caba Alba) repara en la desgràcia.
Manolo i els seus amics Rafael i Felipe (Tony Leblanc i Ángel de Andrés Miquel) recorren el barri d'El Viso, a la recerca de pistes. Després d'algunes peripècies i amb ajuda de Don Andrés, el rector (José Isbert), es repararà la malifeta. A més, Manolo recupera la seva destinació en la cèntrica Plaça de la Cibeles, de la qual havia estat retirat a l'extrem barri de Vallecas quan es demostra falsa l'acusació del pèrfid pretendent de Paloma.

## Premis

Luz Márquez va rebre el Premi Jimeno del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics com a actriu revelació.

## Referències

* ↑ «Manolo guardia urbano (1956) Película - PLAY Cine» (en castellà), 27-03-2017. Arxivat de l'original el 2021-11-29. [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1956». CEC. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 10 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Noticiario nº 703 A. NO-DO, 25 de juny de 1956 [Consulta: 22 abril 2018]. «En la plaza de la Cibeles. Rodaje de Manolo, guardia urbano.»
# Malcolm IV d'Escòcia

Malcolm IV d'Escòcia (gaèlic escocès: Máel Coluim mac Eanric, 24 de maig de 1141 - 9 de desembre de 1165) fou rei d'Escòcia, fill del príncep Enric, fill del rei David I, a qui va succeir. Va sotmetre Galloway el 1160, però el 1157 hagué de retre homenatge al rei Enric II d'Anglaterra, a qui acompanyaria a Tolosa de Llenguadoc el 1159 a canvi de la concessió dels comtats de Huntingdon i Northampton. Durant el seu regnat van disminuir les revoltes celtes i vikingues, però patí atacs de Somerled, senyor de les illes i d'Argyll amb el pretendent Donald Macbeth, fins que el va matar a Renfrew el 1164. A la fi del seu regnat va renunciar a Cumberland i Northumberland.
# Manuel Pérez Paredes

Manuel Pérez Paredes, més conegut com Manuel Pérez (l'Havana, 19 de novembre de 1939) és un director de cinema, escriptor/guionista, poeta i professor cubà. Després de ser ajudant de direcció, va començar a rodar. Des del 1961 va dirigir set pel·lícules i en va escriure onze.
El 1973 dirigeix el que es considera el seu magnum opus El hombre de Maisinicú, pel·lícula premiada a la Unió Soviètica al 8è Festival Internacional de Cinema de Moscou, on va rebre una menció honorífica. La seva pel·lícula de 1977, Río Negro va ser guardonada al 10è Festival Internacional de Cinema de Moscou, on va rebre el Premi Especial de la Crítica.
Després de vint anys lluny de dirigir, només escrivint guionss, torna al cinema signant el seu nom complet: Manuel Pérez Paredes. Dirigeix dos documentalss (Che Guevara donde nunca jamás se lo imaginan, La solidaridad internacional)i una pel·lícula de ficció (Páginas del diario de Mauricio). Des del 2006, no ha tornat a dirigir. L'any 2012 va escriure el guió de la pel·lícula Dragoi ehiztaria.

## Filmografia
### Com a director

* Páginas del diario de Mauricio (2006)
* La solidaridad internacional (2004) (documental)
* Che Guevara donde nunca jamás se lo imaginan (2004) (documental)
* La segunda hora de Esteban Zayas (1984)
* Río Negro (1977) (documental)
* El hombre de Maisinicú (1973))
* Cinco pinos (1961) (curtmetratge documental)

### Com a guionista

* Dragoi Ehiztaria (2012)
* Páginas del diario de Mauricio (2006)
* Noche (curtmetratge) (2005)
* La solidaridad internacional (2004)
* Che Guevara donde nunca jamás se lo imaginan (2004)
* Pata negra (2001)
* Operación Fangio (1999)
* Del otro lado del cristal (1995)
* La segunda hora de Esteban Zayas (1984)
* Río Negro (1977)
* El hombre de Maisinicu (1973)

### Com ajudant de direcció

* Las aventuras de Juan Quin Quin (1967)
* Historias de la revolución (1960)

### Com actor

* Donde comienza el camino (2005) — Manuel Pérez Paredes

## Referències

* ↑ Manuel Pérez Paredes a /cinelatinoamericano.org
* ↑ MANUEL PÉREZ PAREDES: “LA FUNDACIÓN SE PROPUSO UN NIVEL DE AMPLITUD MAYOR” Arxivat 2022-01-18 a Wayback Machine., cubacine, 18 de maç de 2021
* ↑ «8th Moscow International Film Festival (1973)». MIFF. Arxivat de l'original el 2013-01-16. [Consulta: 18 gener 2022].
* ↑ «10th Moscow International Film Festival (1977)». MIFF, 09-01-2015. Arxivat de l'original el 2013-01-16. [Consulta: 18 gener 2022].
* ↑ Páginas del diário de Maurício
# Mare de Déu amb el Nen i sant Joanet

Mare de Déu amb el Nen i sant Joanet és un quadre de Joan de Burgunya pintat entre 1515 i 1525 que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Descripció

La Mare de Déu, amb el Nen Jesús, sant Joanet i un cor d'àngels sostenint un baldaquí, està asseguda en un tron, agafa un llibre i ens mostra una miniatura amb l'escena de la Pentecosta, i al costat trobem una cita de la Bíblia que forma part del «Discurs de la Saviesa» de l'Eclesiàstic (Ecli 24:3-6). Maria és la mitjancera entre la voluntat divina i la història humana, ja que feu possible l'encarnació del Fill, el qual va revelar la veritat que difon l'Església; per això, Déu Pare presideix la composició dins el sol envoltat de núvols, mentre que l'Esperit Sant es posa sobre el seu cap en forma de colom.
Ella, una simple mortal, està ubicada en un espai físic tangible, com és el paisatge amb arquitectures que s'observen al fons, on hi ha diverses escenes que completen el cicle iconogràfic: els episodis de la Infància de Crist (l'Anunciació, el Naixement, l'Epifania, la Matança dels Innocents, la Fugida a Egipte) i els pares de l'Església llatina.

## Anàlisi

El grup central es relaciona amb el gravat de la Mare de Déu del Mico d'Albrecht Dürer, autor que va ser la font d'inspiració dels pintors d'aquell moment. El 1944, Diego Angulo va proposar, per comparació estilística, l'atribució d'aquesta peça a Joan de Burgunya, una hipòtesi que, juntament amb la factura, la situa en una cronologia entre el 1515 i el 1525.

## Referències

* ↑ Mare de Déu amb el Nen i sant Joanet. Fitxa del MNAC.
* 1 2 3 4 J.Y.. «Renaixament i Barroc». A: MNAC. Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. 2012a ed.. Barcelona: MNAC, p. 150. ISBN 978-84-8043-136-1 [Consulta: 9 agost 2012].
# Mare de Déu amb el Nen Jesús i un àngel

Mare de Déu amb el Nen Jesús i un àngel és una pintura (tremp i daurat amb pa d'or sobre fusta) de 61 × 47,5 × 5,5 cm realitzat per Francesco del Cossa (?) cap a l'any 1460, la qual es troba al Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Context històric i artístic

El 1929, Oskar Fischel va atribuir aquesta peça a un artista desconegut de Ferrara, seguidor de Piero della Francesca, dins l'òrbita de Francesco del Cossa o d'Ercole Ferrarese. El 1990, Giovanni Romano atansava la pintura a redós de l'activitat de Francesco del Cossa, sense descartar altres possibilitats, com l'autor desconegut del desco da parto (safata pintada que en aquella època es regalava a les mares després del part) del Museu de Belles Arts de Boston, a l'anvers del qual hi ha representat un àngel de característiques molt semblants a l'Infant de Mare de Déu amb el Nen Jesús i un àngel. En tot cas, no hi ha dubte que es tracta d'una obra de l'àrea ferraresa de cap al 1460, ja que en aquella època i en aquell indret d'Itàlia van convergir l'estil del dibuix detallístic de Pisanello perfeccionat per Rogier van der Weyden i l'estil realista ple de la lluminositat de Piero della Francesca.
Fou una donació de Francesc Cambó (Llegat Cambó) el 1949.

## Descripció

La Mare de Déu, asseguda, subjecta un llibre amb la mà esquerra, i amb l'altra agafa l'Infant, dempeus damunt la seua falda. La parella és acompanyada per un àngel, el qual porta una flor a la mà i, per darrere, hi ha un fons amb roses silvestres. És una peça d'extrema qualitat que, malgrat la seua aparent fredor plàstica, presenta uns personatges que arriben a l'espectador per la seua gran versemblança.

## Referències

* 1 2 Museu Nacional d'Art de Catalunya (català)
* 1 2 3 Joan Yeguas a Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Barcelona: MNAC, 2004. ISBN 8480431369. Pàgs. 192-193.

## Enllaços externs

* FineArtAmerica (anglès)
* Pintura italiana del MNAC - El llegat Cambó (català)
# Mare de Déu amb el Nen

«Mare de Déu amb el Nen» té aquests significats:
* Mare de Déu amb el Nen i sant Joanet
* Mare de Déu i el Nen amb santa Isabel i sant Joanet
* Mare de Déu amb el Nen (Puentedura)
* Mare de Déu amb el Nen (Moragas)
* Mare de Déu i el Nen entronitzats amb sis àngels
* Mare de Déu d'Urgell
* llista incompleta
# Manisa

* No s'ha de confondre amb manises.
«Manisa» té aquests significats:
* Manisa o rajola de València
* Manisa (Turquia), ciutat a l'oest de Turquia, a la regió de l'Egeu i capital de la província de Manisa
* Província de Manisa, província a la part occidental de Turquia
* incendi de Manisa, cremada de la ciutat turca de Manisa ocorreguda el 1922 durant la guerra grecoturca
# Maria Victòria Forns i Fernández

Maria Victòria Forns i Fernández (Reus, 31 d'agost de 1967) és una professora universitària i política catalana, diputada al Parlament de Catalunya en la IX i X legislatures.

## Biografia

És diplomada en treball social per la Universitat de Barcelona i llicenciada en antropologia social i cultural per la Universitat Rovira i Virgili (URV). Ha treballat com a professora de treball social de l'Escola Universitària de Sant Fructuós de Tarragona i actualment és professora associada del Departament d'Antropologia, Filosofia i Treball Social en el màster de migracions i mediació social de la Universitat Rovira i Virgili. També ha estat responsable del departament d'acció social de Càritas diocesana de Tarragona.
A les eleccions municipals espanyoles de 2007 fou escollida consellera de Tarragona per CiU, i en les de 2011 fou cap de candidatura i portaveu municipal. Fou elegida diputada a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2010 i 2012. Ha estat vicepresidenta de la mesa de la Comissió de Territori i Sostenibilitat.
El 19 de gener de 2015 fou apartada com a candidata de CDC a l'alcaldia de Tarragona de cara a les eleccions municipals a favor d'Albert Abelló i el seu nom no es va incorporar a la llista de CiU.

## Referències

* ↑ «Convergència i Unió (CiU) - Ajuntament de Tarragona». Tarragona: Ajuntament de Tarragona. Arxivat de l'original el 10 de juny 2016. [Consulta: 9 novembre 2015].
* ↑ Currículum
* ↑ «Fitxa del Parlament de Catalunya». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 17 agost 2015].
* ↑ Las primarias de CDC en Tarragona eligen a Albert Abelló como alcaldable, La Vanguardia, 19 de gener de 2015
* ↑ Unió accepta no tenir el número u en les llistes de CiU a Tarragona, la Vanguardia, 23 de març de 2015
* ↑ Composició del Ple de l'Ajuntament de Tarragona, 2015 Arxivat 2015-11-21 a Wayback Machine. municat.gencat
# Marià Albert (organista)

Marià Albert (segle XVIII - 15 de novembre de 1810) fou organista del Monestir d'Amer a cavall dels segles XVIII-XIX. Al 1804 es presentà a les oposicions al magisteri de l'orgue de la Catedral de Girona que guanyà Antoni Guiu.

## Referències

* ↑ Galdón Arrué, Monti. La música a la catedral de Girona durant la primera meitat del segle XIX. [Tesi doctoral]. Bellaterra: UAB, 2003.
# Mare de Déu de Blaquerna

La Mare de Déu de Blaquerna (grec medieval: Θεοτόκος των Βλαχερνών, Theotokos ton Vlakhernon) o Blaquernitissa (grec: Βλαχερνίτισσα, Vlakhernítissa) és una icona de la Mare de Déu venerada en el cristianisme ortodox. Fou portada de Constantinoble a Rússia el 1653 com a obsequi per a Aleix, tsar de Rússia. És una representació de tipus hodegetria feta amb ceromàstic, una tècnica poc habitual.
Els creients li atribueixen la capacitat de fer miracles. Les seves festivitats són el 15 de juliol (2 de juliol en el calendari julià), festa de la Deposició del Vel de la Mare de Déu, el 20 de juliol (7 de juliol en el calendari julià) i el Dissabte de l'Acatist (cinquè dissabte de Quaresma).
De manera més general, el nom també es pot referir a altres icones de la Mare de Déu conservades a l'església de la Mare de Déu de Blaquernes al llarg dels segles.

## Història

La Mare de Déu de Blaquerna és una de diverses icones pintades, segons la tradició, per Lluc l'Evangelista. Originàriament hauria estat conservada a Antioquia, ciutat natal de Lluc, abans de ser traslladada a Jerusalem. El 439 hauria estat una de les relíquies cristianes portades a Constantinoble per l'emperadriu Èlia Eudòxia, oferta a Pulquèria (germana de l'emperador Teodosi II el Jove) i posteriorment dipositada a l'església de Santa Maria de Blaquernes, d'on li ve el nom.

## Notes

* ↑ L'adaptació filològicament ortodoxa del topònim grec Βλαχέρναι és «Blaquernes», en plural i sense ena abans de la cu, però en les fonts en català referides a la icona es troba la forma «Blaquerna».

## Referències

* ↑ Torró Torrent, 2017, p. 97.
* ↑ Torró Torrent, 2017, p. 99.
* ↑ Kajdan, 1991, p. 2.170 i 2.171, «Virgin Blachernitissa» (N. Patterson Ševčenko).
* ↑ Dmítrieva, N. «Чудотворная икона Божией Матери Влахернская» (en rus). Pravoslavie.ru, 19 juliol 2005. [Consulta: 9 abril 2023].

## Bibliografia

* Kajdan, A. The Oxford Dictionary of Byzantium (en anglès). Oxford University Press, 1991. ISBN 0-19-504652-8.
* Torró Torrent, J. «El culte de la Mare de Déu de Blaquerna a l'Epir dels Comnens i a la Grècia dels Francs». Studia Lulliana, 57, 2017, pàg. 97-116. DOI: 10.3306/STUDIALULLIANA.112.97.

## Vegeu també

* Maria, mare de Jesús
# Mare de Déu de Berà

La Mare de Déu de Berà és una ermita barroca de Roda de Berà (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'ermita de la Mare de Déu es començà a construir a la segona dècada del 1700.
Té una nau amb capelles laterals, les dimensions de les quals són bastant reduïdes. La volta de la nau és de canó amb llunetes.
A l'oest hi ha una petita porxada moderna amb una estela funerària procedent d'un antic cementiri que hi havia ubicat.
Davant l'ermita hi ha una residència del Banc d'Espanya on es conserven unes poques restes reutilitzades del que va ser l'antic castell de Berà.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mare de Déu de Berà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 març 2019].

## Enllaços externs

* «Mare de Déu de Berà». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.