OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dutton (Alabama)

Dutton és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2000 tenia 310 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Dutton tenia 310 habitants, 120 habitatges, i 87 famílies. La densitat de població era de 139,2 habitants/km².
Dels 120 habitatges en un 36,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,8% hi vivien parelles casades, en un 7,5% dones solteres, i en un 27,5% no eren unitats familiars. En el 25% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,58 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,08.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,8% tenia menys de 18 anys, un 6,8% entre 18 i 24, un 28,7% entre 25 i 44, un 25,8% de 45 a 60 i un 11,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones hi havia 90,2 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.125 $ i la renda mediana per família de 35.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.500 $ mentre que les dones 18.438 $. La renda per capita de la població era de 14.052 $. Aproximadament l'1,1% de les famílies i el 7,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
# The Piano Guys

The Piano Guys són un grup musical americà format per Jon Schmidt, Steven Sharp Nelson, Paul Anderson, i Al van der Beek. Van obtenir popularitat a través de YouTube, on ells penjaven adaptacions de cançons conegudes per piano i violoncel i música clàssica. La música de Schmidt i Nelson és acompanyada per vídeos enregistrats i editats per Paul Anderson i anteriorment per Tel Stewart. Els seus primers quatre àlbums importants van ser The Piano Guys, The Piano Guys 2, A Family Christmas, i Wonders. Tots ells van arribar a la primera posició del Billboard d'Àlbums de New Age i Música Clàssica.

## Història

Paul Anderson tenia una botiga de pianos a St. George, Utah. Va conèixer el músic Jon Schmidt, que li va preguntar si podia practicar allà però un concert que tenia al cap de poc. Mesos més tard, Paul Anderson i Tel Stewart (llavors només per diversió) van començar a fer vídeos juntament amb Jon Schmidt. Poc després, van començar a col·laborar els tres junts, Jon Schmidt, Steven Sharp Nelson, i Al van Der Beek Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. com a tècnic de so.

### Èxit

Molts dels vídeos de YouTube del grup tenen més de 20 milions de visites, i la resta més de 750.000. L'octubre 2015, el canal de YouTube de The Piano Guys tenia més de mig bilió de visualitzacions i més de quatre milions de subscriptors. El juny 2011, The Piano Guys van guanyar el premi “Most Up-and-Coming Channel” de YouTube en la competició "On the Rise" amb la cançó "Michael Meets Mozart" amb Jon Schmidt i Steven Sharp Nelson.

### Signant amb Sony

El setembre 2012, es va anunciar que The Piano Guys havien estat contractats per Sony. Això resultà en el llançament mundial de l'àlbum The Piano Guys, seguit el 2013 pel The Piano Guys 2, i Wonders el 2014.

## Premis

Premis de Música de YouTube
| Any | Categoria | Obra |
| 2013 | Resposta de l'Any | "Titanium/Pavane" |

## Referències

* ↑ «Billboard New Age Albums Chart History: The Piano Guys». Arxivat de l'original el 11 de gener 2015. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ «Billboard Classical Albums Chart History: The Piano Guys». Arxivat de l'original el 2 de març 2015. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ «The Piano Guys - What's our Story?». Arxivat de l'original el 17 de desembre 2011. [Consulta: 11 desembre 2011].
* ↑ ThePianoGuys canal a YouTube
* ↑ «Introducing ThePianoGuys, your June On The Rise winner». [Consulta: 27 agost 2014].
* ↑ «The Piano Guys success spreads worldwide: Debut album, overseas appearances, US tour», 22-03-2013. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ «Web hit Piano Guys sign with Sony», 05-09-2012. [Consulta: 28 agost 2014].
# Premi de Literatura d'Islàndia

El Premi Literari Islandès (en islandès:Íslensku bókmenntaverðlaunin) és un premi anual que l'Associació d'Editors d'Islàndia els lliura a dos llibres. Es va fundar en 1989, quan l'Associació va complir 100 anys. Un premi és per a ficció o poesia i l'altre per a treballs acadèmics i de no ficció. Se seleccionen cinc llibres candidats en cada categoria. El premi es lliura al gener.

## Llista dels guanyadors en la categoria ficció i poesia

| Any | Guanyador | Títol | Títol (en islandès) |
| 1989 | Stefán Hörður Grímsson | Yfir heiðan morgun: ljóð '87-'89 |
| 1990 | Fríða Á. Sigurðardóttir | A través de la nit | Emðan nóttin líður |
| 1991 | Guðbergur Bergsson | El cigne | Svanurinn |
| 1992 | Þorsteinn frá Hamri | El marí dormit | Sæfarinn sofandi |
| 1993 | Hannes Pétursson | Eldhylur |
| 1994 | Vigdís Grímsdóttir | Grandavegur 7 |
| 1995 | Steinunn Sigurðardóttir | El lloc del cor | Hjartastaður |
| 1996 | Böðvar Guðmundsson | L'arbre de la vida | Lífsins tré |
| 1997 | Guðbergur Bergsson | Faðanar og móðanar og dulmagn bernskunnar: skáldævisaga |
| 1998 | Thor Vilhjálmsson | Morgunþula í stráum |
| 1999 | Andri Snær Magnason | La història del planeta blau | Sagan af bláa hnettinum |
| 2000 | Gyrðanar Elíasson | Gula húsið |
| 2001 | Hallgrímur Helgason | L'autor d'Islàndia | Höfundur Íslands |
| 2002 | Ingibjörg Haraldsdóttir | Hvar sem ég veureð |
| 2003 | Ólafur Gunnarsson | Öxin og jörðin |
| 2004 | Auður Jónsdóttir | La gent en el soterrani | Fólkið í kjallaranum |
| 2005 | Jón Kalman Stefánsson | Luz d'estiu i llavors ve la nit | Sumarljós og svo kemur nóttin |
| 2006 | Ólafur Jóhann Ólafsson | Aldingarðurinn |
| 2007 | Sigurður Pálsson | Minnisbók |
| 2008 | Einar Kárason | Ofsi |
| 2009 | Guðmundur Óskarsson | Bankster |
| 2010 | Gerdur Kristný | Bloodhoof | Blódhófnir |
| 2011 | Guðrún Eva Mínervudóttir | Allt emð kossi vekur | |
| 2012 | Eiríkur Örn Norðdahl | Illska |
| 2013 | Sjón | Mánasteinn - drengurinn sem aldrei var til |
| 2014 | Ófeigur Sigurðsson | Öræfi |
| 2015 | Einar Már Guðmundsson | Hundadagar |
| 2016 | Auður Ava Ólafsdóttir | Ör |
| 2017 | Kristín Eiríksdóttir | Elín, ýmislegt |
| 2018 | Hallgrímur Helgason | Sextíu kíló af sólskini |
| 2019 | Sölvi Björn Sigurðsson | Selta – Apó­krýfa úr ævi land­lækn­is |

## Vegeu també

* Literatura islandesa
* Premi de Literatura del Consell Nòrdic

## Bibliografia

* Íslensku bókmenntaverðlaunin (en islandès)

## Referències

* ↑ Poetry and Mushrooms Earn Icelandic Literary Award Arxivat 2012-03-29 a Wayback Machine., Iceland Review Online, 04.02.2011
* ↑ "Icelandic Literature Awards Announced" Arxivat 2012-01-28 a Wayback Machine., Iceland Review, 2012-01-27
* ↑ «"Illska. La maldad", Eiríkur Örn Norddahl» (en castellà). eldiario.es, 29-03-2019. [Consulta: 30 abril 2020].

## Enllaços externs

* Llista dels nominats i dels guanyadors, Icelandic Booksellers Association (en islandès)
# Krásnovce

Krásnovce és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, a l'est del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1403.
# Torre de telecomunicacions de Girona

La torre de telecomunicacions de Girona, popularment coneguda com a Pirulí, és una torre de telecomunicacions de 112 metres d'alçada que es pot observar des de molts llocs de Girona. Instal·lada a la zona de les Pedreres, entre la zona de Font de la Pólvora i el Polvorí, va començar a ser construïda l'agost de 1990. El setembre de 1991 ja estava enllestida i va ser inaugurada pel llavors ministre d'Obres Públiques i Transports Josep Borrell el dia 25 de gener de 1992. La inversió de Telefónica d'Espanya va ser de 700 milions de pessetes (4,2 milions d'euros), dels quals 25 milions foren pel terreny; en paraules del ministre, s'havia convertit "en un dels punts més avançats del país en infraestructura de comunicacions".

## Característiques

La torre disposa de nou plataformes obertes, per instal·lar-hi paràboles, i una plataforma tancada per a aquelles paràboles que tenen l'equip de ràdio incorporat. La base de cimentació té 17 metres de diàmetre i està col·locada sobre tres metres de formigó damunt la roca. La torre té una altura sobre el nivell del sòl de 112 metres (més o menys un edifici de 30 plantes). L'altura del fust de formigó és de 82 metres i l'altura del màstil metàl·lic de 30 metres. Disposa d'una panoràmica excepcional de la comarca i, més en concret, del Parc de les Pedreres on s'ubica, la vall de Sant Daniel, les Gavarres i l'àrea urbana de Girona ciutat i el seu entorn. Hi ha un total de 412 esglaons per pujar fins a la base metàl·lica. Té forma troncocònica amb base circular i un tronc de formigó. El diàmetre exterior, a la base és de 9 metres, i de 4,4 metres a la cota 80. Al costat de la torre, s'hi va construir un edifici de 500 metres quadrats i dues plantes. De nit, des del Montseny als Àngels, són ben visibles les balises d'alta intensitat situades a 55 i 112 metres. La torre pot tenir un moviment de 2 centímetres amb un vent de 120 km/h. En la part superior s'hi troben unes làmines circulars on s'ubiquen les parabòliques i antenes. Com a curiositat, es van aconseguir 80 metres de torre de formigó en poc més d'un mes (uns 3 metres per dia).

## Referències

* 1 2 «PER A QUÈ SERVEIX EL PIRULÍ?». [Consulta: 1r març 2017].
* 1 2 «El "Pirulí" de Telefònica i la Torre de Collserola». [Consulta: 1r març 2017].

## Enllaços externs

* Barraquisme a Girona: la cara oculta de la ciutat
* Vuitena Passejada amb Natura i Cultura a Les Pedreres Arxivat 2017-07-28 a Wayback Machine.
* Les ombres de Les Pedreres
# Teucre (artista)

* Per a altres significats, vegeu «Teucre (desambiguació)».
Teucre (en llatí Teucer) va ser un gravador de joies del qual es conserven alguns treballs que per la seva bella execució i per la manera de treballar situen la seva obra probablement en temps d'August al final del segle i.
Un caelator (cisellador) del mateix nom, que treballava la plata, mencionat per Plini el Vell, era probablement aquest mateix personatge.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/1022?rgn=full+text;view=image;q1=TeucerSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 1014. ]
# Historia Social

Historia Social és una revista quadrimestral d'investigació acadèmica, escrita en castellà i fundada el 1988, considerada de referència dins les publicacions internacionals d'història.
L'editorial, des dels seus inicis, fa un rigorós seguiment de la informació; els articles passen per un procés de revisió per parells i doble cec, nacionals o internacionals i externs a la revista, abans de ser inclosos a la publicació. Tracta temes de ciències socials i història, tant d'àmbit general, com propostes teòriques possibilitant el debat entre posicions discrepants. També edita monogràfics o dossiers de particular interès sobre l'estat de la historiografia social en el moment present. A les seves pàgines han col·laborat reconeguts autors i investigadors com Pere Gabriel i Sirvent, Julián Casanova, Javier Paniagua Fuentes o Peter Burke entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 «Historia social». Dialnet. Fundación Dialnet. [Consulta: 6 juny 2015].
* 1 2 «Historia Social». Asociación de Revistas Culturales de Espańa (A.R.C.E). [Consulta: 6 juny 2015].
* 1 2 «La Revista Historia Social». Fundación Instituto de Historia Social. [Consulta: 6 juny 2015].
# Kungälv

Kungälv és una ciutat sueca de la regió de Gotalândia, província de Bohuslän, comtat de Västra Götaland i comuna de Kungälv, on és seu. Té 14,6 quilòmetres cuadrats i segons el cens de 2018, tenia 24.511 habitants. Es troba la Fortalesa de Bohus del segle xiv.

## Bibliografia

* «Kungälv», 2018.
* Ernby, Birgitta. «Kungälv». A: Norstedts första svenska ordbok (en suec). Estocolm: Norstedts ordbok, 2001, p. 767. ISBN 91-7227-186-8.
* Magnusson, Thomas. «Bohus fästning». A: Vad varje svensk bör veta (O que todos os suecos devem saber) (en suec). Estocolm: Albert Bonniers Förlag e Publisher Produktion AB, 2004, p. 654. ISBN 91-0-010680-1.
* Ottosson, Mats. «Bohus fästning». A: Upplev Sverige. En guide till upplevelser i hela landet (en suec). Estocolm: Wahlström Widstrand, 2008, p. 527. ISBN 9789146215998.
* Thaning, Olof. «Bohus fästning». A: Sverigeboken (en suec). Estocolm: Det Bästa, 1983, p. 408. ISBN 91-7030-101-8.
# Echinocactus platyacanthus

Echinocactus platyacanthus és una espècie de planta de la família de les Cactàcies.

## Lloc d'origen

San Luis Potosí, Coahuila, Durango, Guanajuato, Hidalgo, Nuevo León, Puebla i estat de Querétaro, Tierra Blanca (Guanajuato) a Mèxic.

## Descripció

Cactus globós al principi i després columnar, tipus barril, verd groguenc, molt massís, de 0,5 a 3 m d'alçada i de 4 a 8 dm de diàmetre. Les costelles varien en nombre, de 5 a 60 verticalment orientades. Les espines canvien amb els anys, n'hi ha de llargues, curtes i aplanades, vermelloses i després s'enfosqueixen amb l'edat; 4 espines centrals, a vegades formant una creu, de diferents mides cadascuna, i fins i tot algunes corbades de 5 a 12 cm de longitud; de 7 a 11 espines radials de 3 a 5 cm de llarg. Flors grogues, nombroses, emergint d'una llana groguenca a la punta de la tija, obrint-se bastant extenses, de color groc i de 4 a 7 cm de diàmetre. Fruit sec a la maduresa, oblong, groguenc de 5 a 7 cm de llarg.

## Cultiu

Es multiplica mitjançant llavors. Temperatura mitjana mínima de 10 a 12 °C. Ple Sol. Reg normal a l'estiu, sec a l'hivern.

## Protecció

És una espècie protegida a causa de la disminució del seu hàbitat, el que l'ha impactat negativament a la seva població. A Mèxic, està llistada com a espècie subjecta a protecció especial per la NOM-059-SEMARNAT-2001.

## Taxonomia

Echinocactus platyacanthus va ser descrita per Link i Otto i publicada a Verhandlungen des Vereins zur Beförderung des Gartenbaues in den Königlich Preussischen Staaten 3: 423, l'any 1827.

### Etimologia

* Echinocactus: nom genèric que deriva del terme llatí echino, "eriçó", i cactus, fent referència al fet que és un cactus amb forma d'eriçó.
* platyacanthus: epítet llatí que significa "amb una gran espina".

### Sinonímia

* Echinocactus grandis Rose
* Echinocactus palmeri Rose
* Echinocactus ingens Zucc. ex Pfeiff.

## Referències

* ↑ Echinocactus platyacanthus a Trópicos.
* ↑ «platyacanthus» a Epítetos Botánicos.
* ↑ «Echinocactus platyacanthus» a EOL. Data consulta: 17 de juny de 2014.

## Bibliografia

* CONABIO. 2009. Catálogo taxonómico de especies de México. 1. In Capital Nat. México. CONABIO, Mexico City.

## Enllaços externs

* Arxius de Cactus Arxivat 2006-10-18 a Wayback Machine.
* Cactiguide
# Tibor de Machula

Tibor de Machula (hongarès: Machula Tibor) (Cluj-Napoca, 30 de juny de 1912 - Utrecht i Abcoude, 18 de desembre de 1982) fou un violoncel·lista hongarès, professor de secundària.
Tibor Machula va néixer el 30 de juny de 1912 a Kolozsvár (Hongria, Àustria-Hongria, Cluj contemporani a Romania), va morir el 18 de desembre de 1982 a Abcoude (Països Baixos).
Tibor Machula als set anys va començar a estudiar a l'Acadèmia Nacional de Música i l'Acadèmia del Teatre d'Hongria. El seu professor va ser Adolf Schiffer. Va debutar en un concert als 12 anys amb l'Orquestra Filharmònica de Budapest, després va fer una gira a Itàlia. Degut al seu èxit, va rebre una beca per a: Institut de Música Curtis. Va rebre un diploma de Felix Salmond. El 1930 Machula va tornar a Hongria i es va incorporar al trio de Budapest. Van recórrer, Sud-àfrica, Escandinàvia i les colònies holandeses. Wilhelm Furtwängler el va convidar el 1936 a ser el violoncel·lista principal de l'Orquestra Filharmònica de Berlín. Va romandre allà onze anys. Des de 1947 fins a la seva jubilació el 1977 també va ser violoncel·lista primer d'orquestra a Amsterdam. També va impartir classes al "Conservatorium van Amsterdam".

## Referències

* ↑ https://opac-nevter.pim.hu/ro/record/-/record/display/manifestation/PIM181680/70a02733-7a63-4405-82e0-07a1da710fcc/solr/0/24/0/1/authorOrder/ASC

## Fonts

* oficiala paĝo
* anglalingva biografio kun foto
* hungarlingva biografio kun foto
# Carlos Pérez de Bricio Olariaga

Carlos Pérez de Bricio Olariaga (Madrid 31 de desembre de 1927- 16 de juliol de 2022) és un empresari i polític espanyol, ministre d'indústria durant la Transició espanyola.

## Biografia

És Inspector de Finances de l'Estat. Ha estat representant espanyol en l'elaboració de la nomenclatura aranzelària internacional de Brussel·les i en l'ingrés d'Espanya en el GATT. Després fou delegat d'Espanya en el Consell de Cooperació Duanera Internacional de Brussel·les, presidint de 1955 a 1967 el seu comitè de nomenclatura. Posteriorment, fou president del Subcomitè de siderúrgia de l'OCDE, membre del Comitè Executiu de l'Institut Internacional del Ferro i de l'Acer, i de 1969 a 1975 Director General d'Indústries Siderometal·lúrgiques i Navals.
El desembre de 1975 va ser nomenat ministre d'Indústria dins del primer Govern de la Monarquia, càrrec que va continuar ocupant durant el primer i segon govern de Adolfo Suárez.
Després del seu pas per la política va ser president i conseller delegat de CEPSA des de 1996 i a més de PETRESA, INTERQUISA i ERTISA. Va exercir també en l'àmbit privat els càrrecs de conseller a Citroën Hispania S.A., Mecánicas Asociadas, Celulosas de Asturias, SNIACE, MACOSA, Carburos Metalicos i Acerinox.
En l'àmbit associatiu empresarial va jugar un important paper com a fundador de CONFEMETAL i ha estat vicepresident i membre fundador de la CEOE des de 1979.
L'any 1990 fou nomenat vicepresident de l'Organització Europea d'Indústries Metal·lúrgiques.

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008
* ↑ Carlos Pérez de Bricio al Arxiu Linz de la Transició
* ↑ AECIM otorga la Insignia de Oro y Brillantes a Carlos Pérez de Bricio por su labor asociativa Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. al web de la CEOE
* ↑ Biografia al web de fundef.org
# El gran amic gegant

El gran amic gegant (The BFG per les seves sigles en anglès) és un llibre escrit per Roald Dahl i il·lustrat per Quentin Blake que es va publicar per primera vegada en anglès el 1982. Aquest gegant ha estat esmentat en un altre llibre de Roald Dahl, Danny el campió del món, quan el papà de Danny li explica la llegenda del gegant que regalava somnis als nens. El llibre està dedicat a Olivia, la filla de Roald Dahl que va morir amb set anys d'encefalitis el 1962. El 2009 la novel·la havia venut més de 35 milions de còpies només al Regne Unit.

## Adaptacions

El 1989 es va estrenar la pel·lícula de dibuixos animats El gegant gran i bo basada en el llibre, amb David Jason fent la veu del gegant i Amanda Root fent la de Sofia.
El 2016 es va estrenar una nova adaptació en pel·lícula, feta per Steven Spielberg per a Disney i titulada El meu amic el gegant, The BFG.

## Referències

* ↑ Singh, Anita (7 August 2010) "Roald Dahl's secret notebook reveals heartbreak over daughter's death". The Telegraph. Retrieved 4 January 2011.
* ↑ BBC. «Whizzpoppingly wonderful fun in Watford!». [Consulta: 24 juny 2016].
* ↑ «Birmingham Repertory Theatre Company presents The BFG». birmingham-rep.co.uk. Arxivat de l'original el 2016-03-28. [Consulta: 30 juny 2016].
# Hécuba, un sueño de pasión

Hécuba, un sueño de pasión és una pel·lícula documental espanyola del 2006 dirigida per Arantxa Aguirre Carballeira i José Luis López Linares, basat en el llibre d'Aguirre 34 actores hablan de su oficio. Fou presentada al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 2007.

## Sinopsi

El que hom pot identificar amb la professió d'actor té poc a veure amb el que és realment aquesta professió. Contrastant les veus dels actors veterans amb les imatges dels joves estudiants de teatre com a fil conductor, trenta-sis actors espanyols despullen la seva professió davant la càmera, reflexionen sobre el seu treball i contraposen les seves experiències sense eludir aspectes espinosos, com la vanitat en el fur intern de cadascun, els alts i baixos de la seva carrera, relació amb la crítica, les diferències entre els papers masculins i els femenins, i la decadència al llarg de tota una carrera.

## Repartiment

Javier Bardem, Antonio Banderas, Pilar Bardem, Victoria Abril, Carmen Maura, Fernando Fernán Gómez, José Luis López Vázquez, José Coronado, Emma Suárez, Alberto San Juan, Ariadna Gil, Ana Belén, Pilar López de Ayala, Aurora Bautista, Eduard Fernández, Ramon Fontserè, Marta Fernández Muro, Carlos Hipólito, Emilio Gutiérrez Caba.

## Nominacions

Fou nominada al Goya a la millor pel·lícula documental.

## Referències

* ↑ Maribel Verdú, Carmen Maura y Javier Bardem hablan sobre la pasión de interpretar, La Opinión de Murcia, 4 de desembre de 2008
* ↑ Hécuba, un sueño de pasión a Fotogramas
* ↑ Maribel Verdú, Carmen Maura y Javier Bardem hablan sobre la pasión de interpretar, Levante EMV, 4 d'octubre de 2008
* ↑ Hécuba, un sueño de pasión
# Kate Orff

Kate Orff és una arquitecta estatunidenca. És la fundadora i directora de disseny de SCAPE, una empresa centrada en l'arquitectura del paisatge. Ha dissenyat projectes als Estats Units i a l'estranger. Dona conferències als EUA i a l'estranger sobre paisatge urbà i nous paradigmes de pensament, col·laboració i disseny en el antropocè. Kate també ensenya seminaris interdisciplinaris i estudis de disseny a la Universitat de Colúmbia. En 2017, Orff va rebre un Genius Grant de la John D. and Catherine T. MacArthur Foundation.
Orff va estudiar a la Universitat de Virgínia i a la Universitat Harvard. En 2011 va ser inclosa en una llista de la revista Elle com una de les nou dones "correctores" de la humanitat.
És la Directora del Programa de Disseny Urbà de la Graduate School of Architecture, Planning and Preservation de la Universitat de Colúmbia, on és fundadora i co-directora del Laboratori de Paisatge Urbà. Segons la informació proporcionada pel Laboratori de Paisatge Urbà la seua oficina, SCAPE, ha guanyat premis locals i nacionals de disseny. Va ser nomenada una líder del disseny per la Dwell Magazine i una de les 50 persones influents en el futur del disseny per H&G. En 2008 va rebre un premi de la Societat Americana d'Arquitectes Paisatgistes en la categoria de comunicació.
En 2012 Orff va ser nomenada membre de la United States Artists.
En 2014, Orff va ser reconeguda pel seu treball dissenyant el jardí del Carrer 103, per Built by Women New York City, una competició organitzada per Beverly Willis Architecture Foundation a la tardor de 2014 per identificar llocs excepcionals i diversos i diversos llocs i espais dissenyats i construïts per dones.

## Referències

* ↑ «Reviving New York's rivers -- with oysters!» (en anglés). TED, 01-12-2010. [Consulta: 15 octubre 2017].
* ↑ «MacArthur Foundation» (en anglès). [Consulta: 15 octubre 2017].
* 1 2 «About - Impact Design Hub» (en anglès). Impact Design Hub.
* ↑ «http://www.architectmagazine.com/practice/professional-development/kate-orff-named-director-of-columbia-universitys-graduate-urban-design-program_o». [Consulta: 15 octubre 2017].
* ↑ «Landscape Architect Kate Orff Takes The Helm Of Columbia’s Urban Design Program | Co.Design» (en anglès). Co.Design, 30-03-2015.
* ↑ «Kate Orff to emphasize "climate dynamics" as new Director of Columbia GSAPP's Urban Design Program» (en anglès). Archinect.
* ↑ «Home» (en anglès). [Consulta: 15 octubre 2017].
* ↑ «Beverly Willis Architecture Foundation Hosts Leadership Awards Gala, Kicks off Built By Women Exhibition | 2015-02-24 | Architectural Record» (en anglès). Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 15 octubre 2017].
# Tibró

Tibró o Timbró és el nom dels següents personatges:
* Tibró d'Esparta (o Timbró) militar espartà del començament del segle IV aC
* Tibró o Timbró d'Esparta, militar espartà al servei de Macedònia, del final del segle IV aC