OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ossínovo

Ossínovo (en rus: Осиново) és un poble del krai de Perm, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 20 habitants.

## Referències

* ↑ «ВПН-2010. Численность и размещение населения Пермского края» (en rus). Arxivat de l'original el 2013-07-10. [Consulta: 10 setembre 2014].
# Octavi I de Parma

Octavi Farnese o Octavi I de Parma (Valentano, Estats Pontificis, 9 d'octubre de 1521 - 18 de setembre de Piacenza, Ducat de Parma, 1586) fou el segon Duc de Parma, càrrec que ocupà entre 1556 i 1586.

## Família

Va néixer el 1521 a la ciutat de Valentano, població situada en aquells moments en els Estats Pontificis i que avui en dia forma part de la província italiana de Viterbo, sent el segon fill de Pere Lluís I de Parma i Girolama Orsini. Per línia paterna era net del papa Pau III, i fou germà dels cardenals Alexandre Farnese i Ranuccio Farnese. Es casà el 4 de novembre de 1358 amb Margarida de Parma, filla il·legítima de Carles V del Sacre Imperi Romanogermànic i la seva amistançada Joana Van der Gheynst. D'aquesta unió nasqueren:
* Alexandre I de Parma (1545-1592), duc de Parma i Governador dels Països Baixos
* Carles Farnesi (1545)
Va morir el 1586 a la ciutat de Piacenza, població situada al Ducat de Parma.

## Duc de Parma

Octavi es convertí en senyor de Camerino el 1540, però renuncià a aquest títol en esdevenir el seu pare duc de Parma el 1545. Després de l'assassinat, per part de la noblesa, de Pere Lluís I el 1547 les tropes de l'emperador ocuparen Piacenza. El papa Pau III, pare del duc assassinat, intentà recuperar aquesta ciutat pel seu net, si bé Octavi hagué de renunciar a la successió de Parma, on fou nomenat un legat papal. Octavi rebé novament el senyoriu de Camerino, i Parma fou cedida a l'Església.
Octavi I intentà apoderar-se de Parma per la força, havent d'entrar posteriorment en converses amb el governador Ferran Gonzaga, legat papal. Aquesta rebel·lió d'Octavi, que intentà apoderar-se de Parma de totes totes, es creu que accelerà la mort del papa el 10 de novembre de 1549. Durant l'interregne a la ciutat, intentà esdevenir governador de la mateixa però l'elecció de Giovani Maria Giocchi com a papa Juli III facilità el tràmit i es convertí en titular del ducat el 1551.
Aquest nomenament engrandí la seva enemistat amb el seu sogre, Carles V del Sacre Imperi Romanogermànic, el qual amenaçà d'envair la totalitat del ducat si no abandonava la ciutat de Piacenza. En aquell moment Octavi s'apropà al Regne de França, mentre el Papa Juli III, per intentar aconseguir el suport de Carles V al Concili de Trento, ordenà a Octavi la cessió de Parma novament a un legat papal. La negativa d'Octavi fou seguida d'amenaces d'excomunió per part del Sant Pare, la pèrdua dels seus feus i d'una nova amenaça d'invasió per part de l'emperador, però l'entrada de tropes franceses feu aturar el setge a Piacenza. Amb l'arribada d'un acord entre Octavi I i Carles V, se signà la pau i el duc parmesà aconseguí la recuperació dels seus feus a la Llombardia el 1556.
# Octavi Grecí

Octavi Grecí (en llatí Octavius Graecinus) va ser un militar romà del segle i aC. Formava part de la gens Octàvia, una antiga família romana d'origen plebeu.
Era un dels generals de Sertori a Hispània i es va distingir en la primera batalla lliurada entre Gneu Pompeu i Sertori prop de la ciutat de Lauro l'any 76 aC. Més tard va participar en la conspiració de Marc Perpenna l'any 72 aC en la qual Sertori va ser assassinat.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 10.
# Portada/efemèride setembre 29

Ragna Nielsen
« 28 de setembre · 29 de setembre · 30 de setembre »
# Antônio Gonçalves Dias

Antônio Gonçalves Dias (Caxias, 10 d'agost de 1823 – Baixos dos Atins (Tutóia), Maranhão, 3 de novembre de 1864) va ser un poeta, advocat (llicenciat a Coïmbra), periodista i etnògraf brasiler.

## Referències

* ↑ «Antonio Gonçalves Dias» (en portuguès). UOL -Educação. [Consulta: 19 agost 2013].
# Ramon Berenguer V de Provença

Ramon Berenguer V (o IV) de Provença (Ais de Provença, 1196/1200 - 26 d'agost de 1245) fou comte de Provença i comte de Forcalquer (1209-1245).

## Orígens familiars

Fill del comte Alfons II de Provença i de Garsenda de Forcalquier, fou nomenat comte de Provença als nou anys, però no fou fins a l'any 1219 quan la seva mare li cedí els comtats de Forcalquier i de Provença.
Generalment se'l designa amb el numeral V però de vegades també amb el IV per la discrepància creada amb Ramon Berenguer II (o III) de Provença.
L'arribada de Lluís VIII de França amb el seu exèrcit el 1226 va permetre a Ramon Berenguer V abolir els consolats i les llibertats urbanes d'Avinyó i Tarascó, així com les de Grassa (1227) i Niça (1229). El 1243 aconseguí conquerir Marsella, en poder de Ramon VII de Tolosa.
Giovanni Villani va escriure sobre ell a la Nuova Cronica:
| « | El comte Raimon era un senyor de llinatge gentil, familiar de la casa d'Aragó i del comte de Tolosa, per herència la Provença, aquest costat del Roine, era seva; era un senyor savi i cortès, i d'estat noble i virtuós, i en el seu temps va fer actes honorables, i a la seva cort venien tots els gentils homes de Provença i de França i de Catalunya, per la seva cortesia i noble estat, i va fer moltes cobles i cançons provençals de gran valor. | » |

## Núpcies i descendents

El 5 de juny de 1219 es va casar amb Beatriu de Savoia, filla del comte Tomàs I de Savoia i de Beatriu Margarida de Ginebra. D'aquest matrimoni nasqueren:
* l'infant Ramon de Provença, mort jove
* la infanta Margarida de Provença (1221-1295), casada el 1234 amb Lluís IX de França
* la infanta Elionor de Provença (1223-1292), casada el 1236 amb Enric III d'Anglaterra
* la infanta Sança de Provença (1225-1261), casada el 1243 amb Ricard de Cornualla, fill de Joan I d'Anglaterra i germà d'Enric III d'Anglaterra
* la infanta Beatriu I de Provença (1234-1267), comtessa de Provença, casada el 1246 amb Carles I d'Anjou
Amb el matrimoni de Beatriu I de Provença, Provença deixa de ser del casal de Barcelona per esdevenir de la dinastia d'Anjou. Ramon Berenguer V morí el 19 d'agost de 1245.

## Vegeu també

* Romeu de Vilanova.
* Llista de comtes de Provença.

## Referències

* ↑ «Elfinspell: Book VI part d, Villani's Chronicle online text, English translation by Rose Selfe, from the Croniche Fiorentine of Giovanni Villani». [Consulta: 19 setembre 2022].
Ramon Berenguer V de Provença Casa d'Aragó del Llinatge del Casal de BarcelonaNaixement: 1196 Mort: 1245 :
| Títols |||
| Precedit per: Alfons II (pare) | Comte de Provença (Llista de comtes de Provença) (Gavaldà i Millau) (1209-1245) | Succeït per: Beatriu I (filla)) |
| Precedit per: Garsenda de Forcalquier (mare) | Comte de Forcalquer (Llista de comtes de Forcalquer)) (1209-1245) | Succeït per: Beatriu I (filla)) |
# Ramon Berenguer

Ramon Berenguer és el nom dels següents personatges:
* Ramon Berenguer I (1023 - 1076), comte de Barcelona.
* Ramon Berenguer II (1053 - 1082), comte de Barcelona.
* Ramon Berenguer III (1082 - 1131), comte de Barcelona i comte de Provença.
* Ramon Berenguer IV (1133 - 1162), comte de Barcelona i príncep d'Aragó.
* Ramon Berenguer III de Provença (1135 - 1166), comte de Provença.
* Ramon Berenguer IV de Provença (1158 - 1181), comte de Provença i comte de Cerdanya.
* Ramon Berenguer V de Provença (1200 - 1245), comte de Provença.
* Ramon Berenguer de Prades o Pere I d'Empúries i IV de Ribagorça (1305 - 1381), comte d'Empúries i de Ribagorça.
* Ramon Berenguer I d'Empúries (1308 - 1366), comte d'Empúries.
* Ramon Berenguer de Fluvià (Catalunya, segle xiv - ducat de Savoia, segle XV), cavaller català.
    Vegeu també: Berenguer Ramon
# Rasclet ventrebarrat

El rasclet ventrebarrat (Porzana fasciata) és una espècie d'ocell de la família dels ràl·lids (Rallidae) que habita aiguamolls de la zona Neotropical, al sud-est de Colòmbia, est de l'Equador i del Perú i zona limítrofa de l'Amazònia del Brasil.
# Redigobius penango

Redigobius penango és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Herre A. W. C. T., 1927. Gobies of the Philippines and the China Sea. Monogr. Bur. Sci. Manila Monogr. 23. 1-352.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Koumans, F.P., 1953. Gobioidea. A: M. Weber i L. de Beaufort (eds.) Fishes of the Indo-Australian Archipelago, Vol. 10. E.J. Brill, Leiden. 423 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Larson, H.K., 2001. A revision of the gobiid fish genus Mugilogobius (Teleostei: Gobioidei), and its systematic placement. Rec. West. Aust. Mus. (Suppl. Núm. 62):1-233.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Reign of Fire

Reign of Fire és una pel·lícula de l'any 2002 dels Estats Units d'acció, fantasia, ciència-ficció i thriller amb una història situada a un ambient post-apocalíptic. Hi ha un videojoc homònim basat en la pel·lícula per a Gamecube, XBOX i Playstation 2 que ha rebut a Metacritic una puntuació 56% basada en 16 crítiques. Segons Casimiro Torreiro, crític de cinema, la pel·lícula té un missatge polític: l'afirmació de la creença de la necessitat de l'enteniment Regne Unit i Estats Units d'Amèrica, amb la direcció militar realitzada pel país americà, per a combatre el que els autors de la pel·lícula consideren el mal. Cynthia Fuchs també interpreta que tracta sobre la globalització. La banda sonora fou publicada 23 de juliol de 2002 i està composta per Edward Shearmur i interpretada per l'Orquestra Metropolitana de Londres.

## Rebuda

Guanyà el 2002 el premi a Millors efectes especials al Festival de Cinema Fantàstic de Sitges.
Casimiro Torreiro a El País realitzà una crítica negativa. A Metacritic rebé una puntuació de 39% basada en 30 crítiques. A Rotten Tomatoes rebé una puntuació de 40% basada en 154 crítiques. A Empire rebé 3 estrelles sobre 5. A The Guardian rebé 2 estrelles sobre 5. Michael Hastings a AllMovie la criticà negativament destacant que és un poc millor que les pel·lícules per a veure a l'estiu. Alec Cawthorne a BBC afirmà que era entretinguda i destacà els efectes especials fets amb imatge generada per ordinador.
La banda sonora rebé una puntuació de 5 estrelles sobre 5 a Soundtrack.net.

## Referències

* 1 2 «El imperio del fuego». FilmAffinity. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ «Reign of Fire (GameCube)». CNET. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ Winegarner, Tyler. «Reign of Fire Review». Gamespot. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ «Reign of Fire». Metacritic. [Consulta: 31 març 2016].
* 1 2 Torreiro, Casimiro «Fantástico con mensaje». El País [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ Fuchs, Cynthia «Reign of Fire (2002)». pop matters, 12-07-2002 [Consulta: 31 març 2016].
* 1 2 «Reign of Fire». Soundtrack.net. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ «Reign of Fire». Metacritic. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ «Reign of Fire». Rottentomatoes. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ Morrison, Alan. «Reign Of Fire Review». Empire. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ Bradshaw, Peter. «Reign of Fire». The Guardian. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ Hastings, Michael. «Review». AllMovie. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ Cawthorne, Alec «Reign of Fire (2002)». BBC, 22-08-2002 [Consulta: 31 març 2016].
# Refugi Josep Maria Blanc

El Refugi Josep Maria Blanc és un refugi de muntanya a la vall de Peguera, dintre del terme municipal d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà.
És a 2.350 metres d'altitud, a la dreta de l'Estany Tort de Peguera, dins dels límits del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.

## Història

És el refugi més antic del parc. Es va plantejar el 1935 i l'obra de construcció va començar després de l'estiu de 1941, un cop es tornaren a organitzar els campaments d'estiu del Centre Excursionista de Catalunya (CEC) a l'estany de Sant Maurici, interromputs durant la guerra civil. El refugi es va inaugurar el 10 d'octubre de 1943, amb el nom de Josep Maria Blanc i Romeu, expresident del CEC entre 1935 i 1940, que va fer el donatiu més important per a finançar l'obra.
L'edifici original va ser construït en una península de l'estany Tort de Peguera, que va quedar separada de la riba de l'estany quan es va construir la presa i es va elevar el nivell de les aigües. L'empresa constructora, Hidroelèctrica de Catalunya, en compensació, va fer l'edifici actual, inaugurat el 1954, un any abans de crear-se el Parc Nacional. El refugi va començar a estar guardat a partir dels anys setanta, i s'hi van fer petites modificacions a l'interior en diverses ocasions. Amb motiu del cinquantè aniversari, es van emprendre grans obres de reforma, que incloïen aigua corrent, sanitaris moderns, dutxes i un sistema per depurar les aigües residuals. Les obres acabaren en 2005.

## Referències

* ↑ Camprubí i Pont, Aleix «Deu refugis de muntanya de Catalunya que val la pena descobrir». Públic, 28-07-2023.
* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «refugi-josep-maria-blanc». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Vall de Peguera - Refugi Josep M$^a$ Blanc - Estany Negre de Peguera». Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.

## Enllaços externs

* Refugi Josep Maria Blanc - Lloc web oficial
# Refugi La Covil

El refugi de La Covil és un refugi forestal dins el municipi de Campelles (Ripollès) a 1.769,7 m d'altitud i situat sota el vessant nord del pic de la Covil. Té una part oberta pel bestiar i una part amb porta, amb llar de foc, taula i lliteres de fusta, tot plegat ben precari.

## Vegeu també

* Refugi de Pla de Prats

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Macrosociologia

La macrosociologia és una perspectiva de la sociologia que emfatitza l'anàlisi de sistemes socials i de població a gran escala. Està centrada principalment al nivell de l'estructura social i, sovint, arriba al nivell d'abstracció teòrica. És la contrapart de la microsociologia, que se centra en l'essència de l'individu social. La macrosociologia també cobreix a les persones, a les famílies i a altres aspectes constituients de la societat, però sempre ho fa en relació a un sistema social, la majoria dels quals formen part. La macrosociologia també pot ser l'anàlisi de grans grups socials (per exemple una ciutat o l'Església). Les poblacions d'humans són considerades una societat en la mesura que és políticament autònom i els seus membres participen en una àmplia gamma d'activitats de cooperació. Per exemple, aquesta definició es pot aplicar a la població d'Alemanya de ser una societat, però la gent de parla alemanya a si mateixos podrien considerar-se una societat per ser dispersa en diversos països. La macrosociologia estudia tendències en l'àmbit social ampli que poden aplicar-se posteriorment a les característiques més petites de la societat. Per diferenciar bé, la macrosociologia estudia temes com la guerra, el patiment de les nacions del Tercer Món, la pobresa i la privació de l'entorn, mentre que la microsociologia analitza temes com el paper de la dona, la naturalesa de la família i la migració.

## Representants de les teories macrosociològiques

* Auguste Comte, que va crear el tema Sociologia i creu que la societat es podria estudiar com qualsevol altra branca de la ciència.
* Emile Durkheim; que viu les qüestions com un reflex de les normes socials, completant el primer estudi de la sociologia.
* Herbert Spencer; que va crear el terme "la supervivència del més apte" en referència a les disposicions de la vida social humana (Darwinisme social).
* Karl Marx, que va analitzar la societat des de la perspectiva del conflicte de classes entre treballadors i propietaris.
* Talcott Parsons; quina acció teòrica va intentar unir a la influència de factors macro i micro, en relació amb un context epistemològic superior de la teoria de sistemes i la cibernètica.

## Referències

* ↑ Craig Calhoun(ed) Dictionary of the Social Sciences (Article: Macrosociology), Oxford University Press, 2002
* ↑ John Scott & Gordon Marshall (eds) Dictionary of Sociology, Oxford University Press, 2000
* ↑ Gerhard Lenski, Human societies: An introduction to Macrosociology, McGraw-Hill, 1982, ISBN 0-07-037176-8

## Vegeu també

* Viquiprojecte: Sociologia
* Cliodinàmica
* Infraestructura i superestructura
* Papers: Revista de Sociologia
* Sociolingüística
* Sociologia
* Sociologia de l'art
* Sociologia de l'esport
* Sociologia del consum
* Sociologia del cos
* Sociologia de la cultura
* Sociologia de la lectura
* Sociologia de la moda
* Sociologia de la música
* Teoria de sistemes

## Bibliografia

* Gerhard Lenski, Human societies: An introduction to Macrosociology, McGraw-Hill, 1982, ISBN 0-07-037176-8 (anglès)
# Isaac del Toro

Isaac del Toro (Ensenada, 27 de novembre de 2003) és un ciclista mexicà, que competeix en la modalitat de carretera. Actualment milita a l'equip UAE Team Emirates. És una promesa del ciclisme ja que l'any 2023 va guanyar la prova més important per a ciclistes en formació, el Tour de l'Avenir i en el seu segon dia disputant una prova UCI World Tour com a ciclista professional va aconseguir la seva primera victòria.

## Palmarès en ruta

2023
* 1r al Tour de l'Avenir i vencedor d'una etapa.
2024
* 1r de la general a la Volta a Astúries
** 1r de la classificació per punts
** 1r de la classificació dels joves
** Vencedor de l'etapa 1
* 3r de la general al Tour Down Under
** 1r de la classificació de joves
** Vencedor de l'etapa 2

## Referències

* ↑ «ISAAC DEL TORO» (en anglès). UCI. [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ «Tour de l'Avenir winner Isaac Del Toro joins UAE Team Emirates» (en anglès). cyclingnews, 01-10-2023. [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ «Isaac del Toro presenta su candidatura a nueva estrella mundial ganando la segunda etapa del Tour Down Under» (en castellà). Diario Marca, 17-01-2024. [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ Ostanek, Dani. «Vuelta Asturias: Isaac Del Toro secures first pro stage race victory». CyclingNews, 28-04-2024. Arxivat de l'original el 28 abril 2024. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ Borreguero, Jorge P. «ISAAC DEL TORO, INSACIABLE TRAS LOGRAR EL PODIO EL TOUR DOWN UNDER, SU PRIMERA CARRERA WORLDTOUR: "PODRÍA HABER SIDO MEJOR"», 21-01-2024. [Consulta: 21 gener 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a procyclingstats
# Vitulatio

Vitulatio era una celebració del calendari de l'antiga Roma. D'origen poc clar, es feia al mes de juliol, a continuació de dues festes amb les quals es creu que estava vinculada (la Poplifugia i la Caprotinia) perquè sembla que tenien un fons comú.

## Interpretacions de la Vitulatio

La paraula vitulatio deriva del verb vitulari («cantar o recitar amb ritme i alegria»). Macrobi deia que vitulari és la paraula equivalent a la grega παιανίζειν (paianizein, «cantar donant gràcies per un triomf»). A més d'aquesta explicació, Macrobi oferia diverses explicacions etimològiques: Una era que la paraula venia de Victoria. Segons Virgili el nom procedia d'una deessa anomenada Vitula, de la qual no es té cap notícia i que possiblement és una invenció d'aquest autor per la semblança entre vita i vitulatio. La suposada Vitula, segons ell seria una deessa donadora de joia i alegria vital i se li oferien els primers fruits de la temporada. Una explicació més recent relaciona Vitulatio amb el terme vitulus («vedella»), per l'animal que se sacrificava en aquesta celebració. Aquesta darrera teoria va sorgir a partir d'unes inscripcions trobades a Iguvium, les Taules d'Iguvium.
Al calendari estava marcat com a dies religiosus, això implicava la prohibició de qualsevol activitat no relacionada amb la festa o amb les activitats per cobrir les necessitats bàsiques de les persones. La Vitulatio se celebrava el 8 de juliol, l'endemà de les Caprotinia i de les Poplifugia, tres festes consecutives que tenien un fons comú. Cap a finals de la República aquestes tres festes van decaure per la introducció i creixent interès dels romans pels Jocs d'Apol·lo.

## Referències

* ↑ Daremberg, Saglio, Dictionnaire des Antiquités Grecques et Romaines, Librairie Hachette et Cie., Paris, 1877‑1919, vol 1, p.957
* ↑ William Warde Fowler, The Roman Festivals of the Period of the Republic, Londres, 1908, p. 179; Robert Turcan, The Gods of Ancient Rome- Londres: Routledge, 2001, p. 75.
* ↑ Macrobi Saturnalia, III, 2, 12
* ↑ Virgili Geòrgiques, 3.77
* 1 2 H.H. Scullard, Festivals and Ceremonies of the Roman Republic. Cornell University Press, 1981, p.163
* ↑ H.H. Scullard, Festivals and Ceremonies of the Roman Republic. Cornell University Press, 1981, p.45-46
# Octavi Franch i López

Octavi Franch i López (Barcelona, 9 de juny de 1970) és un escriptor català. Va estudiar a l'Aula de Lletres de Barcelona i l'Escola d'Escriptura de l'Ateneu Barcelonès. El 2001 va ser escollit per la OEPLI per escriure la versió del clàssic de Hans Christian Andersen El soldadet de plom en català, tot commemorant el Dia Internacional del Llibre Infantil i Juvenil.

## Obra publicada

* La tèrbola mirada de la mar (Res Publica, 2000) ISBN 978-84-89810-29-7
* El regust de l'immortal (Pagès Editors, 2001) ISBN 978-84-7935-843-3
* Las cicatrices de la tormenta (Ediciones Dédalo, 2017) ISBN 978-84-94247-10-1

## Premis literaris

* Ciutat d'Eivissa (Eivissa, 2000)
* Valerià Pujol (Premià de Dalt, 2019)
* Maties Pallarès (Pena-roja, 2019)

## Obres de teatre estrenades

* Flors i capolls (Barcelona, 2007 i Girona, 2014)
* UHF FAN (Madrid, 2022)

## Guions audiovisuals produïts

* Las mentiras del espejo (Mèxic, 2020)
* La suegra (Barcelona, 2020)

## Referències

* ↑ «Presentació del darrer premi de narrativa Ciutat d'Eivissa.».
* ↑ «Presentació de "El regust de l'immortal".».
* ↑ «Presentació de "Las cicatrices de la tormenta".».
* ↑ «Presentació de "Las cicatrices de la tormenta".». Arxivat de l'original el 2022-09-26. [Consulta: 25 setembre 2022].
* ↑ «Lliurament premi Ciutat d'Eivissa de narrativa.».
* ↑ Ara. «Jordi Llavina guanya el 43è premi Marià Manent de poesia», 18-11-2019. [Consulta: 26 setembre 2022].
* ↑ «Lliurament premi de conte Valerià Pujol.».
* ↑ «Notificació premi de conte Maties Pallarès.».
* ↑ «Representació de "Flors i Capolls".».
* ↑ «Estrena d'"UHF FAN".».
* ↑ «"Las mentiras del espejo", curtmetratge d'Octavi Franch».
* ↑ «"La suegra", fitxa tècnica.».

## Enllaços externs

* Octavi Franch i López - Lloc web oficial
# Portada/efemèride setembre 3

Jordi Sarsanedas
« 2 de setembre · 3 de setembre · 4 de setembre »