OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mashua

El mashua (Tropaeolum tuberosum) és una espècie de planta perenne que es cultiva als Andes pel seu tubercle comestible. Als Andes és un dels aliments principals. Aquest tubercle és de gust força picant quan és cru, però aquest gust desapareix una vegada cuit. Està relacionat amb les caputxines ornamentals, que també són del gènere Tropaeolum.

## Noms alternatius

Aquesta planta de manera comuna es diu mashua al Perú i l'Equador, altres noms inclouen:
* Mashwa
* Maswallo
* Mazuko
* Mascho (Perú)
* Añu (a Perú i Bolívia)
* Isaño
* Cubio (a Colòmbia)
* Tuberous Nasturtium (en anglès)

## Cultiu

Aquesta planta creix amb vigor fins i tot en sòls marginals i en presència de males herbes. També està adaptada a l'agricultura de subsistència a gran altitud i proporciona alts rendiments de 30 tones per hectàrea a 3.000 m d'altitud, encara que en condicions de recerca científica aquest conreu ha arribat a donar 70 tones per hectàrea.
Té una extraordinària resistència a les plagues per insectes, nematodes i bacteris, cosa que s'atribueix als seus alts nivells d'isotiocianats. A Colòmbia es planta com a conreu acompanyant per a repel·lir les plagues en les patateres.

## Nutrició

Els tubercles tenen un 75% de matèria seca (els cereals en tenen un 40%).
La popularització del mashua pot estar limitada pel fet que té un gust molt fort i pel de tenir la reputació de ser una planta anafrodisíaca (el contrari de ser un afrodisíac). Aquesta fama ja era coneguda en temps dels conqueridors espanyols i esmentada pel cronista Cobo. Els estudis fets en rates mascles alimentades amb mashua van mostrar una caiguda del seu nivell de testosterona en un 45%.

## Referències

* ↑ 10 perennial veggies to grow, San Francisco Gate
* 1 2 «Peace Diaries Workspace». Arxivat de l'original el 2008-01-23. [Consulta: 25 gener 2013].
* 1 2 3 Mashua Ethnobotanical Leaflet, Southern Illinois University
* ↑ Johns, T; Kitts, WD; Newsome, F; Towers, GH «Anti-reproductive and other medicinal effects of Tropaeolum tuberosum». Journal of Ethnopharmacology, 5, 2, 1982, pàg. 149 –161. DOI: 10.1016/0378-8741(82)90040-X. PMID: 7057655.
* ↑ Lost Crops of the Incas: Little-Known Plants of the Andes with Promise for Worldwide Cultivation, National Academies Press
# Mea culpa (pel·lícula de 2014)

Mea culpa és una pel·lícula de thriller francesa del 2014 dirigida per Fred Cavayé, protagonitzada per Vincent Lindon, Gilles Lellouche i Nadine Labaki. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

Un inspector de policia i el seu antic col·lega investiguen una sèrie d'assassinats a Toló. Finalment, detecten una banda d'assassins que treballa per a la màfia sèrbia. Els delinqüents no s'aturen davant de res per seguir la seva missió, però els dos francesos tampoc.

## Repartiment

* Vincent Lindon com a Simon
* Gilles Lellouche com a Franck
* Nadine Labaki com a Alice
* Max Baissette de Malglaive com a Théo
* Gilles Cohen com a Pastor
* Medi Sadoun com a Jacquet
* Velibor Topic com a Milan
* Cyril Lecomte com a Jean-Marc
* Gilles Bellomi com a Andréi
* Sofia Essaïdi com a Myriam
* Sacha Petronijevic com a Pietr
* Pierre Benoist com a Boris
* Alexis Manenti com a Slobodan
* Tomi May com a Oleg
* Eric Bougnon com a Karl
* Pierre Nisse com a Kevin
* Justine Fabre com a Manon

## Referències

* ↑ Mea Culpa a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «Mea culpa». ésAdir. [Consulta: 22 juliol 2022].
* ↑ «Mea Culpa». unifrance.org. [Consulta: 7 novembre 2014].
* ↑ «Mea culpa». Goita què fan ara. [Consulta: 22 juliol 2022].
# Mead (Nebraska)

Mead és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 564 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mead tenia 564 habitants, 203 habitatges, i 156 famílies. La densitat de població era de 680,5 habitants per km².
Dels 203 habitatges en un 36,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64% hi vivien parelles casades, en un 8,9% dones solteres, i en un 22,7% no eren unitats familiars. En el 16,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,78 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,11.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,4% tenia menys de 18 anys, un 9% entre 18 i 24, un 32,3% entre 25 i 44, un 19,3% de 45 a 60 i un 11% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.339 $ i la renda mediana per família de 51.354 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.357 $ mentre que les dones 21.806 $. La renda per capita de la població era de 17.654 $. Aproximadament l'1,2% de les famílies i el 2,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mead». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mead». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Medalla d'Aixanti

La medalla d'Aixanti (anglés: Ashantee Medal) és una medalla de campanya britànica instituïda l'1 de juny de 1874. Va ser atorgada a les forces natives britàniques, colonials i aliades, sota el comandament del major general Sir Garnet Wolseley, que es van desplegar contra l'exèrcit del rei Aixanti Kofi Karikari, durant la Tercera guerra Anglo-Aixanti, de juny de 1873 a febrer de 1874.
Les forces presents incloïen un contingent de la Royal Navy que superava els 3.500 homes, dos batallons del Regiment de les Índies Occidentals i un batalló cadascun dels Royal Welch Fusiliers, els Black Watch i la Rifle Brigade.

## Descripció

La medalla és un disc de plata de 36 mil·límetres (1,4 polzades) de diàmetre.
    Anvers: el cap velat i diademat de la reina Victòria i la inscripció VICTORIA REGINA, dissenyat per Leonard Charles Wyon.
    Revers: una escena de lluita entre britànics i aixants a la densa jungla, inspirada en la campanya. El disseny, de Sir Edward Poynter, es va utilitzar més tard també al revers de la Medalla de l'Àfrica Oriental i Occidental i la Medalla de l'Àfrica Central.
    Cinta: 31,7 mil·límetres (1,25 polzades) d'ample, amb groc amb vores negres i dues franges centrals negres estretes, igual que la medalla d'Àfrica oriental i occidental.
    Denominació: el nom i la unitat del destinatari van ser gravats a la vora de la medalla en majúscules, en negre, juntament amb els anys 1873-4.

### Fermalls

    COOMASSIE: atorgat als presents a la batalla d'Amoaful i a la presa de Coomassie (o Kumasi), la capital, i als que protegeixen les línies de comunicació al nord del riu Prah.
Els destinataris que més tard també es van qualificar per a la medalla de l'Àfrica Oriental i Occidental van rebre el fermall adequat per adjuntar-los a la seva medalla d'Aixanti existent

## Referències

* ↑ North East Medals, Ashantee Medal 1873 - 1874, accessed 28 December 2010.
* 1 2 3 4 5 Joslin, Litherland and Simpkin.. British Battles and Medals., p. 149–150. Published Spink, London. 1988.
* ↑ North East Medals note on Edward Poynter, accessed 20 April 2018.
* 1 2 John Mussell (ed).. Medal Yearbook 2015., p. 149. Published by Token Publishing Ltd. Honiton, Devon.
# Medalla Nacional de Tecnologia i Innovació

La Medalla Nacional de Tecnologia i Innovació (en anglès: National Medal of Technology and Innovation; anteriorment coneguda com la Medalla Nacional de Tecnologia, en anglès: National Medal of Technology) és un honor que es concedeix pel President dels Estats Units d'Amèrica a inventors i innovadors que han fet contribucions importants en el desenvolupament de les noves tecnologies. El premi pot ser concedit a una persona en concret, a un grup de persones o a la totalitat d'una organització o societat. És l'honor més gran en els Estats Units que es pot adjudicar a un ciutadà pels mèrits relacionats amb el progrés tecnològic.

## Història

La Medalla Nacional de Tecnologia es va crear el 1980 pel Congrés dels Estats Units en virtut de la Llei Stevenson-Wydler d'Innovació Tecnològica. Es tracta d'un esforç bipartidista per fomentar la innovació tecnològica i la competitivitat tecnològica dels Estats Units en l'escenari internacional. Les primeres Medalles Nacionals de Tecnologia es van publicar en 1985, pel llavors president Ronald Reagan, a 12 persones i una empresa. Els primers beneficiaris són gegants com la tecnologia de Steve Jobs i Stephen Wozniak, fundadors d'Apple Computer, i AT & T Bell Laboratories, una veritable potència en la innovació tecnológica. La medalla ha estat atorgada anualment pel guanyador més recent, els beneficiaris en 2004, després d'haver estat anunciada el 14 de novembre del 2005.

## Procés de l'entrega de premi

Cada any, l'Agència d'Administració de Tecnologia en virtut de el Departament de Comerç dels Estats Units insta la designació de nous candidats per a la Medalla Nacional de Tecnologia. Els candidats són proposats pels seus companys que tenen de primera mà els èxits dels candidats. Els candidats poden ser persones, equips de persones (fins a 4), organitzacions o empreses. Les persones i tots els membres dels equips, han de ser ciutadans dels Estats Units i de les organitzacions i les empreses han de ser de propietat nord-americana (és a dir, el 50% dels seus actius o accions han de ser en poder dels ciutadans dels EE .UU.).
Totes les candidatures són referides a Comitè d'Avaluació de la Medalla Nacional de Tecnologia, que emet recomanacions a la Secretària de Comerç dels Estats Units. Tots els candidats seleccionats com a finalistes són revisats per un control de seguretat de l'FBI. La informació recopilada a través del control de seguretat pot ser considerada en la selecció final de guanyadors. El secretari de Comerç és llavors capaç d'assessorar el President dels Estats Units en el fet que els candidats han de rebre la Medalla Nacional de Tecnologia. Els nous guardonats a la Medalla Nacional de Tecnologia són anunciats pel President dels EUA un cop s'ha realitzat la selecció final.

## Referències

* ↑ «National Medal of Technology and Innovation (NMTI)» (en anglès americà). [Consulta: 19 novembre 2019].
# Martutene (novel·la)

Martutene és una novel·la en basc de Ramón Saizarbitoria que va ser publicada l'any 2012. Tracta sobre les relacions de parella, a més de molts altres temes, com el treball d'escriptor, la medicina i la sanitat i el conflicte del País Basc. Està ambientada a Sant Sebastià. Martin i altres personatges de la novel·la viuen al barri de Martutene, que dona nom a l'obra. La novel·la Montauk de Max Frisch és la referència principal de l'obra: el nom de la noia estrangera és Lynn i és el personatge principal del llibre de Frisch.
La novel·la és el resultat de nou anys de treball de Saizarbitoria, i va ser publicada després de Kandinskyren tradizioa (2003), el treball més llarg que va escriure. Segons la crítica, és considerada la millor novel·la de la literatura basca dels últims temps.

## Referències

* ↑ Gabilondo, Joseba. «Saizarbitoria y el ángel de la historia vasca» (en euskera). Arxivat de l'original el 2019-09-12. [Consulta: 19 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Martutene, Fitxa a la web de l'editorial Erein, juntament amb la crítica de la premsa. (en basc)
# María del Carmen Navarro Lacoba

María del Carmen Navarro Lacoba (13 de juny de 1978) és una política espanyola membre del Partit Popular. És diputada per Albacete des del 20 de desembre de 2015 per les XI i XII legislatures.

## Biografia
### Professió

Llicenciada en Dret, compte també amb un Màster en Gestió d'Administracions Públiques. És lletrada de la Comunitat de Madrid.

### Carrera política

És presidenta de la Comissió Provincial del Partit Popular d'Albacete de Sanitat i Assumptes Socials i coordinadora de la Ruta Social del Partit Popular d'Albacete. En 2015 va ser triada diputada per Albacete al Congrés dels Diputats. És portaveu del PP de Castella - la Manxa i secretària executiva d'Albacete.

## Referències

* 1 2 3 «Navarro Lacoba, Carmen» (en castellà). www.congreso.es. [Consulta: 20 setembre 2017].
* ↑ «Mª Carmen Navarro Lacoba» (en castellà). www.pp.es. Arxivat de l'original el 21 de setembre 2017. [Consulta: 20 setembre 2017].
# Melcior Colet i Torrabadella

Melcior Colet i Torrabadella (Barcelona, 1898 - 1984) fou un metge català, especialista en ginecologia.
El 1940 va instal·lar la seva clínica a la Casa Pere Company, edifici modernista construït el 1911 per Josep Puig i Cadafalch. El 1974, quan va morir la seva esposa -Adelina Giménez i Camaló- de càncer, va crear la Fundació Colet, dedicada a la investigació oncològica.
El 1982 va regalar l'edifici a la Direcció General de l'Esport de la Generalitat de Catalunya, perquè la transformés en un museu, i des del 1986 és seu del Museu i Centre d'Estudis de l'Esport Doctor Melcior Colet. El 1983 va rebre la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ Un edificio noucentista recuperado para la Barcelona Olímpica a La Vanguardia
* ↑ AADD. Museus i Centres de Patrimoni Cultural a Catalunya. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 2010, p. 34. ISBN 84-393-5437-1.

## Enllaços externs

* Biografia a la Fundació Colet Arxivat 2011-02-02 a Wayback Machine.
* Melcior Colet i Torrabadella - Galeria de Metges Catalans
# Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1978

La cerimònia de lliurament de les medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1978 va tenir lloc el 17 de maig de 1979 a Madrid. Va ser el trenta-quatrè lliurament de aquestes medalles, atorgades per primera vegada trenta-tres anys abans pel Cercle d'Escriptors Cinematogràfics (CEC). Els premis tenien per finalitat distingir als professionals del cinema espanyol i estranger pel seu treball durant l'any 1978. Es van concedir dotze medalles, tres més que en la edició anterior, ja que es van recuperar els premis a millor música i ambientació i es va concedir un esment especial a Carlos Fernández Cuenca, crític cinematogràfic, historiador, creador de la Filmoteca Nacional i membre fundador del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics.
El jurat va estar compost pels crítics Mariano del Pozo, Luis Quesada, Carlos Álvarez, Rafael Capilla, Pascual Cebollada i Félix Martialay, i fou presidit per Mary G. Santa Eulalia.

## Llista de medalles

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula | La escopeta nacional | Pel·lícula |
| Millor director | Luis Buñuel | Ese oscuro objeto del deseo |
| Millor actriu protagonista | Marilina Ross | Al servicio de la mujer española |
| Millor actor protagonista | Fernando Fernán Gómez | Los restos del naufragio |
| Millor guió | Carlos Saura | Los ojos vendados |
| Millor actor de repartiment | Manuel Alexandre | Tamaño natural |
| Millor actriu de repartiment | Amparo Baró | Al servicio de la mujer española |
| Millor fotografia | José Fernández Aguayo | Estimado Sr. juez |
| Millor música | Luis de Pablo | ¿Qué hace una chica como tú en un sitio como este? |
| Millor ambientació | José Antonio de la Guerra | El perro |
| Millor pel·lícula estrangera | Annie Hall | Pel·lícula |
| Menció especial | Carlos Fernández Cuenca | Crític i historiador (a títol pòstum) |

## Fonts

* «Premios del CEC a la producción española de 1978». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 7 setembre 2018].
* «Concedidos los premios del Círculo de Escritores Cinematográficos». ABC [Madrid], 19-05-1979, p. 51 [Consulta: 26 desembre 2019].

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1978
* 23a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

## Enllaços externs

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1978 a Internet Movie Database
# Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1975

La cerimònia de lliurament de les medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1975 va tenir lloc en 1976 en Madrid. Va ser el trenta-unè lliurament de aquestes medalles, atorgades per primera vegada trenta anys abans pel Cercle d'Escriptors Cinematogràfics (CEC). Els premis tenien per finalitat distingir als professionals del cinema espanyol i estranger pel seu treball durant l'any 1975.
Es van lliurar medalles en onze categories, sis menys que en l'edició anterior, la qual cosa mostrava la crisi per les quals travessaven aquests premis. No es van lliurar en aquesta ocasió els premis a la millor música, el premi revelació ni els destinats a periodistes, crítics i escriptors. La gran triomfadora va ser Furtivos, que va aconseguir quatre medalles: millor pel·lícula, director, actriu i guió.

## Llistat de medalles

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula | Furtivos | Pel·lícula |
| Millor director | José Luis Borau | Furtivos |
| Millor actriu | Lola Gaos | Furtivos |
| Millor actor | Antonio Ferrandis | La casa grande |
| Millor actriu de repartiment | Amparo Soler Leal | Jo, papá |
| Millor actor de repartiment | José Luis Coll | La adúltera |
| Millor fotografia | Manuel Berenguer | Jo, papá |
| Millor decoració | Elisa Ruiz Fernández | Furia española |
| Millor guió | José Luis Borau Manuel Gutiérrez Aragón | Furtivos |
| Millor pel·lícula estrangera | Amarcord | Pel·lícula |
| Millor curtmetratge | Mi Marilyn | De José Luis Garci |

## Fonts

* Falquina, Ángel. Círculo de Escritores Cinematográficos. 1945-1975. Madrid: Imprenta del MIT, 1975, p. 53 y 107-108. ISBN 84-500-6968-8.
* «Premios del CEC a la producción española de 1975». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 7 setembre 2018].

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1975
* 20a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

## Enllaços externs

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1975 a Internet Movie Database
# Menjagrà bec d'argent

El menjagrà bec d'argent (Sporophila crassirostris) és un ocell de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita matolls i arbusts en zones pantanoses, límit de la selva pluvial, terres de conreu i sabanes de les terres baixes de l'oest, nord i est de Colòmbia, nord-oest de l'Equador, Veneçuela, Trinitat, Guianas i nord del Brasil. Nord-est del Perú.

## Referències

* ↑ «Menjagrà bec d'argent». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Menjagrà alabarrat

El menjagrà alabarrat (Sporophila americana) és un ocell de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita cantells de la selva pluvial, zones amb herba, arbusts i vegetació secundària. sembrats i boscos de la zona occidental i septentrional de l'Amazònia, a Tobago nord-est de Veneçuela, Guaianes i Brasil septentrional.

## Referències

* ↑ «Menjagrà alabarrat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Mestre de Taüll

El Mestre de Taüll és un pintor d'identitat desconeguda, considerat com el més gran dels pintors de murals del segle xii a Catalunya i un dels més importants pintors romànics d'Europa. La seva principal obra, d'on agafa el seu nom, és la de l'església de Sant Climent de Taüll. Es distingeix com un pintor molt ben format que domina les tècniques i que coneix la iconografia que hi havia a l'ús a l'època.
Es considera gairebé perfecta la seva manera d'articular els espais. Dibuixa les cares de les figures amb gran realisme i estilització. Utilitza en la seva gamma cromàtica dels colors carmí, blau i blanc. S'ha arribat a pensar que va portar des d'Itàlia, a més de les eines, els materials necessaris per al seu treball.
Gràcies a una pintada en una de les columnes de la nau, podem saber que el 10 de desembre de 1123 el bisbe Ramon de Roda va consagrar l'església de Taüll; i és molt probable que entrés en contacte amb aquest mestre, encarregant llavors la decoració del petit absis de la catedral de Roda d'Isàvena a Osca.
Les pintures de la capella major de Santa Maria de Taüll tenen prou afinitat amb les de Sant Climent, l'artista havia de ser del cercle del Mestre de Taüll, encara que el seu treball és menys genial i amb una gamma cromàtica menys rica en matisos.

## Vegeu també

* Absis central de Sant Climent de Taüll, conservat al MNAC

## Referències

* ↑ Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. pàgina 42. Primera edició: desembre 2004. ISBN 84-8043-136-9

## Enllaços externs

* Gigafoto del pantocràtor Arxivat 2012-07-07 a Wayback Machine.
# Melissa Horn

Astrid Melissa Edwarda Horn Weitzberg és una cantant sueca de música pop nascuda el 8 d'abril del 1987. És filla de la cantant Maritza Horn.
Discografia:
* Långa nätter (2008)
* Säg ingenting till mig (2009)
* Innan jag kände dig (2011)
* Om du vill vara med mig (2013)
* Jag går nu (2015)
* Konstgjord andning (2019)

## Referències

* ↑ «Horn går i mammas fotspår» (en suec), 5 abril 2014. [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ «Swedish Charts > Melissa Horn» (en anglès). swedishcharts.com. [Consulta: 10 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Melissa Horn - Lloc web oficial
# Melissa Jayne Fawcett

Melissa Jayne Fawcett (Connecticut, 1960) és una escriptora i historiadora oficial mohegan (pequot), resident a Connecticut, i autora dels estudis The Lasting of the Mohegans (1995), Makiawisug : the gift of the little people (1997) i Medicine Trail The Life and Lessons of Gladys Tantaquidgeon (2000).
# Michèle Le Bris

Michèle Le Bris (Saint-Pierre-la-Garenne, 17 de març de 1935 - Évreux, 3 d'agost de 2018) fou una soprano francesa. Va destacar en òperes de repertori com Il Trovatore o Falstaff de Verdi i excel·lí en la interpretació d'òperes notables però menys conegudes, com Le Pré-aux-Clercs d'Hérold, La juive de Halévy, Herodiade de Massenet o La Vestale de Spontini.
Al Liceu de Barcelona, on coincidí amb Richard Tucker amb La juive el 1974, protagonitzà Thais de Massenet, el 1976, en una representació de la que es recorda l'excepcional nuesa que exhibí la bella cantant, molt impactant en una època en què es sortia de la repressió franquista.

## Fonts

* «Un palacio en la Bactria: Debut de Tucker como Eleazar...». Arxivat de l'original el 2012-11-30. [Consulta: 5 gener 2014].
* «Amazon.ca: Massenet: Hérodiade: Music: Jules Massenet,Michele Le Bris,Denise Scharley,Guy Chauvet,Robert Massard,Adrien Legros». Arxivat de l'original el 2007-08-20. [Consulta: 26 setembre 2013].

## Bibliografia

* Jean Gourret, Histoire de l'Opéra-Comique, Albatros, 1983, p.267
# Melcior Garreta i Camprubí

Melcior Garreta i Camprubí (Prats de Lluçanès, 1824 - Prats de Lluçanès, 1907), també conegut com "le Magret". Fou intèrpret de flauta, fliscorn, figle i contrabaix, consten actuacions seves en molts festivals i concerts. Començà a compondre abans d'haver perfeccionat les seves habilitats tècniques. Va estudiar amb un frare que havia sortit del convent després de les desamortitzacions i amb un director de banda d'un regiment.
Escrigué diverses obres religioses entre les quals destaquen diverses misses de glòria i de rèquiem, rosaris, villancets i un Himne a Lleó XIII. En les seves composicions podem distingir un estil italianitzant, encara que també va saber donar un caràcter regional a les seves peces. Va formar molts deixebles.

## Referències

* ↑ Casares Rodicio, Emilio. Diccionario de la música española e hispanoamericana (en castellà). 5. Madrid: Sociedad General de Autores y Editores, ©1999-©2002. ISBN 84-8048-303-2.