OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Felip Cortiella i Ferrer

Felip Cortiella i Ferrer (Barcelona, 9 de novembre de 1871 - 1937) va ser un dramaturg, poeta, narrador i tipògraf anarquista i catalanista.
Era fill de Ferran Cortiella i Salvador natural de Vila-seca i de Maria Ferrer i Prats natural de Rubí. Va fundar la Companyia Lliure de Declamació i l'Agrupació Avenir. L'autor és el representant del teatre social en català a la seva època.
Va introduir el teatre de Henrik Ibsen als Països Catalans, que també va traduir, així com l'alemany Gerhart Hauptmann o els francesos Maurice Donnay, Eugène Brieux i Octave Mirbeau, entre d'altres. També va escriure estudis sobre teatre, obres de teatre pròpies, va fundar companyies de teatre, publicacions i va col·laborar amb diverses entitats culturals.
Va tenir un carrer a Barcelona amb el seu nom (l'actual carrer dels Àngels) des de l'any 1937 fins a l'ocupació feixista.

## Sindicalisme

Va treballar de caixista a l'editorial L'Avenç. Va formar part, com a tipògraf sindicalista afiliat a la CNT, primer de la Societat Tipogràfica de Barcelona; i a partir de 1882 de La Solidaria, la seva escissió anarquista; amb companys tipògrafs com Emili Guanyavents, autor de la lletra actual d'Els Segadors, i Eudald Canibell, bibliotecari de la Biblioteca Pública Arús.
En 1917 li van oferir dirigir el periòdic Solidaridad Obrera, però va rebutjar el càrrec perquè considerava que s'havia de publicar en català. En 1920 va crear el periòdic Avenir, anarquista i en català, que també dirigiria. Fou enterrat al Cementiri de les Corts.

## Obres destacades
### Teatre

* El goig de viure (1896)
* Els artistes de la vida (1898)
* Els mals pastors (1901)
* Dolora (1903)
* El morenet (1904)
* La brava joventut
* Flametes del gran amor

### Poesia

* Anarquines (1908), llibre de poemes que inclou el poema A la llengua catalana.

### Narrativa

* El plor de l'auba (1901), sobre les festes modernistes de Sitges.
* Els precursors (1918)

## Vegeu també

* Teatre sociològic

## Referències

* ↑ «cortiella». [Consulta: 11 novembre 2020].
* ↑ Antoni Ferrando i Francés, Miquel Nicolás Amorós; Història de la llengua catalana, Editorial UOC, 2011. ISBN 9788497883801 (català)
* ↑ Concepción Fernández Soto, Claves socioculturales y literarias en la obra de Eugenio Sellés y Ángel (1842-1926). Una aproximación al teatro español de finales del siglo XIX, Universidad Almería, 2006. ISBN 9788482408057 (castellà)
* ↑ Francesc Foguet i Boreu, Teatre, guerra i revolució: Barcelona, 1936-1939, L'Abadia de Montserrat, 2005, ISBN 9788484157236 (català)
* Ferran Aisa: La cultura anarquista a Catalunya, Edicions de 1984, Barcelona, 2006.

## Enllaços externs

* Felip Cortiella (català)
* Documentació manuscrita a la Biblioteca de Catalunya.
# Vicepresident del Parlament Europeu

Hi ha catorze vicepresidents del Parlament Europeu que ocupen el lloc del president al capdavant de la sessió plenària del Parlament Europeu quan el president no ho pot fer personalment.
Els vicepresidents són membres de la Mesa i presideixen la plenària quan el president no hi és. El president també pot delegar qualsevol deure, tasca o competència a un dels vicepresidents. Tres dels vicepresidents són designats per la Conferència de Presidents i tradicionalment han tingut més poder que els altres, gràcies al dret de participar en el Comitè de Conciliació.

## Vicepresidents

A data d'1 de juliol del 2014, en ordre de precedència:
| | Membres | Grup | Estat | Vots |
| 1 | Antonio Tajani | PPE | Itàlia | 452, 1a ronda |
| 2 | Mairead McGuinness | PPE | Irlanda | 441, 1a ronda |
| 3 | Rainer Wieland | PPE | Alemanya | 437, 1a ronda |
| 4 | Ramón Luis Valcárcel | PPE | Espanya | 406, 1a ronda |
| 5 | Ildikó Pelczné Gáll | PPE | Hongria | 400, 1a ronda |
| 6 | Adina-Ioana Vălean | PPE | Romania | 394, 1a ronda |
| 7 | Sylvie Guillaume | S&D | França | 406, 2a ronda |
| 8 | Corina Crețu | S&D | Romania | 406, 2a ronda |
| 9 | David-Maria Sassoli | S&D | Itàlia | 394, 2a ronda |
| 10 | Olli Rehn | ALDE | Finlàndia | 377, 3a ronda |
| 11 | Alexander Graf Lambsdorff | ALDE | Alemanya | 365, 3a ronda |
| 12 | Ulrike Lunacek | Verds/ALE | Àustria | 319, 3a ronda |
| 13 | Dimitrios Papadimoulis | EUA-EVN | Grècia | 302, 3a ronda |
| 14 | Ryszard Czarnecki | CRE | Polònia | 284, 3a ronda |

## Substitucions

Al ple del dia 12 de novembre de 2014 es va aprovar l'elecció de Ioan Mircea Pașcu com a nou vuitè Vicepresident del Parlament Europeu en substitució de Corina Crețu que es traslladà a la Comissió Europea. Pașcu és de Romania i pertany al grup europeu Aliança Progressista de Socialistes i Demòcrates igual que la seva antecessora.

## Referències

* ↑ New European Conservatives group in disarray over renegade MEP, ANDREW WILLIS 14 juliol 2009 (anglès)
* ↑ «Acta, martes 1 de julio de 2014. Elección de los Vicepresidentes (primera, segunda y tercera votación)». [Consulta: 25 juliol 2015].
* ↑ «Debate sobre la evasión fiscal en la apertura del pleno», 12-11-2014. [Consulta: 25 juliol 2015].
# Sajolida silvestre

La sajolida silvestre (Satureja montana) és una planta aromàtica perenne dins la família de les lamiàcies. És una planta nativa de les regions temperades i càlides del sud d'Europa, incloent el mediterrani ibèric. És un subarbust semiperennifoli que arriba a fer 40 cm d'alt. Les fulles són oval-lanceolades, 1–2 cm de llargada i de 5 cm d'amplada. Les flors són blanques.

## Cultiu i usos

És fàcil de cultivar, és una planta atractiva per usar en les vores de qualsevol hort de plantes aromàtiques o culinàries. Li cal, com a mínim, sis hores de sol al dia i un terra que dreni bé. S. montana 'Nana' és una cultivar nan. En climes temperats entra en dormància durant l'hivern i li cauen les fulles, les quals tornen a sortir a la primavera sense necessitat d'esporgar-li les tiges. Resisteix força les glaçades. La collita es fa a l'estiu quan és florida i es pot usar fresca o assecada.
La sajolida silvestre i la sajolida de jardí s'han utilitzat pel seu gust lleugerament picant i, a més de ser una de les herbes de les olives tradicionals, acompanyen bé qualsevol plat de bolets, amanides de patates o dins d'embotits i els frankfurts alemanys.
També es fa servir cultivada al costat de les mongeteres per allunyar-ne el corcó i en els rosers redueix la malaltia del míldiu i l'atac dels pugons (àfids).

## Ús medicinal

S'ha suggerit que la Satureja montana té propietats antisèptiques, aromatitzants, carminativa, i bona per la digestió. També s'usa com expectorant. Les seves virtuts són superiors a les de la sajolida de jardí. Presa internament s'ha dit que és un remei pels còlics i un guariment de la flatulència i per altres afeccions intestinals o pels dolors de la menstruació, però no es prescriu en dones embarassades. En fitoteràpia tradicional la sajolida de jardí es considera afrodisíaca i, al contrari, la sajolida silvestre seria anafrodisíaca (inhibidora del desig sexual).
L'oli essencial medicinal inhibeix el creixement de Candida albicans i també es fa servir per combatre l'alopècia.

## Referències

* ↑ «winter savory». Arxivat de l'original el 2014-12-30. [Consulta: 1r setembre 2013].
* ↑ Plants for a Future
* ↑ Oberg K, Rolling L, Oberg C. in The Journal of the Utah Academy of Sciences, Arts, and Letters. 2005;82:60-72

## Enllaços externs

* Grieves, A Modern Herbal
# Ajuntament de la Galera

L'Ajuntament de la Galera és un edifici del municipi de la Galera inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Edifici aïllat de planta baixa i dos pisos al carrer Sant Llorenç i davant de la plaça d'Espanya. A més de la funció d'ajuntament també acull el jutjat de pau, la biblioteca municipal i el consell d'esports. No es coneix l'antic emplaçament de l'ajuntament. Se sap, però, que a on hi ha l'actual ajuntament abans hi havia una bassa d'aigua que donava nom a un carrer.
Es tracta d'un edifici de planta quadrada buit a la part central on hi ha l'escala d'accés als diferents pisos i dependències. La façana és tota de mamposteria ordinària sense arrebossar i totes les obertures -repartides de manera regular i ordenada-menys les del segon pis que estan emmarcades amb carreus regulars de pedra. Les finestres del del segon pis i les línies ornamentals d'imposta estan realitzades amb maons. Sobre la porta hi ha la data de construcció: 1906- i en part destacada hi ha un escut.

## Referències

* 1 2 3 «Ajuntament de la Galera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Ajuntament de la Galera». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Francisco de Toledo

Francisco de Toledo (Oropesa, Toledo, 1516 - Escalona, Toledo, 1582), comte d'Oropesa, va ser administrador colonial i virrei del Perú (1569-1581), durant el regnat de Felip II, amb l'objectiu de posar fi a les sublevacions dels pobles indígenes i consolidar els drets i privilegis reials sobre els dels encomenderos. Va prendre possessió del càrrec el novembre de 1569, substituint el virrei interí Lope García de Castro.
A Francisco de Toledo se'l considera el primer organitzador del virregnat peruà, ja que va establir les bases del que seria el sistema colonial del Perú. Durant el seu mandat, va regular el funcionament de l'encomienda i la mita, que va convertir en la millor forma de garantir mà d'obra barata per a tasques agràries, de construcció i mineres, com les mines de Potosí o de Huancavelica. També va reordenar la població indígena en un sistema de pobles, seguint el patró espanyol, que van rebre el nom de reducciones.
Un dels fets més destacats del seu mandat va ser la implantació al Perú del Tribunal del Sant Ofici de la Inquisició, el 1570. Es tractava de l'únic tribunal amb poder per litigar i jutjar els delictes ideològics i religiosos a les colònies espanyoles d'Amèrica.
El 1572 va posar fi a la resistència inca a Vilcabamba, tot ordenant la destrucció del lloc. Allà va capturar Túpac Amaru, el darrer sobirà inca, que va degollar a la ciutat de Cusco, mort que fou desaprovada pel mateix rei espanyol. També cal destacar la creació de l'Armada de la Mar del Sud, amb l'objectiu de lluitar contra les activitats de pirates anglesos, com Francis Drake, que començaven a arribar a la regió.
Va finalitzar el seu mandat el 1581, quan va ser substituït per Martín Enríquez de Almansa, i va retornar a Espanya, on va morir el 1582, a la ciutat toledana d'Escalona.

## Vegeu també

* Història del Perú
* Història d'Espanya
* Llistat de Virreis del Perú
# Vivir mata

Vivir mata és una pel·lícula mexicana filmada en 2001 i estrenada el 25 de gener de 2002, dirigida per Nicolás Echevarría i escrita per Juan Villoro, basada en la seva novel·la La casa pierde. Protagonitzada per Daniel Giménez Cacho i Susana Zabaleta, va ser exhibida al festival de Palms Springs i va obtenir una nominació a la millor banda sonora en la XLV edició dels Premis Ariel de l'Acadèmia Mexicana d'Arts i Ciències Cinematogràfiques de 2003.

## Argument o sinopsi

A la ciutat més gran del món (Mèxic, D. F.), Diego i Silvia tenen una trobada amorosa excepcional basat en l'engany. Durant una llarga jornada del dia cap a la nit, en un ambient delirant on tot sembla fora de control, la parella descobreix que per viure el veritable amor, a vegades cal mentir.

## Repartiment

* Daniel Giménez Cacho como Diego.
* Susana Zabaleta como Silvia.
* Alejandra Gollas como Regina.
* Luis Felipe Tovar como Chepe.
* Emilio Echevarría como Helmut.
* Diana Bracho como reportera.
* Javier "Cha!" Ramírez como locutor.
* Luisa Sáenz como locutora.
* Gustavo Sánchez Parra como Encargado de vulcanizadora
* Ciro Gómez Leyva.
* Pilar Alvarez Lasso.

## Producció

Vivir mata es va rodar entre el 10 de febrer i l'11 de maig de 2001 a la Ciutat de Mèxic a l'avinguda Jalisco, la avinguda Revolución, la Cabeza de Juárez al municipi de Nezahualcóyotl així com les delegacions Cuauhtémoc, Miguel Hidalgo i Venustiano Carranza. La producció va ser a càrrec d'Epigmenio Ibarra, Inna Payán, Eckehardt Von Damm, Sebastián Silva, Enrique Ortiga, Matthías Ehrenberg, Christian Vadelievre, Carlos Payán Velver, José Antonio Alonso, Guillermo González Guajardo, Carlos Creel Carrera, Fernando Blumenkron, Jorge Serrano, Roberto Rodríguez, César Montemayor, Humberto Zesati, Twentieth Century Fox, Titán Producciones, Argos Cinema, Videocine, el Consell Nacional per a la Cultura i les Arts, l'Instituto Mexicano de Cinematografía i el Fons per a la Producció Cinematogràfica de Qualitat. La música va estar a càrrec de Mario Lavista, la supervisió, la producció musical per Ruy García i la coordinació i assessoria musical per part d'Héctor Martínez. Va ser estrenada el 18 de gener de 2002 a les sales de les cadenes Cinemark, Cinépolis, Multicinemas, Metrópolis i Lumiere.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Vivir mata». [Consulta: 20 gener 2016].
* ↑ Cineteca Nacional. Expediente A-03726 del Centro de Documentación de la Cineteca Nacional. México.

## Enllaços externs

* Vivir mata a YouTube
# Felip Dalmau II de Rocabertí

Felip Dalmau II de Rocabertí i de Castre-Pinós (o de Castro) fou vescomte de Rocabertí, fill del vescomte Jofre VII de Rocabertí i Joana de So i de Castro, des de 1479 fins a 1512. Amb tot ja estava associat al govern del vescomtat des de 1476, ja que el seu pare estava malalt, però és possible que durant el cautiveri del pare també s'hagués encarregat del govern vescomtal, juntament amb la seva mare i el seu oncle Dalmau Climent de Rocabertí. Com el seu pare continuà amb els plets sobre la possessió de la baronia de Verges, en mans del seu cosí Onofre de Rocabertí. El 1483 va donar la baronia de Sant Llorenç de la Muga, recent alliberada dels francesos, i el lloc de Terrades al seu germà Pere de Rocabertí i de Castro.

## Núpcies i descendències

Es casà amb:
* Isabel (o Elisabet) de Rocabertí, filla de Pere de Rocabertí, baró de Sant Mori. Fills:
** Martí Onofre I de Rocabertí, l'hereu.
** Jofre, mort de petit.
** Estefania.
* Constança de Bellera
** Francesc de Rocabertí, casat amb Beatriu Joana de Pau i originaris del llinatge dels Rocabertí-Pau-Bellera.
** Maria de Rocabertí, casada amb Joan d'Albion.
** Alfons
** Felip, mort el 1515.
** Anna
# Loenen

Loenen és un antic municipi de la província d'Utrecht, al centre dels Països Baixos. L'1 de gener de 2009 tenia 8.488 habitants repartits per una superfície de 27,32 km² (dels quals 2,33 km² corresponen a aigua). L'1 de gener 2011, es va fusionar amb Maarssen i Breukelen per formar el nou municipi de Stichtse Vecht.

## Centres de població

Loenen aan de Vecht, Loenersloot, Nieuwersluis, Nigtevecht, Vreeland.

## Enllaços externs

* www.loenen.nl Arxivat 2007-07-04 a Wayback Machine.
# Saió

El saió (plural saions, llatí: Saionii) era el servidor d'un magnat visigot, que administrava un lot de terra dins els dos terços d'hisenda que corresponien a cada magnat visigot, i per concessió d'aquest. Té el mateix origen etimològic que «saig».
# Ajuntament de la Jonquera

L'Ajuntament de la Jonquera és el consistori del municipi de la Jonquera inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A la llinda de la porta d'entrada trobem la data "1751".

## Descripció

És una casa de planta rectangular que consta de planta baixa i pis, situada al centre del poble. A sobre d'aquest i només ocupant la meitat de l'espai total de la planta s'aixeca una altra estança, a manera de golfes, amb un ample finestral que dona a la façana principal (plaça). L'altra meitat de l'espai queda terrassada. L'edifici té dos crugies paral·leles a la façana principal; la de Llevant està dividida en tres estances cobertes per voltes de llençol suportades per parets de pedra, mentre que la de ponent està coberta per un porxo de pedra grassa. A la banda de migdia hi ha un pas porxat. Tot l'exterior ha estat arrebossat a excepció dels emmarcaments de les portes fets amb carreus ben escairats. A la part superior del pis trobem com a motius decoratius tres óculs cecs i una petita fornícula.

## Referències

* 1 2 «Ajuntament de la Jonquera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Frontera entre Indonèsia i Timor Oriental

La frontera entre Indonèsia i Timor Oriental és l'única frontera terrestre d'aquest últim país. La longitud total de 253 km es divideix en dos segments causa de l'existència de l'enclavament timorès d'Oecusse.

## Història

Aquesta frontera fou establerta en 1851 amb alteracions den 1859 com a frontera entre els possessions portugueses i neerlandeses a través de la divisió dels regnes timorencs de Servião e Belos. En 1904 es va signar a La Haia una convenció luso-neerlandesa per al traçat de la frontera, de la que no se n'han fet més alteracions. Posteriorment, fou modificada per sentència arbitral de 1914.
Després de la proclamació d'independència de Timor Oriental d'Indonèsia en 2002 es va signar un acord fronterer preliminar, que abasta aproximadament el 90% de la frontera terrestre, el 30 de juny de 2004 pels ministres d'afers exteriors Hassan Wirajuda (per Indonèsie) i José Ramos-Horta (per Timor Oriental). En setembre de 2006 es va signar un nou acord sobre el 97 % de la frontera. En octubre 2007 encara no s'havia signat un acord definitiu.
A la fi de 2008, els ministres d'Afers Exteriors de Timor Orientale, Zacarias da Costa, i Hassan Wirajuda d'Indonèsia van anunciar a Jakarta la signatura d'un acord fronterer entre els dos països abans de gener de 2009. Segons l'agència de notícies Lusa, "Indonèsia reconeix, al subdistrito de Passabe (sud d'Oecusse), en una parcel·la de jardins camperols indonesis, un territori amb sobirania de Timor Oriental, però des de 1962 una situació semblant a la de l'illa de Fatu Sinai, el territori d'Indonèsia que ha estat utilitzat durant generacions pels timoresos d'Oecussi per a cerimònies tradicionals."

## Passatges

El punt d'accés procedent d'Indonèsia (província de les Illes Petites de la Sonda Orientals) i en direcció a Dili es troba a Batugade, localitat situada al costat nord de l'illa de Timor.
* El pas fronterer timorès
* La placa commemorativa marcant la frontera oficial
* El pas fronterer indonesi

## Referències

* ↑ «Indonèsia». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Ribeiro, S., "Ensaio sobre o delineamento de fronteiras desenvolvido em torno do caso de estudo da fronteira terrestre entre a República da Indonésia e a República Democrática de Timor-Leste", Dissertação de Mestrado, IST, Lisboa, 2008.
* 1 2 Despatx AFP, 29 juin 2004, http://www.aseansec.org/afp/59.htm
* ↑ Asian Political News, 6 juillet 2004, http://findarticles.com/p/articles/mi_m0WDQ/is_2004_July_6/ai_n6280537
* ↑ Dépêche VietNamNet/Xinhuanet, 6 septembre 2006, http://english.vietnamnet.vn/international/2006/09/609258/%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ Abdul Khalik, Ministers vow to resolve border issues quickly, The Jakarta Post, 30 octobre 2007
* 1 2 «Timor-Indonésia: Acordo fronteiriço até Janeiro». Arxivat de l'original el 2010-05-06. [Consulta: 28 juny 2018].
# Vicenç, Oronci, Víctor i Aquilina màrtirs

Vicenç, Oronci, Víctor i Aquilina (Cimiez, segona meitat del segle iii - Girona o Puigcerdà, 305) foren cristians, mort màrtirs durant les persecucions. Són venerats com a sants per diverses confessions del cristianisme.

## Llegenda

La tradició diu que Vicenç i Oronci eren germans, fills de Vicari i Aurèlia, i havien nascut a Cimiez (actualment un barri de Niça). Cristians, els dos germans van evangelitzar la regió dels Pirineus i van arribar a Girona. Van començar les persecucions de Dioclecià, cap al 304, i es refugiaren en les muntanyes properes. El prefecte va demanar per ells a Víctor, diaca de la ciutat nascut a Juià, de qui sabia que havia estat a les predicacions dels dos germans i que els havia hostatjat més d'un cop a casa seva. Víctor digué que devien estar pregant a la muntanya, i els romans hi anaren i els trobaren. Com que no van voler abjurar de la fe, foren morts.
Víctor en recollí els cossos i els amagà a casa seva. El llegendari bisbe Ponç de Girona va disposar que fossin portats a Itàlia, però el prefecte va assabentar-se'n i va fer pres Víctor. Instat a abjurar del cristianisme, s'hi negà i li van fer tallats els braços i el cap. El seu pare, el nom del qual no es coneix, va intentar fugir, però la mare de Víctor, Aquilina l'encoratjà i els dos van, finalment, rebre també el martiri, essent morts pel prefecte.
Mentre que algunes fonts narren els fets com esdevinguts a Girona, altres només diuen que era a prop. Una tradició antiga ubica el martiri dels sants a Julia Lybica, actual Puigcerdà, d'on hauria estat natural Víctor.

## Veneració

Quan es restablí la pau, els cossos de Vicenç, Oronci i Víctor foren enviats cap a Itàlia, com s'havia projectat. En arribar les relíquies a Ambrun (Alts Pirineus, França), el carro, tirat per bous, es va aturar i no va poder continuar. El bisbe de lloc, Marcel·lí, interpretant el fet com un senyal, va fer edificar un temple al lloc i els sants cossos van restar-hi. Posteriorment, Pal·ladi d'Ambrun hi va fer construir un santuari.

## Bibliografia

* Saint Vincent, Saint Oronce et Saint Victor, martyrs honorés a Gap et Embrun.
# Clupisoma naziri

Clupisoma naziri és una espècie de peix de la família dels esquilbèids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 23,5 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar i els ous no són protegits.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: el Pakistan.

## Referències

* ↑ Swainson W., 1838. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Londres. Nat. Hist. & Class. v. 1. i-vi + 1-368.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Ali, S.R., M. Ahmad, M.A.S. Ansari i M.R. Mirza, 1980. Hydrobiological studies of the Indus river and its tributaries above and below Tarbela dam. Pakistan J. Sci. Studies 2(1+2):15-30.
* ↑ Coad, B.W., 1981. Fishes of Afghanistan, an annotated check-list. Publ. Zool. Natl. Mus. Can. 14:23p.
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, Índia.775 p.
* ↑ Mirza, M.R., 2002. Checklist of freshwater fishes of Pakistan. Department of Zoology, Government College University, Lahore, Pakistan.
* ↑ Mirza, M.R., 2003. Checklist of freshwater fishes of Pakistan. Pakistan J. Zool. Suppl. Ser. (3): 1-30.
* ↑ Yaqoob, M., 2002. Cold water fisheries of Pakistan. A: T. Petr and D.B. Swar (eds.) Cold Water Fisheries in the Trans-Himalayan Countries. FAO Fish. Tech. Pap. 431.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.