OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Teodoro Reding

Teodoro Reding de Biberegg y Freüler (Schwyz, Suïssa, 3 de juliol de 1755 - Tarragona, 10 d'abril de 1809) fou un general espanyol d'origen suís, que lluità pel rei borbó Ferran VII contra les tropes franceses a la Guerra del Francès.
Fill del cap superior militar del petit cantó de Schwitz, amb 14 anys va entrar al servei d'Espanya com a cadet al regiment del seu oncle (Suís de Reding, número 3) i va fer carrera militar servint als reis Carles III i Carles IV. Anys més tard, en esclatar la guerra del Francès, fou ascendit a tinent general per la Junta Central; va combatre en la batalla de Bailén (1808), directament a les ordres del general Francisco Javier Castaños, on va ser el veritable artífex de la victòria espanyola, en interposar-se entre les tropes dels generals Dupont i Vedel.
Destinat posteriorment a Catalunya, va patir alguns revessos abans de finalitzar l'any 1808: en la batalla de Llinars i en la de Molins de Rei. Va intentar reorganitzar les seves forces en assumir el comandament suprem, substituint el general Vives, i va aconseguir disposar d'uns 30.000 homes, però va ser derrotat per Laurent Gouvion Saint-Cyr a la batalla de Valls, el mes de febrer. Reding va resultar greument ferit i va ser dut a Tarragona, on va morir dos mesos després. Fou enterrat en la catedral, però a la fi de segle les seves restes van ser traslladades a un panteó del cementiri.
Té un carrer amb el seu nom a Tarragona.

## Referències

* ↑ «Bailén rememora los 208 años de su batalla con un homenaje al general Reding». La Vanguardia, 19-07-2016 [Consulta: 7 octubre 2017].

## Enllaços externs

* (castellà) Asociación Histórico - Cultural "Teodoro Reding"
* Carrer Reding a la Tarracowiki. Arxivat 2011-09-07 a Wayback Machine.
* Nota «El general Reding torna a Tarragona» (art) Arxivat 2013-09-04 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Deulonder, Xavier. La Guerra Peninsular o Guerra del Francès (1807-1814). Barcelona: Llibres de l'Índex:, 2019. ISBN 9788479481704.
# Tomàquet meta de cabra

La varietat tomàquet meta de cabra de nom científic Lycopersicon esculentum Mill., és una varietat de tomata llarga, amb poca llavor, gustós i de pell fina, té molta polpa, ideal per a fer en conserva o per assecar. Resisteix bé els primers freds. La planta té un gran desenvolupament vegetatiu, tot i que té una aparença permanent d'estar pansida. És semblant al tomàquet Benissili (un xic més ample) o al tomàquet pebrot (un xic més petit i vermell) conegut també com a tomàquet nas de bruixa, tomàquet de conserva, tomàquet llarg, etc. Està inclosa en el Catàleg de les varietats locals d'interès agrari de Catalunya amb el número d'inscripció CAT015CVL. A les comarques del Vallès Oriental, del Vallès Occidental, d'Osona, del Bages, del Berguedà, de l'Alt Penedès i del Maresme hi ha tradició del seu cultiu.

## Característiques agronòmiques

Resisteix bé els primers freds. Té un gran desenvolupament vegetatiu i de cicle llarg (90 dies).

## Referències

* ↑ «Fitxa descriptiva de la varietat. Catàleg de varietats locals d'interès agrari de Catalunya». Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació. Arxivat de l'original el 2015-04-17. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Manuel Pérez Saldanya

Manuel Pérez Saldanya (València, 1962) és un filòleg valencià, membre de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans i membre corresponent de la Reial Acadèmia Espanyola des de novembre de 2006.
Pérez Saldanya es llicencià el 1985 en Filologia Hispànica (secció: valencià) a la Universitat de València, on imparteix classes com a catedràtic del Departament de Filologia Catalana. També forma part de l'Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana
Va ser membre de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua entre el 2003 i el 2016, institució de la qual va ser vicepresident i també va exercir les funcions de president després de la dimissió de l'anterior presidenta Ascenció Figueres el 2011. El novembre del mateix any es presentà a les eleccions per a ser president, en què finalment fou elegit Ramon Ferrer. El 2016 va cessar com a membre de l'acadèmia a conseqüència del procés de renovació d'acadèmics.

## Obra

Manuel Pérez Saldanya ha conreat el camp de la recerca en dos vessants, la gramàtica històrica catalana i la teoria lingüística sincrònica, en les quals ha publicat diversitat d'articles i contribucions ressenyables, com Del llatí al català. Morfosintaxi verbal històrica (Universitat de València, 1998), Els sistemes modals d'indicatiu i de subjuntiu (PAM/IIFV, 1988) o Diccionari de lingüística (Colomar, 1998, en col·laboració amb Rosanna Mestre i Ofèlia Sanmartín). També ha codirigit la Gramàtica del català contemporani (3 vols., Empúries, 2002), en col·laboració amb Joan Solà, Joan Mascaró i Maria Rosa Lloret. Ha estat ponent redactor de la Gramàtica Normativa Valenciana Arxivat 2021-05-06 a Wayback Machine. de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua (València: AVL, 2006) i de la Gramàtica de la Llengua Catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (Barcelona: IEC, 2016), juntament amb Joan Solà i Gemma Rigau.
A més, el professor Pérez Saldanya ha editat tres poemaris:
* Bastit de pluja (1983)
* La ruta de l'heura (1983)
* Teoria dels crepuscles (2003)

## Premis

* Premi Pompeu Fabra de l'Institut d'Estudis Catalans, l'any 1999, per l'estudi Els sistemes modals d'indicatiu i de subjuntiu.
* Premi Sanchis Guarner/Unitat de la Llengua Catalana de l'Associació Jaume I, l'any 2000 (pel llibre Del llatí al català) i l'any 2002 (pel llibre dirigit en coordinació Gramàtica del català contemporani).

## Referències

* ↑ Ascensió Figueres dimitix com a presidenta de l'AVL i Pérez Saldanya ocuparà el càrrec en funcions, a VilaWeb del 14/10/2011. [Consultat: 14/10/2011]
* ↑ «L'Acadèmia Valenciana de la Llengua elegeix com a president Ramon Ferrer». Vilaweb, 18-11-2011. [Consulta: 18 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Fitxa a la web de l'AVL Arxivat 2019-02-04 a Wayback Machine.
* Article a la Gran Enciclopèdia Catalana
* Fitxa a la Reial Acadèmia Espanyola
* Fitxa de la Universitat de València
# Manuel Pérez Ledesma

Manuel Pérez Ledesma (Madrid, 1944 - 15 d'abril de 2018) va ser un catedràtic d'Història Contemporània de la Universitat Autònoma de Madrid.
Llicenciat amb grau en Filosofia i Lletres per la Universitat de Salamanca. Miguel Artola Gallego va dirigir la seva tesina, que Pérez Ledesma va llegir en 1967, titulada La Unión General de Trabajadores en el Movimiento Obrero Español (1888-1917). En 1976 va obtenir el doctorat per la Universitat Autònoma de Madrid amb la seva tesi La Unión General de Trabajadores. Ideología y organización (1887-1931).
Proper al marxisme, Manuel Pérez Ledesma va ser, durant les eleccions de 1977, membre de la Candidatura de Unidad Popular (CUP), a l'esquerra del PCE i que integrava a grups com Moviment Comunista, Moviment Socialista, Partit Sindicalista i Partit Comunista dels Treballadors. Ràpidament desenganyat sobre les possibilitats democràtiques del comunisme, en 1979 des de la rivesta Autogestión y socialismo va participar en el moviment pro alliberament dels membres de Carta 77 empresonats pel govern txecoslovac, i va demanar també la llibertat per Andrei Sàkharov, empresonat pel govern soviètic. En 1981 va col·laborar en la fundació del Grup Radical de Madrid. Pérez Ledesma és un dels principals autors a Espanya en haver-hi tractat la història del moviment obrer i dels moviments socials, així com el naixement de la ciutadania. En la seva joventut, va traduir l'obra clàssica de Paul Lafargue, i ha escrit la història de la Unió General de Treballadors.

## Llibres

* Amb Miguel Artola Gallego, Contemporánea: La historia desde 1776, Madrid, Alianza Editorial, 2005. ISBN 978-84-206-4765-4
* Estabilidad y conflicto social: : España, de los íberos al 14-D, Madrid, Nerea, 1990. ISBN 84-86763-41-X
* Historia del mundo contemporáneo, C.O.U., Madrid, Anaya, 1988. ISBN 84-207-3052-1
* El obrero consciente: dirigentes, partidos y sindicatos en la II Internacional, Madrid, Alianza Editorial, 1987. ISBN 84-206-2501-9

## Referències

* ↑ «Un día histórico para la Universidad», El País, 24 d'octubre de 1976. Article de Ricardo de la Cierva sobre la lectura de la tesi de Pérez Ledesma.
* ↑ «628 candidatos lucharán en Madrid». Diario 16, 09-05-1977.
* ↑ «Candidatura Unidad Popular (C.U.P.): Integrada por cuatro partidos de izquierda». Pueblo, 05-05-1977.
* ↑ «El Grupo Radical se presentó ayer en Madrid.», El País, 9 de julio de 1980.
* ↑ «Clima de malestar en las oposiciones a adjuntos de Historia Contemporánea», El País, 9 de diciembre de 1977.
# Mare de Déu amb el Nen (Moragues)

La Mare de Déu amb el nen és una escultura de Pere Moragues. Actualment, forma part de la col·lecció permanent del Museu Frederic Marès.
Del model romànic de la verge asseguda, majestàtica i distant, en l'època gòtica es passa a representar Maria com a dona i com a mare.
Aquesta peça d'excel·lent qualitat ens mostra la Verge lleugerament inclinada cap al seu costat dret a causa del pes del seu fill. Ell, assegut sobre l'avantbraç de la mare, té un petit ocell entre les mans. La representació de la Verge amb el nen en el gòtic és més natural i tendra, i s'allunya completament de la del romànic, en el qual la Verge es manté rígida i estàtica, merament com a tron del fill. Aquí veiem l'amorosa relació entre tots dos, que somriuen.
Aquesta escultura s'atribueix a l'escultor i orfebre barceloní Pere Moragues, un dels artífexs més excel·lents del gòtic en els territoris de la corona d'Aragó. Es tracta d'una peça realitzada durant el període primerenc de la seva trajectòria professional, entre 1355 i 1360. Procedeix del convent de Sant Francesc de Paula de Cervera.
Mereix una especial atenció la pedra en què va ser esculpida: l'alabastre. Aquest material, dúctil i fàcil de treballar, va ser el predilecte dels escultors catalans dels segles xiv i xv, que en van saber aprofitar les possibilitats cromàtiques. La restauració de l'escultura ha posat de manifest la pèrdua de la corona originària, que va ser substituïda en una època posterior per una altra de metall, la qual tampoc es conserva.
Frederic Marès va comprar aquesta obra al col·leccionista barceloní Soler i March, conjuntament amb el sepulcre obrat pel taller de Ferran González.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Fitxa al web del Museu». Web. Museu Marès. [Consulta: 7 agost 2013].

## Bibliografia

* DDAA. Guia del Museu Frederic Marès. 1a ed.. Barcelona: Institut de Cultura, 2011. ISBN 9788498503357 [Consulta: 7 agost 2013].
# Mar de les Hèbrides

El mar de les Hèbrides (en anglès Sea of the Hebrides; en gaèlic escocès Cuan Uibhist, 'mar de Uist') és la part de l'oceà Atlàntic situada vora la costa occidental d'Escòcia, entre la costa sud de l'arxipèlag de les Hèbrides Exteriors i el nord de les Hèbrides Interiors.
Comunica directament amb l'Atlàntic pel sud, i indirectament a través dels diferents estrets formats entre les diverses illes de les Hèbrides Exteriors per l'oest, i a través de l'estret anomenat The Little Minch que comunica al nord amb The Minch, un altre braç de mar de l'oceà Atlàntic.
El mar de les Hèbrides conté, totalment o en part, les nombroses illes que formen part de l'arxipèlag de les Hèbrides.
# Mar de les Lacadives

El Mar de les Lacadives (en anglès: Laccadive Sea) és un mar de vora localitzat a la part nord de l'oceà Índic, que voreja la costa sud-occidental de l'Índia (incloent les illes Lacadives, que li donen nom), les illes Maldives i Sri Lanka.
Aquest mar càlid té una temperatura d'aigua estable al llarg de l'any i és ric en vida marina. Només la badia de Mannar ja alberga prop de 3.600 espècies. Mangaluru, Kannur, Kozhikode, Kochi, Kol·lam, Thiruvananthapuram, Tuticorin, Colombo i Malé són les principals ciutats de les ribes del mar així com Comorin, l'extrem més meridional de l'Índia peninsular.

## Delimitació de la IHO

La màxima autoritat internacional en matèria de delimitació de mars a l'efecte de navegació marítima, l'Organització Hidrogràfica Internacional (IHO segons el sigle en anglès), considera el mar de Lacadives com un mar. A la publicació de referència mundial, Limits of oceans and seas li assigna el número d'identificació 42 i el defineix de la forma següent:
| « | A l'oest: una línia que va des de Sadashivgad Lt., a la costa oest de l'Índia, (14 ° 48'N, 74 ° 07'E) fins Coré divh (13 ° 42'N, 72 ° 10'E) i des d'allà cap al costat oest dels arxipèlags Lacadives i Maldives, fins al punt més meridional del atol Addu, a les Maldives. Al sud: una línia que va des de punta Dondra de Ceilan, fins al punt més meridional de l'atol Addu. A l'est: la costa occidental de Ceilan i l'Índia. Al nord-est: el pont d'Adam (entre l'Índia i Sri Lanka). | » |

## Referències

* ↑ Lacreu, Josep. Manual d'ús de l'estàndard oral (en valencià, castellà). 6a. ed. València: Universitat de València, Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana, 2002, p.371. ISBN 84-370-5390-0.
* ↑ Comissió d'Onomàstica. Nomenclàtor mundial: Àsia (pdf). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, novembre 2019, p.18.
* ↑ «Accidents geogràfics del món». Salt.usu. Generalitat valenciana, 2018. [Consulta: 23 abril 2020].
* 1 2 Organització Hidrogràfica Internacional. Limits of oceans and seas (Límits d'oceans i mars) (en anglès). 3a edició. Monte Carlo: Imprimerie Monégasque, p. 21 (Special publication n°23).

## Enllaços externs

* «Organització Hidrogràfica Internacional» (en anglès, francès).
# Mar de núvols

Una mar de núvols és una acumulació horitzontal d'estratocúmulus a baixa altura (aproximadament entre 500 i 1.500 m), causada per vents marítims carregats d'humitat en el seu sector inferior. Això explica el fenomen de la inversió tèrmica, gràcies al qual es registren temperatures més altes sobre la cota dels 1.500 m que en el tram inferior cobert per la mar de núvols.
A una certa altura i en determinats períodes del dia, la mar de núvols adquireix una tonalitat lleument blavosa, i els excursionistes menys acostumats la confonen amb la mar i suposen, erròniament, que es troben a una altitud inferior a la real.

## Referències

* ↑ World Meteorological Organization. «Sea of clouds». Eumetcal. Arxivat de l'original el 3 març 2016. [Consulta: 22 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Imatges de mars de núvols.
# Maria Dimadi

Maria Dimadi (en grec: Μαρία Δημάδη) (Agrínion, 7 de maig de 1907 - Agrínion, 31 d'agost de 1944) fou una intèrpret i activista política grega, membre de la Resistència grega a la seva localitat natal. Durant l'ocupació nazi treballà com a intèrpret a la guàrdia alemanya de la ciutat i, coneixent així els moviments de les tropes alemanyes, informà a la guerrilla.

## Trajectòria

Maria Dimadi va néixer el 7 de maig de 1907 a Agrínion. El seu pare era el ginecòleg Costas Dimadis i la seva mare Erasmia Panagopoulou, filla del majorista de tabac Panagopoulos. Durant l'ocupació alemanya va participar primer a l'organització Solidaritat Nacional a Agrínion i, després, al febrer de 1942 va començar a treballar com a intèrpret a la guàrdia alemanya de la ciutat, ja que coneixia amb fluïdesa l'alemany (i el francès).
Gràcies al seu càrrec, va acabar coneixent àmpliament els moviments de les tropes alemanyes a la zona i va informar les forces de l'Exèrcit Popular d'Alliberament Grec (ELAS). Així, el Regiment 2/39 ELAS, després de ser informat per Dimadi sobre els moviments de les tropes alemanyes a principis de juliol de 1943, va preparar una emboscada fora del poble de Myrtia, sobre del llac Trichonida, a la regió d'Etòlia-Acarnània, i va colpejar una falange alemanya el 10 de juliol de 1943, matant més de 100 soldats alemanys, a la batalla de Myrtia (o Gouritsa). Dimadi també va informar a l'ELAS sobre el pla de les forces alemanyes de dirigir-se cap a Karpenisi per derrotar la guerrilla, el novembre de 1943. També, després que l'ELAS colpegés les tropes alemanyes al poble de Kainourio, prop d'Agrínion, el 5 de juliol de 1944, en el qual van matar 70 soldats alemanys, va informar a la guerrilla que els soldats alemanys i els membres dels batallons de seguretat anaven a arrestar els vilatans en relació amb la guerrilla. Així que els residents en qüestió van aconseguir escapar i ningú va ser arrestat. Dimadi va ajudar moltes vegades a l'alliberament dels presos, inclosos els membres de la resistència i va donar permisos especials als membres de la resistència, facilitant així els seus moviments.
Va ser executada el 31 d'agost de 1944 per membres dels Batallons de Seguretat, als afores del cementiri de la Santíssima Trinitat d'Agrínion, ben a prop de les presons.

## Referències

* ↑ Geladopoulos, 1982, p. 68-69.
* ↑ Geladopoulos, 1982, p. 80.
* ↑ Geladopoulos, 1982, p. 109.
* ↑ Geladopoulos, 1982, p. 66, 67, 79, 81, 84, 90, 98, 100, 116.
* ↑ Geladopoulos, 1982, p. 104.
* ↑ «Μαρία Δημάδη, μιά ηρωίδα της αντίστασης ("Maria Dimadi, una heroïna de la resistència")» (en grec). Epoxi.gr, 31-08-2020.

## Bibliografia

* Geladopoulos, Filippa. Μαρία Δημάδη, ηρωίδα της εθνικής αντίστασης ("Maria Dimadi, heroïna de la resistència nacional") (en grec). Atenes: autoedició, 1982.

## Enllaços externs

* ΕRΤ.gr - Sèrie biogràfica-dramàtica, 8 episodis, adaptació del llibre de F. Geladopoulos (grec)
# Maria Dolors Bassols i Teixidor

Maria Dolors Bassols i Teixidor (Banyoles, 1935- Girona 20 de març de 2012) fou una religiosa i mestra catalana.
Fou monja de la Congregació de Germanes Carmelites de la Caritat-Vedruna. Va ser durant molts anys directora de l'Escola Vedruna de Girona i també presidenta de l'Associació Professional Serveis Educatius de Catalunya. El 2011 va rebre la Creu de Sant Jordi mercè la seva trajectòria no sols en l'educació dels infants, sinó també en la formació dels educadors. Va morir el març de 2012.

## Referències

* ↑ Amb motiu del traspàs de la Gna. M. Dolors Bassols

## Enllaços externs

* Notícia al web de la Conferència Episcopal Tarraconense
* Dolors Bassols i Teixidor, vitalitat, dedicació i fortalesa necrològica a El Punt Avui
# Can Rogent

Can Rogent és una masia de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Rogent és una masia de tipus basilical. Consta de planta baixa, pis i golfes, aquestes estan a la part central de la casa. Les obertures són de pedra i de forma rectangular. Hi ha un rellotge de sol a la façana. A la porta d'entrada, que és de pedra amb llinda. Les dovelles de l'antiga porta estan posades a terra, de forma circular, fent funció d'esglaó.

## Història

Al segle xvi els Rogent ja estaven establerts a Llavaneres. El 1574 Pere Rogent va ser batlle de Llavaneres (Sant Andreu i Sant Vicenç), i els anys 1798. El 1816 un altre Rogent tornà a ser batlle de Sant Andreu. El cognom es va mantenir fins al segle xix, i per herència materna es va canviar el mot Rogent per Roca. La primitiva casa data del segle xvi.

## Referències

* 1 2 «Can Rogent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Canyet (Badalona)

Canyet és un barri de Badalona (Barcelonès) que ocupa l'extrem septentrional del terme municipal, limitant amb Sant Fost de Campsentelles, Montcada i Reixac, Santa Coloma de Gramenet i els barris de Montigalà, Bonavista i Pomar de Dalt.
És el barri més extens de la ciutat amb 562,78 ha., representa el 26,8% del la superfície del municipi. Per contra la seva població representa només el 0,2% de la població de Badalona amb tan sols 534 habitants, segons el padró de 2013, 269 homes (50,4%) i 265 dones (49,6%).
El barri el formen un conjunt de masies aïllades i uns nuclis més moderns formats a partir de construccions per a estiuejants. Els nuclis d'estiueig aparegueren a la dècada de 1920 i s'han convertit, amb el temps, en primeres residències. Entre els nuclis d'estiueig reconvertits en primeres residències trobem: la colònia de Sant Antoni, a l'entorn de can Campmany; la colònia Sant Jaume, a l'entorn del Mas Oliver i la colònia Sant Jordi, a l'entorn de la Torre Codina.
Cal destacar la seva orografia formada per turons d'una certa altitud que van paral·lels al mar i d'altres perpendiculars, de menys alçada, separant les valls dels torrents i rieres que baixen de les muntanyes. Té un patrimoni natural destacable, sobretot al voltant del torrent de l'Amigó i la Font de l'Amigó, on s'estén una vegetació exuberant de ribera i l'ambient és humit, fresc i confortable. A més s'hi poden trobar amfibis com granotes, gripaus, alguns rèptils, aus diverses, insectes de tota mena i també ratolins de bosc, llebres.

## Llocs d'interès

El monument més important és el Monestir de Sant Jeroni de la Murtra. Destaquen també al barri les restes de les viles romanes de ca l'Alemany, de can Boscà i de la vinya d'en Tries i dels poblats ibèrics del turó d'en Boscà i del turó de les Maleses. Al límit amb el terme de Montcada i Reixac trobem les ermites de Sant Onofre i Sant Climent, oratoris construïts pels monjos de Sant Jeroni l'any 1498 i 1673 respectivament.
De les masies, la seva bona conservació fa que 12 d'elles estiguin incloses en el Pla especial de protecció del patrimoni històric de Badalona. Són les masies de la Torre Codina, Can Trons, Can Ferrater, Can Pujol, Can Butinyà, Can Mora, Mas Amigó, Mas Oliver i Cal Dimoni.

## Referències

* ↑ «Distribució de la població per barris i gènere». Padró d'habitants 01/01/2013. Ajuntament de Badalona. Arxivat de l'original el 9 de novembre 2013. [Consulta: 9 novembre 2013].
* ↑ «Pobles de Catalunya. Badalona». Centre d'Estudis i Divulgació del Patrimoni. [Consulta: 24 agost 2012].

## Vegeu també

* Bastoners de Canyet
# Caquèxia

La caquèxia (gr.: kachexía: mal estat) és un estat d'extrema desnutrició, atròfia muscular (amb fatiga, i debilitat) i anorèxia en persones que no estan tractant activament de perdre pes. Pot ser un símptoma d'algunes patologies; quan un pacient presenta caquèxia, els metges generalment consideren la possibilitat de càncer, algunes malalties infeccioses com tuberculosi i sida i alguns trastorns autoimmunitaris. La caquèxia afebleix físicament als pacients fins a un estat d'immobilitat causada per l'anorèxia, astènia i anèmia, i normalment la resposta als tractaments comuns és pobre.

## Desenvolupament de la malaltia

La caquèxia es veu sovint en pacients amb càncer en estat terminal. També predomina en pacients amb sida abans de l'arribada de la "triple teràpia"; ara és molt menys freqüent en aquells països on aquest tractament està disponible. En aquells pacients amb insuficiència cardíaca també hi ha una síndrome de caquèxia. També influeix en la mortalitat de pacients que tenen qualsevol de les malalties del rang de "malaltia pulmonar obstructiva crònica", particularment en emfisemes.
En cadascun d'aquests casos hi ha un deteriorament de tot el cos, que afecta especialment al múscul esquelètic resultant en atròfia muscular i indueix a una pèrdua de resposta immunitària. Així mateix, afebleix al múscul estriat en general, afectant també el múscul cardíac.

## Mecanisme

El mecanisme exacte pel qual aquestes malalties causen caquèxia encara no s'entén bé, però probablement hi ha un paper per les citocines inflamatòries com el factor de necrosi tumoral alfa (TNF-α) -a la qual també es denomina en alguns llocs "caquexina" per aquest motiu-, interferó gamma (IFN-γ) i interleucina-6 (IL-6), així com el factor d'inducció a la proteòlisi secretat pels tumors.
Altres síndromes de malnutrició relacionats són el kwashiorkor i el marasme, encara que aquests no sempre tenen una malaltia causant; generalment són símptomes de malnutrició severa.
Aquells que sofreixen el trastorn alimentari d'anorèxia nerviosa semblen tenir alts nivells de grelina en plasma. També hi ha nivells alts en pacients amb caquèxia induïda per càncer.

## Referències

* ↑ «Se busca resolver el enigma de la caquexia en el cáncer» (en castellà). [Consulta: 8 juliol 2018].