OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Cristòfol Vell de Peramea

Sant Cristòfol Vell de Peramea fou una església romànica de la vila de Peramea, a l'antic terme municipal d'aquest mateix nom, i actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà.
Estava situada uns 200 metres al sud de la vila de Peramea, al lloc on ara hi ha la Font de Sant Cristòfol. Fent de paret de la mateixa font hi ha restes constructives del que fou la capella, la titularitat de la qual al segle xiii fou traslladada a la parròquia de la vila.
El vestigi més important és una pica de les quatre de la font actual (la de l'extrem meridional): un sarcòfag de 2,03 metres de longitud per 0'44, a l'interior, en el lloc més ample, que correspon a les espatlles. La resta de piques de la font són també medievals, però tant poden ser ossaris com vasos per a oli. A l'entorn de la font s'han trobat més mostres del que devia ser un cementiri, fins a altres elements constructius de la capella desapareguda, que podria haver estat un edifici parroquial o una cel·la monàstica.

## Referències

* ↑ Roig 1993.

## Bibliografia

* Roig i Deulofeu, Albert. «Sarcòfag de la Font de Sant Cristòfol». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 215 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.

## Enllaços externs

* Sant Cristòfol Vell de Peramea en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. Al mapa surt com a Font de Sant Cristòfol.
# Sant Cristòfol de Borrassers

Sant Cristòfol de Borrassers és una antiga església parroquial del municipi de Lluçà a la comarca d'Osona, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situada a l'esquerra de la riera de Lluçanès, limita amb el terme d'Alpens.
S'hi pot accedir per una pista que comença entre el quilòmetre 6 i 7 de la carretera BV-4341, molt a prop de Santa Eulàlia de Puig-oriol.
Sant Cristòfol pertanyia al terme del Castell de Lluçà. El 905 ja la trobem documentada com a sufragània de Santa Maria de Lluçà. El 988 apareix en el testament de Sunifred de Lluçà.
De l'església romànica en resta la capella de Sant Cristòfol, refeta al segle xvi, sufragània de Santa Eulàlia de Puig-oriol. Al segle xviii s'amplia a petició dels bisbes, per atendre millor els feligresos. Un cop l'any encara s'hi celebra culte.

## Postals de l'ermita

* Porta de fusta amb ornaments de ferro
* Casalot en el mateix pla de l'ermita (era)
* Costat nord l'ermita
* Voldria ser una absis però quadrat?.
* Indicatiu de sepultura d'homes
* Indicatiu de sepultura de dones

## Referències

* 1 2 3 «Borrassers». [Consulta: 6 abril 2015].
* 1 2 3 4 Enciclopèdia del Romànic a Catalunya. 1. Barcelona : Osona i Berguedà. Aguilar de Campoo (Palencia): Fundación Santa María La Real, Centro de Estudios del Románico, 2014. ISBN 9788415072782.
# Sedoset negre

La sedoset negre (Phainopepla nitens) és una espècie d'ocell de la família dels ptilogonàtids (Ptilogonatidae) i única espècie del gènere Phainopepla S.F. Baird, 1858. Habita zones arbustives àrides, boscos de ribera i garrigues de Califòrnia, sud de Nevada, Utah, Nou Mèxic, Texas, Baixa Califòrnia, Sonora, oest de Durango, Coahuila, Nuevo León i San Luis Potosí.

## Referències

* ↑ «Sedoset negre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/09/2022(català)
# Sant Isidre d'Erinyà

L'església de Sant Isidre d'Erinyà és una capella del municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme de Toralla i Serradell.
Està situada a la part nord-oriental del terme, a ponent del Congost d'Erinyà i del túnel del mateix nom. És a la dreta del barranc d'Enserola. Queda al nord del poble d'Erinyà, a l'extrem sud-oriental de l'Obaga de Sant Isidre.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Isidor

Sant Isidor és el nom dels següents personatges:
* Isidor d'Alexandria, prevere a Constantinoble, mort el 404
* Isidor de Madrid, conegut com a Isidre, pagès del segle XIII
* Isidor de Pelúsion, escriptor cristià exegètic de finals del segle IV nadiu d'Alexandria
* Isidor de Quios, soldat i màrtir grec d'Alexandria, al segle iii, patró de Mollerussa
* Isidor de Scetes, eremita a Egipte, mort en 385
* Isidor de Sevilla, sant i bisbe de Sevilla, erudit i orador del segle VII
* Isidor de Tver, asceta rus del segle xv, venerat per l'Església Ortodoxa
# Sant Isidre (llaüt 1925)

El Sant Isidre de Cadaqués és un llaüt de mitjana construït el 1925 a Portocolom, Mallorca, pel mestre d'aixa Joan Creus, per a la pesca de bou en parella. Amb dos-cents metres quadrats de veles, és el més gran dels tres llaüts considerats embarcacions històriques a Catalunya. Els altres dos són el Sant Rafel de Palamós i el Sant Ramon de Vilassar de Mar. Amb la vela major el Sant Isidre pot agafar amb el vent catorze nusos de velocitat, disposant d'un motor onze.

## Història

Es va construir el 1925 a Portocolom pensat inicialment per la pesca d'arrosegament. El 1930 va ser decomissat per contraban i va passar a l'armada espanyola de la Segona República que el va pintar de color gris i el va reanomenar com a «V-13», fent de guardapesca al litoral català. El 1936 el POUM el va utilitzar com a vaixell de guerra establert a Port de la Selva. Als 1974 es trobava en males condicions i el Centre de Recuperació i Investigacions Submarines (CRIS) el va comprar per 100 pessetes i el va dedicar a tasques d'estudi. Al 1980 es ven a un particular que instal·la una eixàrcia moderna i és restaurat perquè fes activitats de suport i ensenyament d'immersió, i durant un temps també va formar part de la flota de Greenpeace. Als anys vuitanta i principis dels noranta l'embarcació va estar a Barcelona per visites escolars. El 1993 va entrar en un període de deixadesa i va acabar abandonat al port de Palamós. El 1995 va ser restaurat pel projecte Vaixells del Mediterrani i va esdevenir embarcació turística.

## Referències

* 1 2 Capdevila, Carles «El llaüt que explica la nostra història». Ara, 07-09-2014 [Consulta: 9 desembre 2016].
* ↑ Bofill Blanc, Josep «Quan la vela és llatina». El Punt Avui, 07-08-2009.
# Selecció de la Xina Taipei de corfbol

La selecció de la Xina Taipei de corfbol és dirigida per la Chinese Taipei Korfball Association (CTKA) i representa Taiwan a les competicions internacionals de corfbol. La federació va ser fundada l'any 1985 i té la seu a Taipei.

## Història

Campionat del Món :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 1987 | 3r Campionat del Món | Makkum (Països Baixos) | 4a plaça |
| 1991 | 4t Campionat del Món | Anvers (Bèlgica) | 3a plaça |
| 1995 | 5è Campionat del Món | Nova Delhi (Índia) | 5a plaça |
| 1999 | 6è Campionat del Món | Adelaida (Austràlia) | 6a plaça |
| 2003 | 7è Campionat del Món | Rotterdam (Països Baixos) | 4a plaça |
| 2007 | 8è Campionat del Món | Brno (República Txeca) | 5a plaça |
| 2011 | 9è Campionat del Món | Shaoxing (Xina) | 3a plaça |
World Games :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 1989 | 3rs World Games | Karlsruhe (Alemanya) | 4a plaça |
| 1993 | 4ts World Games | The Hague (Països Baixos) | 4a plaça |
| 1997 | 5ns World Games | Lahti (Finlàndia) | 3a plaça |
| 2001 | 6ns World Games | Akita (Japó) | 3a plaça |
| 2005 | 7ns World Games | Duisburg (Alemanya) | 5a plaça |
| 2009 | 8ns World Games | Kaohsiung (Taiwan) | 3a plaça |
Campionat d'Àsia :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 2004 | 1r Campionat d'Àsia | Taiwan | Campiona |
| 2008 | 2n Campionat d'Àsia | Jaipur (Índia) | Campiona |

## Referències

* ↑ «Federació Belga de Korfbal a l'IKF» (en anglès). IKF.
* ↑ «IKF World Korfball Championship February 2012» (en anglès). IKF. Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 4 juny 2015].
* ↑ «Brons voor korfballers Taiwan» (en neerlandès). de Volkskrant, 05-11-2011.
* ↑ «IKF World Games Booklet» (en anglès). IKF.
* ↑ «Report on the 1 st Asia Korfball Championship» (en anglès). IKF, 14-06-2004. Arxivat de l'original el 2012-08-04. [Consulta: 7 novembre 2011].
* ↑ «Asian Championship: 1 Chinese Taipei» (en anglès). IKF, 08-06-2008. Arxivat de l'original el 2012-08-03. [Consulta: 7 novembre 2011].
* ↑ «Jaipur to host Asian Korfball Championship» (en anglès). The Economic Times, 18-05-2008.
# Sarkel (Rostov)

Sarkel (en rus: Саркел) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Rostov, a Rússia, segons el cens rus del 2010 tenia 1.378 habitants. Pertany al districte de Tsimliansk.

## Referències

* ↑ «История Саркела». Arxivat de l'original el 2013-10-04. [Consulta: 14 abril 2011].
# Setge d'Artà

El Setge d'Artà fou una de les batalles de la Croada contra Al-Mayûrqa de Jaume el Conqueridor, esdevinguda el 1230.

## Antecedents

Després del Setge de Madîna Mayûrqa i l'assassinat del darrer valí musulmà de Mayurqa, Abū Yahyà Muhammad ibn 'Alī ibn Abī 'Imrān al-Tinmalālī, Abu Hafs ibn Sayrî fugí vers les muntanyes on reuní 16.000 supervivents a la massacre que seguí a la caiguda de Madîna Mayûrqa. i la insurgència mayurquina es fortificà als castells d'Alaró, Pollença, Santueri. així com a la Serra de Tramuntana, on Aleshores els mayûrquins nomenaren com a nou cabdill i senyor a Xuiap de Xivert. La majoria de cavallers i homes van tornar a Catalunya, i Jaume el Conqueridor hagué de desestimar sengles cavalcades amb una host reduïda a la banda occidental de la serra de Tramuntana i les muntanyes d'Inca per massa perillós.

## El setge

Informat Jaume el Conqueridor d'una cova amb 60 sarraïns armats, el 19 de març de 1230, Nunó Sanç I de Rosselló i Cerdanya i Hug de Forcalquier surten amb el rei de Ciutat cap a Artà establint un campament al peu de la costa, a la vora d'un riu. L'atac consistí inicialment a combatre la porta de les coves, des d'on els atrinxerats podien atacar amb pedres als assetjants. Després d'incendiar les barricades, s'oferí la rendició, que es dugué a terme el 21 de març.

## Conseqüències

El rei va tornar a Catalunya el novembre de 1230. El 1231, durant la segona expedició sobre Mallorca, i després de la mort de Abu Hafs ibn Sayrî i els seus sis mil homes el mes de febrer Xuiap de Xivert es rendí a la Serra de Tramuntana, però uns 2.000 sarraïns mayûrquins es negaren a retre's en aquestes condicions i es van refugiar al castell de Pollença, que fou assetjat, on morí el cabdill mayurquí Abu-Alí Úmar.

## Referències

* ↑ Vinas, Agnes i Robert: La conquesta de Mallorca (La caiguda de Mayûrqa segons Ibn'Amira al Mahzûmi)
* ↑ Coll i Alentorn, Miquel. Història, Volum 3. Barcelona: L'Abadia de Montserrat, 1992, p.332. ISBN 8478263616.
* ↑ Jaume el Conqueridor. «cap. 93-94». A: Llibre dels fets.
* ↑ Jaume el Conqueridor. «cap. 98». A: Llibre dels fets.
* ↑ Barceló, Miquel; Kirchner, Helena; Riera Rullan, Mateu. «PRIMAVERA DE 1230: ANDALUSINS REFUGIATS A LA SERRA DE LLEVANT (MALLORCA)». A: V Jornades d'Arqueologia de les Illes Balears. Documenta Balear, 2012, p. 230. ISBN 978-84-154327-6-0.
* ↑ Mata, Santiago. El hombre que demostró el cristianismo. Ramon Llull (en castellà). Ediciones Rialp, p.39. ISBN 978-84-321-3599-6 [Consulta: 3 abril 2015].
* ↑ Vinas, Agnes i Robert: La conquesta de Mallorca (El llibre dels Feyts, cap. 113)
* ↑ Rosselló-Bordoy, G. «Notes sobre la conquesta de Mallorca (1229-1232): El testimoni dels vençuts» (en anglès). Mayurqa, 22, 1989, pàg. 547.

## Bibliografia

* Jaume el Conqueridor. Llibre dels fets.
* Soldevila i Zubiburu, Ferran; Bruguera, Jordi; Ferrer i Mallol, Maria Teresa. Les quatre grans cròniques: Llibre dels feits del rei En Jaume. Institut d'Estudis Catalans, 2007. ISBN 847283901X.
# Sergio Caprari

Sergio Caprari (Civita Castellana, 11 de juliol de 1932 - Falèria, 12 d'octubre de 2015) fou un boxejador italià que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on guanyà la medalla de plata de la categoria del pes ploma del programa de boxa. En la final va perdre contra el txecoslovac Ján Zachara. Entre 1952 i 1961 va lluitar com a professional, amb un balanç de 52 victòries, quatre derrotes i dos combats nuls. El 1956 va guanyar el títol nacional del pes ploma vencent a Nello Barbadaro i el títol europeu de pes ploma el 1958 contra Jean Sneyers.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Sergio Caprari». [Consulta: 18 setembre 2021].
* ↑ «BoxRec: Sergio Caprari». [Consulta: 18 setembre 2021].
# Saül Goodman (percussionista)

Saül Goodman (Brooklyn, 16 de juliol de 1907 - Palm Beach, 26 de gener de 1996) va ser el principal timpanista de la Filharmònica de Nova York del 1926 al 1972.

## Carrera

Goodman va néixer a Nova York, fill d'emigrants jueus polonesos, Abraham L. Goodman i Yetta Feigenbaum Goodman. Va créixer a Brooklyn i va aprendre sota les instruccions d'Alfred Friese, a qui va succeir com a principal timpanista de la Filharmònica de Nova York. Goodman va ser membre de les facultats del Conservatori de música del Québec a Mont-real i de la Juilliard School of Music, on va ensenyar a molts que van passar a ser timpanistes en orquestres simfòniques de tot el món, com el gran Charles Owen.
Durant la seva carrera, Goodman va fer innovacions en la construcció de tambors i malles, incloent un sistema d'afinació de tambors i una línia de malls de timbals. Va morir a Palm Beach, Florida.

## Obres

Llibre de mètodes
* Mètode modern per a timpani
* Solos clàssics moderns per a tambor
* Col·lecció Saul Goodman Memorial Percussion Ensemble
Solo
* Introducció i Allegro (Timpani)
* Ballad for the Dance (Timpani i platet suspès)
Ensemble
* Scherzo per a percussió per a 3 intèrprets
* Tema i variacions per a 4 intèrprets
* Suite Proliferation per a 7 intèrprets

## Estudiants notables

* Elden C. "Buster" Bailey, Filharmònica de Nova York
* Everett "Vic" Firth, Orquestra Simfònica de Boston
* William Kraft, Filharmònica de Los Angeles
* Leon Milo, compositor, percussionista. i artista sonor
* Ruth Underwood, percussionista Frank Zappa 's mares de la invenció a partir de 1967 a 1977
* Tatsuo Sasaki, Israel Philharmonic Orchestra (assistent de timbals/percussió), Orquestra Sinfonica Brazileiro (timpanista), San Diego Symphony (timpanista)
* Charles Owen, després de 20 anys amb la Marine Band, Owen es va convertir en percussionista principal de lOrquestra de Filadèlfia

## Referències

* 1 2 3 Thomas, Richard McG., Jr. (30 de gener de 1996). "Saul Goodman, de 89 anys, un timpanista que va fer cantar la bateria, està mort". The New York Times. Consultat el 24 de gener de 2014.
* ↑ Fairchild, Frederick D. "Saló de la Fama: Saul Goodman". pas.org. Societat d'Arts Percussives. Consultat el 18 de juny de 2015.
# Shiogama

Shiogama (en japonès 塩竈市) és una ciutat de la prefectura de Miyagi, Japó.
A 15 quilòmetres de la capital de la prefectura, Sendai, la ciutat fou fundada el 1889 com a poble, i declarada ciutat el 1941. És un dels municipis amb més densitat de població de tota la regió de Tōhoku. És una de les ciutats més exportadores de tonyina en tot el Japó, i és també famosa pel seu sushi.
El popular actor i seiyū Kōichi Yamadera nasqué a Shiogama.

## Referències

* ↑ «Day Trips from Sendai: Matsushima, Shiogama & Yamadera» (en anglès). japan-articles.japanican.com. Arxivat de l'original el 31 d’agost 2010. [Consulta: 24 desembre 2010].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (japonès)
# Shiori Itō

Shiori Itō (en japonès: 伊藤 詩織, Itō Shiori; Kanagawa (Kantō), 1989) és una periodista i realitzadora japonesa. Militant més famosa del país pel que fa a la lluita contra les violències sexuals, a favor de l'igualtat de gènere i dels drets de l'home, va ser considerada com una de les 100 persones més influents a la llista establerta per la revista Time el 2020.

## Referències

* ↑ Chizuko Ueno. «TIME 100: Most Influential People 2020». Time 100, 22-09-2020. [Consulta: 23 setembre 2020].
# Serra de Costa Ampla

La Serra de Costa Ampla és una serra situada als municipis de Talarn i Tremp al Pallars Jussà (dins de l'antic terme de Gurp de la Conca), dels quals fa de termenal. En el seu extrem sud-est és termenal entre Talarn i Salàs de Pallars i, encara, la seva cua en aquest mateix costat arriba a submergir-se en les aigües del pantà de Sant Antoni. Arriba a una elevació màxima de 1.002,9 metres.
La seva continuïtat cap al nord-oest és la Serra de Santa Engràcia, on hi ha el poble d'aquest mateix nom. Juntament amb ella formen part dels contraforts sud-oriental de la Serra de Castellet.
El punt més elevat de la serra, a 1.002,9 m. alt., és un turó sense nom situat davant i al sud-est del poble de Santa Engràcia. La serra va baixant progressivament cap al sud/est, i té els cims més significatius a la Tossa, de 887,4, Roques Pelades i la Roca Tosa, de 770,6.
Una part important del vessant meridional d'aquesta serra forma part dels camps de tir del campament militar General Martín Alonso, on està situada l'Acadèmia General Bàsica de Suboficials de l'exèrcit espanyol.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sienkiewicz

Sienkiewicz és el nom dels següents personatges:
* Henryk Sienkiewicz, premi Nobel de Literatura 1905
* Bill Sienkiewicz, autor de còmic estatunidenc
# Shnayim mikrà ve-echad Tàrgum

Shnayim mikrà ve-echad Tàrgum (en hebreu: שנים מקרא ואחד תרגום) (en català: "dues escriptures i una traducció"), és el costum jueu de llegir la porció setmanal de la Torà, (la paraixà de la setmana), d'una manera prescrita. A més d'escoltar la lectura setmanal de la Torà en la sinagoga, un jueu ortodox hauria de llegir la Torà en privat com a mínim dues vegades a la setmana, juntament amb una traducció del Tàrgum d'Onquelos i els comentaris de Raixí. A més, encara que no és requerit per la llei, existeix la costum entre els asquenazites de llegir també una porció dels Profetes (la haftarà setmanal) juntament amb el seu corresponent Tàrgum. Aquest costum jueu té el seu origen en la halacà. Segons aquest costum, el practicant ha de llegir cada setmana, la paraixà setmanal dues vegades en hebreu i una vegada en arameu, segons la traducció del Tàrgum d'Onquelos. Alguns jueus tenen el costum d'estudiar tambien els comentaris de Raixí. El moment més propici per a l'estudi és el divendres al matí, abans de l'inici del Shabat, després de l'oració matinal de Shacharit. Estant encara vestit amb el tal·lit i portant posades les filactèries.

## Referències

* ↑ Xulhan Arukh, Orach Chaim 285:1-6
* ↑ «Different customs relating to shnayim mikra ve-ehad Targum». Peninei Halakha, 06-08-2019.
* ↑ «Xulhan Arukh, Orach Chaim 285:7» (en hebreu), 06-08-2019.
# Silvia Grijalba

Silvia Grijalba (Madrid, 1967) és una novel·lista, periodista, poeta i assagista espanyola. És directora del festival de spoken word Palabra y Música i de seminaris sobre poesia i rock, contracultura i cultura pop, entre els quals destaquen les jornades anuals Poesía del Rock de Màlaga.
Com a novel·lista, ha publicat Alivio Rápido (2003) i Atrapada en el Limbo (2006). Com a lletrista de cançons ha escrit per a Ricardo Teixidó, Justo Bagüeste i Susana Cáncer, i és co-lletrista del disc Lo Eterno es lo que más dura i de El Futuro ya no es lo que era de Javier Colis y Las Malas Lenguas, grup en el qual també toca el theremin.

## Referències

* ↑ «Silvia Grijalba». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Sidi Kacem

Sidi Kacem (en àrab سيدي قاسم, Sīdī Qāsim; en amazic ⵙⵉⴷⵉ ⵇⴰⵙⴰⵎ) és un municipi de la província de Sidi Kacem, a la regió de Rabat-Salé-Kenitra, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 75.672 persones.

## Història

Durant el protectorat francès del Marroc fou anomenada Petitjean, en honor d'un capità francès que hi fou assassinat en maig de 1911 durant la "pacificació" del Marroc. Les primeres prospeccions petrolieres hi foren iniciades pels francesos en 1934; la producció de cru no va començar fins 1939.
Lleugerament al sud de Sidi Kacem, en l'antigüitat, Volubilis va ser una important ciutat romana vora la frontera més occidental de l'Imperi Romà. Fou construïda en el lloc on hi havia un antic assentament cartaginès del segle iii aC o anterior.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
* ↑ British Petroleum Company, Our Industry, Petroleum: A Handbook, Published 1977, 600 pages
* ↑ C.Michael Hogan, Volubilis, Megalithic Portal, ed. A. Burnham (2007)
# Serranillos

Serranillos és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 501 | 453 | 413 | 366 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
# Simpsonichthys flavicaudatus

Simpsonichthys flavicaudatus és un peix de la família dels rivúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ «Simpsonichthys flavicaudatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Costa, W.J.E.M.: Rivulidae (South American Annual Fishes). planes 526-548. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil, any 2003.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Sillago lutea

Sillago lutea és una espècie de peix de la família Sillaginidae i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia, Sri Lanka i el nord d'Austràlia (des d'Austràlia Occidental fins al Mar d'Arafura i el Golf de Carpentària).

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McKay, R. J. 1985. A revision of the fishes of the family Sillaginidae. Mem. Queensl. Mus. v. 22 (pt 1): 1-73.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sillago robusta

Sillago robusta és una espècie de peix de la família Sillaginidae i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme d'Austràlia.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Stead, D. G. 1908. New fishes from New South Wales (Núm. 1). Department of Fisheries, New South Wales, Sydney. New Fishes N. S. W.: 1-12, Pls. 1-5.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.