OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amal El-Mohtar

Amal El-Mohtar (Ottawa, 13 de desembre de 1984) és una poeta i escriptora canadenca. Ha publicat relats curts, poesia i ressenyes i també és l'editora de la revista trimestral Goblin Fruit des del 2006. Al 2018 es va fer càrrec de la columna de ressenyes de ciència-ficció i fantasia «Otherworldy» del New York Times Book Review.

## Premis i nominacions

Amal El-Mohtar ha rebut aquests premis:
* Premi Rhysling al millor poema curt al 2009, 2011 i 2014
* Premi Locus al millor relat curt per The Truth About Owls, al 2015
* Premi Nebula al millor relat curt per Seasons of Glass and Iron, al 2016
* Premi Locus al millor relat curt per Seasons of Glass and Iron, al 2017
* Premi Hugo al millor relat curt per Seasons of Glass and Iron, al 2017
Els seus relats també han estat nominats al Premi Nebula al 2010 (per The Green Book) i al 2016 (per Madeleine), així com al premi Mundial de Fantasia de 2016 (per Pockets) i al de 2017 (per Seasons of Glass and Iron).
El seu relat escrit conjuntament amb Max Gladstone Així es perd la guerra del temps (primera obra seva traduïda al català) va ser finalista al premi Nebula de millor relat curt de 2019.

## Obra

* The Honey Month, antologia de ficció curta, Papaveria Press 2010, ISBN 978-1907881008

## Referències

* ↑ Diane Severson (2013-10-25). Interview: Amal El-Mohtar (en anglès). Consulta: 2020-01-01.
* ↑ «Amal El-Mohtar Replaces N.K. Jemisin as The New York Times Book Review’s Otherworldly Columnist» (en anglès). Tor.com. [Consulta: 27 febrer 2018].
* ↑ «SFPA Rhysling Award Archive» (en anglès). [Consulta: 28 juny 2015].
* ↑ «2015 Locus Awards Winners» (en anglès). [Consulta: 28 juny 2015].
* ↑ «Announcing the 2016 Nebula Awards Winners» (en anglès). [Consulta: 21 maig 2017].
* ↑ «2015 Locus Awards Winners» (en anglès). [Consulta: 27 juny 2017].
* ↑ «2017 Hugo Awards» (en anglès). The Hugo Awards. [Consulta: 11 agost 2017].
* ↑ «Nebula Awards» (en anglès). SFWA. [Consulta: 18 juny 2016].
* ↑ «World Fantasy Awards 2016» (en anglès). Science Fiction Awards Database. Locus Science Fiction Foundation. [Consulta: 15 juliol 2016].
* ↑ «Nominees» (en anglès). World Fantasy Convention. [Consulta: 7 setembre 2017].
* ↑ «Així es perd la guerra del temps». maimes.cat. [Consulta: 14 maig 2020].
# Alpan

Alpan o Alpanu era un esperit femení de la mitologia etrusca relacionat amb l'amor, possiblement una serventa de la deessa Turan.
S'han trobat diversos miralls etruscos que representen aquesta divinitat com una dona jove, de vegades alada i de vegades sense ales, i normalment nua, i es creu que podria representar l'activitat sexual. S'ha suggerit també que Alpan podria ser un símbol de l'harmonia, equivalent a l'Harmonia grega i a la Concòrdia romana.
En les inscripcions votives, la paraula alpan s'utilitza sovint en un sentit genèric i pot correspondre al llatí libens ('de bon grat', 'gustosament').

## Referències

* ↑ De Grummond, Nancy T. The religion of the Etruscans. Austin: University of Texas Press, 2006, p. 57-58. ISBN 9780292706873.
# Aluata ursí

L'aluata ursí (Alouatta arctoidea) és una espècie d'aluata nadiu de Veneçuela i, possiblement, Colòmbia. A vegades se'l considera una subespècie de l'aluata vermell (com a Alouatta seniculus arctoidea).
# Amanda Villavieja

Amanda Villavieja (Barcelona 1975) és una sonidista de cinema catalana. Va guanyar un premi Gaudí per la seva participació a Entre dos aguas.
És llicenciada en Comunicació Audiovisual per la Universitat Autònoma de Barcelona i formà part de la primera edició del Màster en Documental de Creació de la Universitat Pompeu Fabra on començà a treballar per primer cop com a sonidista al film En Construcción de José Luis Guerín, cineasta amb el que continuarà col·laborant en els seus posteriors films. També ha treballat habitualment amb el cineasta Isaki Lacuesta començant per La leyenda del tiempo (2006) fins a Entre dos aguas (2018), film que a més de guanyar la 'Concha de Oro' al Festival de San Sebastià 2018 va obtenir 7 Premis Gaudí entre ells al millor so per Amanda Villavieja i Alejandro Castillo. També ha treballat amb cineastes com Joaquim Jordà, Mercedes Álvarez, Oliver Laxe i Lluís Miñarro.

## Filmografia com a sonidista

* 2019 Love Me Not de Lluís Miñarro
* 2018 Entre dos aguas de Isaki Lacuesta
* 2018 Viaje al cuarto de una madre de Celia Rico
* 2018 Miriam Miente de Natalia Cabral
* 2018 Les Unwanted de europa de Fabrizzio Ferraro
* 2017 Ver a una mujer de Mònica Rovira
* 2017 Penèlope de Eva Vila
* 2016 [Pewen] araucaria de Carlos Vàsquez Mendez
* 2016 La película de nuestra vida de Enrique Baró Ubach
* 2016 Mimosas de Oliver Laxe
* 2016 La propera pell de Isa Campo i Isaki Lacuesta
* 2015 La academia de las musas de Jose Luís Guerín
* 2014 Parrot at the Milk Bar de Ines Thomsen
* 2014 Murieron por encima de sus posibilidades de Isaki Lacuesta
* 2014 Mai és tan fosc de Erika Sánchez
* 2013 El moviment perpetu de Isaki Lacuesta
* 2012 Volar de Carla Subirana
* 2012 Sinaia, más allá del océano de Joan López Lloret
* 2012 Al fossat de Ricardo Íscar
* 2012 Kanimambo de Adán Aliaga
* 2011 Mercado de futuros de Mercedes Álvarez
* 2011 El quadern de fang de Isaki Lacuesta
* 2011 Els passos dobles de Isaki Lacuesta
* 2011 La maleta mexicana de Trisha Ziff
* 2011 Recuerdos de una mañana de Jose Luís Guerín
* 2010 La noche que no acaba de Isaki Lacuesta
* 2010 Guest de Jose Luís Guerín
* 2010 Morir de dia de Sergi Dies i Laia Manresa
* 2010 Cuchillo de palo de Renate Costa
* 2009 Los condenados de Isaki Lacuesta
* 2009 Ich bin Enric Marco de Santiago Fillol i Lucas Vermal
* 2009 El Club de Rose Kowalski
* 2007 A la ciutat de Sylvia de Jose Luís Guerín
* 2006 Memoria negra de Xavier Montanyà
* 2006 3055 Jean Leon de Carles Porta
* 2006 Descontrol urbano de Joaquim Jordà
* 2006 La llegenda del temps de Isaki Lacuesta
* 2005 Bell viatge de Raúl Cuevas
* 2005 Aguaviva d'Ariadna Pujol
* 2005 Tierra negra de Ricardo Íscar
* 2005 La cicatriz de Pablo Llorca
* 2004 El cielo gira de Mercedes Álvarez
* 2001 En construcción de Jose Luís Guerín

## Referències

* ↑ «Amanda Villavieja. Con respecto a la captación del sonido directo en documental y otras cavilaciones».
* ↑ «"Entre dos aguas", d'Isaki Lacuesta, gran triomfadora de l'onzena edició dels Premis Gaudí - Academia de Cinema Català».
# Anhiers

Anhiers és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 993 habitants. Limita al nord-est amb Flines-lez-Raches, al sud amb Lallaing, a l'oest amb Douai i al nord-oest amb Râches.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 888 | 777 | 754 | 687 | 954 | 985 | 993 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995- | Achille Delporte | PCF |
# Anhidre

Anhidre com a terme general és una substància que no conté aigua. Per obtenir la forma anhidra d'una substància hi ha diversos procediments.

## Solvents

En molts casos la presència d'aigua pot evitar que es produeixi una reacció química, o formar productes no desitjats. Per a prevenir-ho es fan servir solvents anhidres per portar a terme certes reaccions. Per exemple cal solvents anhidres en la reacció de Grignard i la reacció de Wurtz.
La forma més comuna per obtenir la forma anhidra d'un solvent és portar-los a bullir en presència d'una substància higroscòpica. Per a fer-ho el metall més emprat és el sodi. Recentment han aparegut al mercat columnes de purificació de solvents (conegudes com a columnes de Grubb), que minimizen els perills dels mètodes clàssics de deshidratació.

## Gasos

Substàncies que són gasos en condicions normals es fan servir com solucions aquoses concentrades. Per evitar ambigüitats per a referir-se a la forma gasosa es fa servir el terme anhidre després del nom de la substància. Per exemple:
* El clorur d'hidrogen gasós es diu anhidre per diferenciar-lo de la forma comercial més comuna que consisteix en una solució aquosa 37% m/m.
* L'amoníac anhidre és el gas, a diferència de la solució aquosa que es coneix com a hidròxid d'amoni.

## Vegeu també

* Dessecador
* Hidrat

## Referències

* ↑ «Guidelines for solvent purification at UC Davis». Arxivat de l'original el 2006-09-04. [Consulta: 1r novembre 2010].
# Andoni Agirregomezkorta Muñoz

Andoni Agirregomezkorta Muñoz (Sant Sebastià, 1971), és un actor basc. El seu treball més conegut és el que actualment ocupa al programa de televisió Vaya Semanita, com a presentador i actor. Des de 1997 fins al 2003 va fer estudis d'interpretació teatral. Agirregomezkorta compta amb una àmplia experiència en televisió i teatre.
El setembre del 2004 va començar en Vaya Semanita com a actor, on va destacar en papers com el del cobrador del bar o en la paròdia de Bruce Lee; etapa en què el programa va rebre el Premi de l'Acadèmia de Televisió al millor programa autonòmic d'entreteniment. Des de 2005 és el presentador del programa, etapa en què el programa ha aconseguit el Premi Ondas al millor programa autonòmic en 2006, i altra vegada el Premi de l'Acadèmia en 2007.

## Altres treballs

* 1998 - Obra Teatral “Tú a tú”
* 1999 - Diversos sketches del programa d'Etb-1 "Sorginen Laratza"
* 2000 - Obra Teatral “Pulsos”
* 2000 - "Lluís Companysi omenaldia" (Homenatge a Lluís Companys) Anunci interactiu d'Euskaltel
* 2001 -8 capítols en la sèrie d'Etb-1 "Hasiberriak"
* 2001 - "La importancia de llamarse Ernesto"
* 2002 – Obra teatral “Tragicomedia de Don Cristóbal y la señá Rosita”
* 2002 - Participació en el programa "Balearen sabeletik" de "Radio Popular de Loyola y San Sebastián-Donosti".
* 2002 - Spot de la campanya d'EiTB “Estamos abiertos” (família txapeldun).
* 2004 – Obra teatral “A ze parea!”
* 2005 - Spots de cervesa Keler "Epa!"
* 2005 – Llargmetratge “El síndrome de Svensson”
* 2005 - TV movie “Zeru Horiek”
* 2009 - Euskolegas, programa derivat de Vaya Semanita
* 2010 - Participació en el programa de TVG Comando chef
* 2016 - Cuerpo de élite, pel·lícula

## Enllaços externs

* Vaya Semanita Arxivat 2007-08-22 a Wayback Machine.
* Andoni Agirregomezkorta a Comando chef
# Andoni Erburu Irisarri

Andoni Erburu Irisarri (Bilbao, Biscaia, 27 de novembre de 1987) és un actor basc, principalment conegut per coprotagonitzar al costat d'Álvaro Nagore la reeixida pel·lícula Secretos del corazón, de Montxo Armendáriz.

## Biografia

Va aconseguir la fama amb només nou anys gràcies a la pel·lícula Secretos del corazón, de Montxo Armendáriz. També ha treballat al curtometratge Jardines deshabitados (2000), de Pablo Malo, i a Silencio roto (2001), també d'Armendáriz, així com a televisió, a la sèrie Goenkale del cana basc ETB, i a Clara. Després d'això, en 2002, es va retirar completament del món de l'actuació per a centarse en els estudis, ja que, segons va assegurar anys més tard, «em sentia atabalat, em va arribar tot molt de sobte. Ho vaig deixar tot, i no tinc intenció de reprendre-ho, ara mateix estic molt tranquil. Però la gent encara em reconeix.», va assegurar en una entrevista. Posteriorment, va estudiar Enginyeria Tècnica Agrícola a la Universitat de Navarra.

## Premis
### XII edició dels Premis Goya

| Any | Pel·lícula | Premi | Resultat | Nota |
| 1997 | Secretos del corazón | Goya al millor actor revelació | Guanyador | Actor més jove a aconseguir un Goya en la història d'aquests premis |

### Premis de la Unión de Actores

| Any | Pel·lícula | Premi | Resultat | Nota |
| 1997 | Secretos del corazón | Millor actor revelació | Guanyador | Actor més jove a aconseguir un Goya en la història d'aquests premis |

## Referències

* ↑ «Andoni Erburu» (en castellano). Cinestrellas. Arxivat de l'original el 2 de novembre de 2013. [Consulta: 31 octubre 2013].
* ↑ «Secretos del corazón» (en castellano). Film Affinity. [Consulta: 31 octubre 2013].
* ↑ Ion Stegmeier. «"El "boom" me vino grande"» (en castellano). Diario de Navarra, 22-06-2011. [Consulta: 31 octubre 2013].
# Andoni Cedrún Ibarra

Andoni Cedrún Ibarra (Durango, Biscaia, 5 de juny de 1960) és un exfutbolista professional basc, que jugava com a porter.

## Carrera esportiva

Fill de Carmelo, qui fora porter de l'Athletic Club abans de l'arribada d'Iribar. Es va criar en les categories inferiors del club de Lezama. Va debutar en Primera el 7 de desembre de 1980.
Els seus anys gloriosos van estar lligats al Reial Saragossa començant amb consecució de la Copa del Rei en guanyar en la final al Futbol Club Barcelona fins a culminar amb la victòria en la final de la Recopa davant l'Arsenal FC.

## Clubs

* Athletic Club (1980 - 1983)
* Cadis CF (1983 - 1984)
* Reial Saragossa (1984 - 1995)
* CD Logroñés (1996 - 1997)

## Palmarès

* Campió de la Copa del Rei en 1986 i 1994
* Campió de la Recopa en 1995

## Referències

* ↑ Bravo, Chema R. «Andoni Cedrún: “El primer pijama de mi nieto fue con el escudo del Zaragoza”» (en castellà). Heraldo, 18-03-2022. [Consulta: 16 octubre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa tècnica
* Entrevista de juny de 2006 Arxivat 2008-02-07 a Wayback Machine.
# Andropogonodae

Andropogonodae és un grup de plantes, que en el sistema cladístic de classificació botànica, és part de la subfamília Panicoideae.
D'altra banda constitueix una supertribu composta per dos grans conjunts: un amb arestes i l'altre sense arestes, aquest darrer inclou tàxons anteriorment inclosos en la tribu Maydeae a més de gèneres abans ubicats en la subtribu Rottboellinae.
# Antinòia

Antinòia (grec antic: ἀντινόεια, llatí: Antinoeia) era un festival anyal i uns jocs quinquennals que es feien a l'Imperi Romà instituïts per l'emperador Hadrià en honor del seu amant preferit Antínous que s'havia ofegat al riu Nil, probablement sacrificat fanàticament pel seu sobirà.
El festival se celebrava a Atenes, a Eleusis, a Bitínia, a Argos i a Mantinea llocs on Antínous havia estat declarat déu i era adorat com a tal.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Antinoeia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 3 febrer 2023].
# Antigues escoles nacionals (Els Hostalets de Pierola)

L'edifici de l'escola Renaixença dels Hostalets de Pierola, les antigues Escoles Nacionals, és un edifici construït l'any 1919 seguint l'estil modernista a Els Hostalets de Pierola, un municipi situat a la comarca de l'Anoia, a la província de Barcelona, Catalunya.

## Història

L'arquitecte d'aquest edifici va ser Josep Domènech i Mansana. Des de 1861, el nucli dels Hostalets de Pierola disposava d'escoles, però sempre ubicades en locals reduïts i provisionals. La funció inicial d'aquest edifici era tenir un centre educatiu per als nens i nenes del poble que estaven separats per sexe.
Aquest edifici es va inaugurar l'any 1919 i va estar funcionant com a escola fins a l'any 2005. La seva construcció va durar des del 1914 al 1915.
Amb el pas del temps i en construir la nova escola aquest edifici ha passat a ser l'arxiu municipal del poble dels Hostalets de Pierola, un espai per a joves i l'oficina de correus. El projecte de la nova escola Renaixença el va finançar el govern d'aquell moment, però el terreny el va cedir Joan Godó Llucià.

## Característiques

L'edifici de l'antiga escola La Renaixença és un edifici que s'emmarca dins l'estil arquitectònic del Modernisme català.
L'entrada de l'edifici és amb dues portes molt grans, per una entraven els nois i per l'altra entraven les noies. L'entrada principal té, a més, dues finestres a cada costat de cada porta. A un dels laterals hi ha un petit pati. L'edifici està format per dues plantes: la planta baixa i la planta superior.
La façana principal està senzillament decorada. A la part superior, a cada costat té dos ulls de bou decoratius de color verd amb unes flors a l'interior. La teulada fa pendent i té una forma quadrada. Al centre s'hi troba l'escut del poble dels Hostalets. Just al centre de la façana, sota dos grans finestrals hi ha tres quadrats amb flors verdes i a sota s'hi es pot observar el nom de l'escola Renaixença i just a sota una decoració ceràmica amb flors. També hi ha tres astes de banderes.
La façana lateral és molt més senzilla. En aquesta façana lateral les finestres són diferents, no són allargades sinó que són quadrades i amples. A sota, una filera una mica ampla amb un estampat diferent, amb circumferències. Totes les finestres estan envoltades amb rajoles decoratives amb una petita rapissa. Aquesta façana està dividida en dos espais, un primer espai a maó vista que envolta les portes principals i un altre superior que està enguixat. Actualment, la part enguixada està pintada de color beige.

## Referències

* ↑ L'AHIR I L'AVUI. Del nostre poble. ELS HOSTALETS DE PIEROLA. Col·lecció Pierola històrica, Maig de 2007.
# Antiga Fàbrica Cané-Geli

L'Antiga Fàbrica Cané-Geli és un edifici de Begur (el Baix Empordà) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga fàbrica de suro fent cantonada entre els carrers de Campuig i Santa Reparada. S'hi accedeix per una gran obertura de llinda planera de totxo vist i que per la part superior forma una mena de frontó. Es aguantada per dos pilastres rectangulars de totxo i que donen lloc a les façanes laterals: l'esquerra de pedruscall i al carrer de Santa Reparada,i la de la dreta que és la que forma més façana. Aquesta és de totxo i té tres obertures idèntiques (ara tapiades) que tenen llindes planeres i trapezoidals per la part superior.
La façana posterior està formada per un gran arc de punt rodó i de totxo amb una altra obertura de proporcions més senzilles i de llinda planera de totxo al seu costat esquerre.
De l'interior només en resten les parets.

## Referències

* 1 2 3 «Antiga Fàbrica Cané-Geli». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 gener 2019].
# Anastasius

* Per a altres significats, vegeu «Anastasi».
Anastasius, en grec antic Ἀναστάσιος, en llatí Anastasius, fou l'autor d'un epigrama de 18 línies, en llatí, dirigit a un tal Armatus, anomenat De Ratione Victus Salutaris post Incisam Venam et Emissum Sanguinem que es va publicar al Regimen Sanitatis Salernitanum (Anvers, 1557).
La vida i obra de l'autor són molt poc conegudes i probablement era un autor tardà, que devia viure al segle v o poc abans. No s'ha de confondre amb un metge grec anomenat també Anastasius, descobridor d'un remei per la gota que s'havia de prendre durant un any, i que Aeci cita i aprova.

## Referències

* ↑ Anastasius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 158
# Antoni Moya i Ribalta

Antoni Moya i Ribalta (Castellnou de Seana, 14 d'abril de 1946) és un exfutbolista català de les dècades de 1960 i 1970.

## Trajectòria

Començà a l'equip del seu poble i al Bellpuig jugant d'extrem, però en ingressar a les categories inferiors del RCD Espanyol amb 17 anys ja va passar a la posició de defensa lateral. La temporada 1967-68 fou cedit a la UE Lleida i en finalitzar la mateixa debutà al primer equip de l'Espanyol a primera divisió. No triomfà a l'Espanyol, essent cedit novament les tres següents temporades, aquest cop a la UE Sant Andreu. La temporada 1968-69 assolí l'ascens a Segona amb el club andreuenc. La temporada 1971-72 se la repartí entre el CE Sabadell i l'Sporting de Gijón, club amb el qual jugà a Primera novament. I el 1972 retornà a la UE Sant Andreu, on jugà fins a 1978. És el jugador que més cops ha vestit la samarreta de la UE Sant Andreu, un total de 332 partits, amb 15 gols marcats (a data de novembre de 2011).
Fou diversos cops internacional amb la selecció espanyola amateur l'any 1967 i amb la selecció catalana el 1973.
També fou entrenador i preparador físic al Mollet d'hoquei patins, al UE Sant Andreu, CE Europa i Mollerussa (1991-92).
El seu germà Ramon Moya i Ribalta també fou futbolista.

## Referències

* ↑ «ANTONIO MOYA RIBALTA, L'HOME QUE MÉS VEGADES HA VESTIT LA QUADRIBARRADA». flamaiginesta.com, 25-11-2011. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «Todo Sobre Todas Las Selecciones». Félix Martialay, 12-06-1927. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «Los Moya, el penúltimo problema del Sant Andreu». Mundo Deportivo, 22-01-1987. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «Los hermanos Moya quieren que el primer equipo esté integrado sólo por los chicos de la casa». Mundo Deportivo, 08-07-1988. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «TEMPORADA 1971-72». arandaarquitectos.com/websporting. [Consulta: 20 gener 2014].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Antoni Monés Giner

Antoni Monés Giner (Sabadell, 1918-2010) fou un dirigent esportiu de natació.
Jugador de futbol, bàsquet i tennis, va entrar a la junta directiva del CN Sabadell el 1952 i en va ser el president entre 1953 i 1961, des d'aquest càrrec promocionà la construcció d'una nova piscina inaugurada el 1959. Amb la contractació de l'entrenador neerlandès Kees Oudegeest catapultà el club a la primera línea de la natació catalana i estatal. Com a tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Sabadell, va impulsar la construcció de la piscina olímpica del CN Sabadell (1966) i l'estadi de futbol de la Nova Creu Alta. Els seus èxits al capdavant del CN Sabadell el van portar a ser designat president de la Federació Catalana de Natació el 28 de febrer de 1967. Durant el seu mandat, el 1969 es va inaugurar les piscines Bernat Picornell, que havien d'acollir l'Europeu de Barcelona del 1970, on Santiago Esteva va guanyar quatre medalles. Li fou concedida la medalla d'or de la ciutat de Sabadell (1962), l'extraordinària al mèrit esportiu de la federació catalana (1960), la placa d'honor de la Federació Espanyola de Natació (1964), la medalla de plata al mèrit esportiu de la Delegación Nacional de Deportes (1970) i la medalla de Forjadors de la Història Esportiva de Catalunya (1995). El 2012 el CN Sabadell prengué l'acord de posar el seu nom a la piscina coberta que ell inaugurà el 1959.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-.
* ↑ Forjadors de la història esportiva de Catalunya. 5a edició. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1995. ISBN 84-393-3661-6.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Aouguenz

Aouguenz (en àrab أوكنز, Awganz) és una comuna rural de la província de Chtouka-Aït Baha, a la regió de Souss-Massa, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 4.801 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Aouint Lahna

Aouint Lahna (en àrab عوينة لهنا, ʿAwīnt Lahnā; en amazic ⵄⵡⵉⵏⵜ ⵍⵀⵏⴰ) és una comuna rural de la província d'Assa-Zag, a la regió de Guelmim-Oued Noun, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 2.391 persones

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Aoufous

Aoufous (en àrab أوفوس, Awfūs; en amazic ⴰⵡⴼⵓⵙ) és una comuna rural de la província d'Errachidia, a la regió de Drâa-Tafilalet, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 10.424 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].