OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Uisenma Borchu

    En aquest nom mongol, el nom és «Borchu» i «Uisenma» és un patronímic, no pas un cognom.
Uisenma Borchu, nascuda Uizenmaagiin Borkhüü (en mongol, Үйзэнмаагийн Борхүү) (Ulaanbaatar, 1 de juny de 1984) és una cineasta i actriu alemanya d'origen mongol. El 1989, es va traslladar amb la seva família de Mongòlia a Alemanya de l'Est, on va créixer. Durant el període 2006-2015, va estudiar cinema documental a la Universitat de Televisió i Cinema de Múnic.

## Filmografia

* 2007: Donne-moi plus (Dona'm més).
* 2011: Himmel voller Geigen (Cel ple de violins).
* 2012: Khuyagaa – Tag im Leben eines Nomadenjungen (Khuyagaa: la vida diària d'un noi nòmad).
* 2012: Preis des Goldes (El preu de l'or).
* 2015: Schau mich nicht so an (No em veieu així).
* 2018: Asphaltgorillas (Goril·les d'asfalt).
* 2020: Schwarze Milch (Llet negra).

## Premis

* 2012: Megaherz Film School Award per Himmel voller Geigen (2011) al 27è Festival Internacional de Cinema Documental de Múnic (DOK.fest Munich), Alemanya.
* 2015: Fipresci Film Critics Prize per a Schau mich nicht so an.
* 2015: Bayerischer Filmpreis (Bavarian Film Awards)
* 2016: «Dona mongola de l'any» de l'Associació per al Desenvolupament de Dones Mongoles a Europa,

## Referènciess

* ↑ «DOK.blog: Wo ist eigentlich Stefania Bona?» (en alemany). Internationales Dokumentarfilmfestival München. Arxivat de l'original el 2020-08-12. [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ Mochiach, Nachum. «Festival Reports: 33rd FilmFest Munich: Women Under Influence» (en anglès). FIPRESCI. Arxivat de l'original el 2016-06-05. [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ «Bayerischer Filmpreis 2015: Alle Preisträger». Bayerischer Rundfunk, 16-01-2015.
# El Caso: Crónica de sucesos

El Caso: Crònica de successos és una sèrie de televisió produïda per la productora Plano a Plano per a Televisió Espanyola. La sèrie narra diferents successos que van aparèixer o podrien haver aparegut en el famós setmanari El Caso. La idea original és de Fernando Guillén Cuervo, qui també protagonitza el repartiment. S'emeté en La 1 en 2016, amb només una temporada.

## Repartiment
### Repartiment principal

* Fernando Guillén Cuervo - Jesús Expósito García
* Verónica Sánchez - Clara López-Dóriga Sanchidrian

### Repartiment recurrent

* Antonio Garrido - Antonio Camacho
* Francisco Ortiz - Miguel Montenegro
* Fernando Cayo - Rodrigo Sánchez
* Gorka Lasaosa - Germán Castro
* Teresa Hurtado de Ory - Paloma García
* Daniel Pérez Prada - Aníbal de Vicente
* Ignacio Mateos - Aparicio Huesca
* Marc Clotet - Gerardo Zabaleta
* Raúl Teixó - Manuel Cabrera

#### Amb la col·laboració especial de

* Natalia Verbeke - Rebeca Martín
* María Casal - Laura López-Dóriga
* Carlos Manuel Díaz - Fernando López-Dóriga
* Blanca Apilánez - Margarita Moyano

## Referències

* ↑ «['El Caso. Crónica de sucesos' no tendrá segunda temporada 'El Caso. Crónica de sucesos' no tendrá segunda temporada]». RTVE, 23-06-2016. [Consulta: 22 desembre 2018].

## Enllaços externs

* {{format ref}} http://www.rtve.es/television/el-caso/. Pàgina web de la sèrie
* {{format ref}} http://www.rtve.es/television/el-caso/personajes/. Personatges de la sèrie
# Corymbium

Corymbium és un gènere de plantes asteràcies. És l'únic gènere dins la subfamília Corymbioideae i de la tribu Corymbieae.
Aquesta espècie és un endemisme de la Cape Province d'Àfrica del Sud, on localment rep el nom de plampers.
Són plantes herbàcies perennes que tenen un rizoma gruixut i pilòs. No té tija i les flors es formen en un escap dret. Les fulles són linears a lanceolades. Dalt de l'escap floral hi ha panícules o corimbes. El fruit és un aqueni.
Aquesta planta produeix molt nèctar que atrau diversos tipus d'insectes. Són plantes adaptades als incendis i floreixen amb abundància després del foc.

## Espècies

* Corymbium africanum
* Corymbium congestum
* Corymbium cymosum
* Corymbium elsiae
* Corymbium enerve
* Corymbium glabrum
* Corymbium laxum
* Corymbium theileri
* Corymbium villosum

## Referències

* 1 2 Flann, C (ed) 2009+ Global Compositae Checklist
* ↑ Linnaeus, Carl von. 1753. Species Plantarum 2: 928
* ↑ 1932 il·lustració de Rudolf Marloth, published in The Flora of South Africa, 1932
* ↑ Panero, J. and V. A. Funk. (2009). New tribes in Asteraceae. Arxivat 2011-07-27 a Wayback Machine. Phytologia 91(3), 568-70.
* 1 2 3 4 5 Nordenstam, B. and V. A. Funk. Corymbieae. Arxivat 2013-12-04 a Wayback Machine. In: Funk, V. A., et al. Systematics, Evolution, and Biogeography of Compositae. Vienna, Austria: International Association for Plant Taxonomy (IAPT). 2009. pp.487-91.
* ↑ Corymbium. The Plant List.

## Enllaços externs

* Species listing: Corymbium. Red List of South African Plants. South African National Biodiversity Institute.
# Corynocarpus

Corynocarpus és l'únic gènere de plantes amb flors dins la família Corynocarpaceae. Conté sis espècies que són plantes natives de Nova Guinea a Nova Zelanda i illes de l'Oceà Pacífic occidental.

## Taxonomia

* Corynocarpus australasicus C. T. White
* Corynocarpus cribbianus (F. M. Bailey) L. S. Sm.
* Corynocarpus dissimilis Hemsl.
* Corynocarpus laevigatus J. R. Forst. & G. Forst.
* Corynocarpus rupestris Guymer
* Corynocarpus similis Hemsl.

## Referències

* ↑ Angiosperm Phylogeny Group «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG III» (PDF). Botanical Journal of the Linnean Society, 161, 2, 2009, pàg. 105–121. Arxivat de l'original el 2017-05-25. DOI: 10.1111/j.1095-8339.2009.00996.x [Consulta: 26 juny 2013]. Arxivat 2017-05-25 at Archive-It

## Enllaços externs

* John Sawyer, Bruce McFadgen and Paul Hughes. «Karaka (Corynocarpus laevigatus J. R. et G. Forst.) in Wellington Conservancy (excluding Chatham Islands)» (PDF). Department of Conservation.
* W. Botting Hemsley «On the genus Corynocarpus Forst. with descriptions of two new species». Annals of Botany, 17, 4, 1903, pàg. 743–760.
* W. R. Philipson «Corynocarpus J. R. & G. Forst. – an isolated genus». Botanical Journal of the Linnean Society, 95, 1, 1986, pàg. 9–18. DOI: 10.1111/j.1095-8339.1987.tb01832.x.
# Cos de Bastoners de Ballets de Catalunya

El Cos de Bastoners de Ballets de Catalunya és una de les sis seccions de l'esbart Ballets de Catalunya. Les altres cinc són la secció infantil, la juvenil, el cos de dansa, el Ball de Plaça i els Antics Dansaires.
L'esbart Ballets de Catalunya es va crear l'any 1953 com a associació cultural, i de sempre s'ha dedicat a recuperar i difondre les danses tradicionals i populars de totes les terres de parla catalana. Des del primer moment, l'esbart va tenir un Cos de Bastoners, que fa actuacions pel seu compte i també apareix dins els espectacles de l'esbart. Els balladors duen mocador al cap, mocador encreuat al pit i faldellí vemells o blaus amb rivet groc, i camalls als turmells vermells.
El cos de dansa es dedica a representar l'ampli repertori d' places, carrers i escenaris. Les seccions infantil i juvenil tenen una tasca formativa i divulgativa del patrimoni tradicional entre nens i joves; la secció infantil inclouelsinfants de sis a deu anys, i la juvenil els nois d'onze a catorze. Per als pares interessats a conèixer les danses, hi ha la secció Balls de Plaça. I també hi ha la secció Antics Dansaires, on s'apleguen balladors veterans; fou creada el 2003, amb motiu del cinquantè aniversari. Les representacions dels espectacles porten l'acompanyament musical del grup De Soca-rel, format el 1990 en el si de l'esbart però que també fa concerts propis.
Cada any, l'esbart celebra tres festes al carrer d'Enric Granados, a tocar de la seva seu: la de la Castanyada per Tots Sants, la del dissabte de Carnestoltes, i la Festa de Primavera, el primer o segon dissabte de juny.

## Referències

* ↑ «Cos de Bastoners de Ballets de Catalunya». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Crateromys schadenbergi

Crateromys schadenbergi és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids conegut a partir de pocs espècimens. És endèmic de les Filipines, on viu a altituds d'entre 2.000 i 2.500 msnm. Es tracta d'un animal arborícola. El seu hàbitat natural són els boscos dominats per roures. Està amenaçat per la destrucció del seu medi a conseqüència de l'expansió dels camps de conreu i la caça. Aquest tàxon fou anomenat en honor del químic alemany Alexander Schadenberg.

## Referències

* ↑ Heaney, L. et al. Crateromys schadenbergi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 12 gener 2018.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 360. ISBN 978-0801893049.
# Creu de terme coberta

La Creu de terme coberta és una obra gòtica de la Selva del Camp (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de terme situada a l'antiga cruïlla de la carretera vella d'Alcover i el camí de la Mare de Déu que condueix a l'ermita de Paret Delgada, actualment accés secundari de la vila de la Selva del Camp. Aquesta creu inicialment no era coberta. Es va cobrir al segle xvi. S'aixeca damunt una plataforma quadrangular de més d'un metre d'alçada. De cada cantonada surt una pilastra de pedra picada que sosté una teulada a quatre vessants, coronada per una senzilla creueta de ferro.
Com la creu original es va perdre, en el seu lloc es va instal·lar la Creu del Cantó d'en Vaquer, de la qual es conservava el motlle. Es tracta d'una creu llatina amb la superfície dels braços decorada amb fulles de card, àngels i altres motius ornamentals. Està presidida per Crist crucificat, a l'anvers, i per la Verge amb el Nen, al revers. El nus de la creu està configurat per una motllura octogonal amb imatges de sants separades per pinaclets. El fust és una esvelta columna de pedra picada, de secció vuitavada.

## Història

Aquesta creu gòtica, sense coberta, data de 1297, i es cobreix posteriorment durat el segle xiv. Va ser destruïda l'any 1936, i en ser restaurada l'any 1953 es va col·locar una rèplica de la creu del Cantó d'en Vaquer (creu i nus), del segle xiv, de la qual se'n conservava el motlle. Recentment restaurada el 1990. La creu coberta era la fita inicial o terminal en els solemnes trasllats de la imatge de la Mare de Déu de Paretdelgada a la vila per motius diversos. També era el lloc on es rebia a l'arquebisbe quan aquest anava a la vila procedent d'Alcover o de Valls.

## Referències

* 1 2 3 «Creu de terme coberta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Creu de terme coberta». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Crioclàstia

La crioclàstia o gelifracció, és un tipus de meteorització física. La crioclàstia es refereix a l'esberlament degut als processos de congelació i desgel en les fissures de les roques. L'extensió de les conseqüències de la crioclàstia depèn menys de la intensitat del fred que del contrast entre els períodes de gelada i desgelament. A l'entrada de les coves situades a certa altitud i als deserts o zones àrides, on la temperatura pot baixar fàcilment sota zero durant la nit o a causa de canvis climàtics ràpids, és on es troben formes de crioclàstia amb més freqüència.

## Referències

* ↑ «gelifracció». A: Diccionari multilingüe de la ciència del sòl [Consulta: 11 novembre 2021].

## Vegeu també

* Roca
* Tartera
* Lapiaz
# Crioconita

La crioconita és una mena de fang format per residus de combustió de motors, incendis, centrals tèrmiques, erupcions volcàniques, etc., que presenta un color molt fosc i, en ser dipositada pel vent sobre el gel de glaceres o de la banquisa, en redueix considerablement l'albedo i n'accelera la fusió, produint sovint uns forats generalment subcirculars de dimensions variables.

## Bibliografia

* National Geographic (castellà) juny 2010, pg.55

## Enllaços externs

* http://www.whoi.edu/page.do?pid=10897&i=5163&x=241
# Ctenomys colburni

Ctenomys colburni és una espècie de mamífer rosegador histricomorf de la família dels ctenòmids. És endèmica de l'Argentina. El seu nom específic, colburni, és en honor d'E. A. Colburn, un col·lega de Joel Asaph Allen.

## Referències

* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 82. ISBN 978-0801893049.
# Ctenomys bidaui

Ctenomys bidaui és una espècie de mamífer rosegador de la família dels ctenòmids. És endèmic de la península Valdés, a la província argentina de Chubut. El seu hàbitat natural és l'estepa arbustiva. Es tracta d'un tuco-tuco de mida mitjana. Té una llargada total de 205-253 mm, la cua de 53-73,2 mm i un pes de 105-165 g. Fou anomenat en honor del biòleg argentí Claudio J. Bidau.

## Referències

* ↑ Teta, P.; D'Elía, G. «Uncovering the species diversity of subterranean rodents at the end of the World: three new species of Patagonian tuco-tucos (Rodentia, Hystricomorpha, Ctenomys)» (en anglès). PeerJ, 8, 2020, pàg. e9259. DOI: 10.7717/peerj.9259. ISSN: 2167-8359.
# Ctenomys budini

Ctenomys budini és una espècie de mamífer rosegador de la família dels ctenòmids. És endèmic del sud-est de la província de Jujuy (Argentina). Se sap molt poca cosa sobre el seu hàbitat i la seva història natural. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.
El seu nom específic, budini, és en honor del col·leccionista i explorador suïssoargentí Emilio Budin, que envià molts espècimens a Oldfield Thomas.

## Referències

* ↑ Bidau, C.; Lessa, E.; Ojeda, R. Ctenomys budini. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 gener 2015.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 62. ISBN 978-0801893049.
# Ctenomys bicolor

Ctenomys bicolor és una espècie de mamífer rosegador histricomorf de la família dels tuco-tucos. A data de 2015, era conegut a partir d'un sol espècimen que tenia una llargada de cap a gropa de 230 mm i una cua de 95 mm. És endèmic de l'estat brasiler de Rondônia. Anteriorment era considerada una subespècie de C. minutus, però el 2013 fou elevat a la categoria d'espècie basant-se en anàlisis moleculars i morfològiques.

## Referències

* ↑ James L. Patton; Ulyses F. J. Pardiñas; Guillermo D'Elía Mammals of South America, Volume 2: Rodents. University of Chicago Press, 2015, p. 215. ISBN 022616960X.
* ↑ Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.
* ↑ Stolz, J.; Gonçalves, G.; Leipnitz, L.; Freitas, T.O. «DNA-based and geometric morphometric analysis to validate species designation: A case study of the subterranean rodent Ctenomys bicolor» (en anglès). Genetics and Molecular Research, 12, 2013, pàg. 5.023-5.037.
# Criș

El Criș - (hongarès) Körös - és un riu que transcorre per l'oest de Romania i l'est d'Hongria. Està format per la confluència dels rius Crișul Alb i Crișul Negru, prop de Ghiula (ciutat hongaresa a la frontera amb Romania). El riu Crișul Repede s'incorpora al riu Criș prop de Gyoma. Els tres rius neixen a les muntanyes Apuseni, a Romania. Finalment desemboca per l'esquerra al Tisza a l'alçada de Csongrád.

## Referències

* ↑ «Criș». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Crișul Negru

El Crişul Negru - (hongarès) Fekete-Körös - és un riu de l'oest de Romania (Transsilvània) i sud-est d'Hongria (comtat de Békés). Neix a les muntanyes Apuseni, a Romania. Discorre a través de les ciutats de Ştei i Beiuş a Romania. S'uneix al riu Crișul Alb a pocs quilòmetres de la ciutat de Gyula per formar el riu Criș.

## Afluents

Els rius següents són afluents del riu Crișul Negru:
* Esquerra: Criștior, Pârâul Țarinii, Briheni, Valea Mare (Cusuiuș), Tărcăița, Finiș, Căldărești, Șerpoasa, Valea Mare (Șuncuiș), Arman, Hălgaș, Fieghiu, Poclușa, Crișul Mic, Rătășel, Beliu, Răchest, Teuz
* Dreta: Crișul Nou, Crișul Băița, Valea Neagră, Crăiasa, Crișul Pietros, Talpe, Mizieș, Nimăiești, Ioaniș, Valea Roșie, Prisaca, Săliște, Holod, Pusta, Saraz, Valea Nouă

## Referències

* ↑ Planul de management al riscului la inundații - Administrația Bazinală de Apă Crișuri, p. 7
* ↑ Atles cadastral de l'aigua de Romania Arxivat 2022-09-22 a Wayback Machine. (en romanès). Bucharest: Ministerul Mediului. 1992. p. 106-113 River code: IV.1.67
# Curs alt del riu Millars

El curs alt del riu Millars comprèn les poblacions de Vilanova de la Reina, la Font de la Reina, Benafer, Montant, Montanejos, la Pobla d'Arenós, Aranyel, Cirat, Torre-xiva, Toga, Espadella, Argeleta, Vallat, Fanzara i Ribesalbes. Conté una superfície d'unes 10.014 hectàrees.
Està declarat lloc d'importància comunitària per la Generalitat Valenciana.

## Característiques

És una zona bàsicament fluvial que comprèn el tram alt i mitjà del curs del riu Millars. En la major part de la zona delimitada, són precisament els hàbitats lligats al riu les que motiven la seua delimitació. Però, en la capçalera del riu, s'ha considerat d'interès incloure a més, a més, una zona muntanyosa caracteritzada sobretot per l'interès dels seus ecosistemes forestals.

## Hàbitats i espècies

La zona capçalera a la que s'ha al·ludit anteriorment alberga interessants hàbitats forestals, com les carrascals (9340), roures de Quercus pyrenaica (9230) i sobretot boscos de Pinus sylvestris amb Juniperus sabina (9560). Les parets rocoses del curs del riu alberguen hàbitats com les pendents rocoses calcícoles (8210), mentre que al llarg del cabal predomina com és lògic el riu cabal permanent (3280), a més dels boscos de ribera, com les fresnedes termòfiles (9180), Nerio-Tamaricetea (9220), prats humits de Molinio-Holoschoenion (6420), etc.
En referència a les espècies, convé destacar per la seua rellevància -i a més d'una notable varietat de ratspenats- les associades de nou al riu, com Chondrostoma toxostoma, Rutilus arcasii, etc.

## Vegeu també

* Llista d'espais naturals del País Valencià
* Riu Millars

## Enllaços externs

* Generalitat Valenciana. Conselleria de Medi Ambient Aigua Urbanisme i Habitatge Arxivat 2009-12-07 a Wayback Machine.
# DeVotchKa

DeVotchKa és un conjunt de quatre membres multi-instrumental i vocal. Prenen el seu nom de la paraula russa devochka (девочка), que significa "nena". Amb seu a Denver, Colorado, el quartet està format per Nick Urata, que canta i toca el theremin, la guitarra, el bouzouki, el piano i la trompeta; Tom Hagerman, que toca el violí, l'acordió i el piano; Jeanie Schroder, que canta i toca la tuba, el contrabaix i la flauta; i Shawn King, que toca la percussió i la trompeta. Està associat amb el moviment del Denver Sound.
DeVotchKa és un grup molt difícil de catalogar, ja que utilitzen una gran varietat d'inusuals instruments en la música actual. Per aquest motiu ha rebut les etiquetes més dispars: folk, rock, polca o música de circ.
Originalment eren una banda de xous de burlesque. En els seus primers anys, DeVotchKa també va anar de gira amb la model Dita von Teese. Nombroses gires a nivell nacional i enregistraments fets de manera pròpia els van portar a tenir nombrosos seguidors al món underground.
El grup es va fer conegut per al públic nord-americà en compondre la música per a la pel·lícula Petita Miss Sunshine i ser nominats per un Grammy el 2006.

## Discografia

* SuperMelodrama (2000)
* Triple X Tango (2002)
* Una Volta (2003)
* How It Ends (2004)
* Curse Your Little Heart (EP) (2006)
* Little Miss Sunshine (banda sonora) (2006)
* A Mad & Faithful Telling (2008) No. 29 Independent Albums Chart/ No. 9 Heatseakers (Billboard U.S.)
* I Love You, Philip Morris banda sonora (2009)
* 100 Lovers (2011) No. 74 U.S.
* Ruby Sparks (2012)
* This Night Falls Forever (2018)
Altres aparicions
* Nightmare Revisited - "Overture" (2008)
* Live at KEXP Vol.5 - "How It Ends" (2009)
* Starbuck's Sweetheart - "Hot Burrito No. 1" (2009)
* Songs From The Point ! - Harry Nilsson cover album (2009)

## Referències

* ↑ Detalls a indienauta.com
* ↑ http://www.allmusic.com/artist/devotchka-mn0000207290 Detalls a allmusic.com
* ↑ «Little Miss Sunshine (2006) – Soundtrack». imdb.com.

## Enllaços externs

* DeVotchKa - Lloc web oficial
# David XII de Kartli i Kakhètia

David Bagration, dit David XII de Geòrgia (Tbilisi, 1 de juliol de 1767 - Sant Petersburg, 13 de maig de 1819) fou un Príncep georgià i cap de la casa reial de Kartli i Kakhètia.
Era el fill gran de Jordi XII de Kartli i Kakhètia i de la reina Kéthévane Andronicatxvili. Va ser confirmat com a hereu pel Tsar Pau I de Rússia el 18 d'abril de 1799. Va succeir al seu pare el 1800 però no va ser confirmat. El 1801 els russos annexaren el país. Traslladat a Sant Petersburg amb escorta militar russa el 18 de febrer de 1803, va obtenir diversos graus a l'exèrcit rus. Casat amb Hélène Abamelik (+ 1770) filla única del príncep Svimon (Agou) Abamelik. No van tenir fills.
Va morir a Sant Petersburg el 13 de maig de 1819. El seu germà Ioani (Kniaz Ivan Guiórguievitx Gruzinski, nascut a Tbilisi el 8 de juny de 1768) el va succeir com a cap de la casa reial, fins que va morir a Sant Petersburg el 15 de febrer de 1839.

## Enllaços externs

* Genealogia

## Bibliografia

Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Cuina creativa

El terme cuina creativa va ser utilitzat per primer cop per Ferran Adrià. per a definir el seu estil de cuina. La cuina creativa sorgeix en el moment en què a algú se li ocorre crear noves combinacions de tècniques i productes, noves maneres de presentar el menjar a partir de la seva pròpia imaginació, creant noves experiències. Es basa en la història i cultura gastronòmica pròpia, productes locals en la major part, i la cerca de sorpresa, innovació i de vegades tocs d'humor.
Es diferencia de l'antiga cuina burgesa del segle xix, i especialment de la llavors anomenada nouvelle cuisine ("nova cuina") francesa en què, al contrari d'aquesta, no cerca el barroquisme ni el miniaturisme de les presentacions, sinó que es basa en una cerca d'harmonia i gust estètic tant en el gust com a l'olor i la vista, de vegades fins i tot al so. Tampoc és esnob per quant als productes, els ingredients usats no són forçosament productes a la moda i exageradament cars (a la cuina antiga francesa, típicament el caviar, les ostres, el fetge gras, etc.) sinó en productes de bona qualitat, locals, frescos i de temporada (per exemple, ho pot ser una verdura, com el calçot, o un peix com el verat). No es busca amagar els gustos, subtilitzar-los, sinó al contrari, que els ingredients siguin fàcilment recognoscibles. Així, es prescindeix en general de la nata i de salses i elements lletosos, es creen les escumes per substituir les mousse, etc. S'incorporen tècniques tradicionals, com la destil·lació i el fumat, per exemple, o s'apliquen tècniques tradicionals a altres productes, per exemple, a Dinamarca, es fa brandada amb salmó local. S'hi apliquen conceptes de les belles arts i de la filosofia, com la desconstrucció i l'esferificació. S'arraconen les verduretes mini, els congelats, l'espolvorejat de julivert sec picat i els adornos innecessaris amb nata muntada. El cuiner es preocupa pels aspectes nutricionals i de salut del seu menú.
La cuina creativa casolana seria una cuina cuidada a la presentació, o amb una petita novetat particular. Això ja és habitual a la cuina tradicional a les llars de moltes cultures, com per exemple a la mediterrània. Per a sorprendre realment i la nova experència que proposen els restaurants, són tècniques que necessiten tecnologies i màquines especials, i molt de temps de treball per personal qualificat. Sol ser una cuina cara, a acusa d'això, però que els mateixos que la fan reconeixen que ès esporàdica, per a gaudir d'una experiència diferent un dia particular, com qui va un dia a visitar una exposició de pintura o a un parc d'atraccions.

## Referències

* ↑ A molts els sembla que el mot creativitat és massa important per al menjar Article de Fietta Jarque, publicat a El País, 6 d'agost de 2005.