OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# María del Carmen Pardo Raga

Maria del Carmen Pardo Raga (València, 1943 - 7 d'octubre de 2021) és una política valenciana, diputada al Congrés dels Diputats en la V i VI legislatures i senadora en la VII Legislatura.
Estudià ciències polítiques, però no acabà la carrera. Ocupà el càrrec de Secretària de la Dona en la Junta Nacional del Partit Popular, ha estat diputada per la província de Castelló a les eleccions generals espanyoles de 1993 i 1996. Ha estat secretària Primera de la Comissió de Política Social i Treball i secretària segona de la Comissió Mixta dels Drets de la Dona del Congrés dels Diputats. També fou escollida senadora a les eleccions generals espanyoles de 2000. Ha estat vicepresidenta primera de la comissió especial sobre adopció internacional i secretària primera de la comissió especial sobre la situació dels esportistes en acabar la seva carrera esportiva.
El 1998 fou objecte d'un escàndol en saber-se que el president de la diputació de Castelló, Carlos Fabra, va adjudicar les obres de l'aeroport de Castelló a l'empresa Ingeniería de Castellón, SL, de la que n'és administrador el seu marit, l'enginyer Rafael Llopis.

## Referències

* ↑ , El Periódico Mediterráneo, 17 d'octubre de 2021
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, VI Legislatura
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Fabra adjudica el aeropuerto al marido de una diputada del PP, El País, 30 d'abril de 1998
# Medalla del 20è Aniversari de l'Exèrcit Roig

La Medalla del 20è Aniversari de l'Exèrcit Roig d'Obrers i Camperols (rus: Юбилейная медаль «XX лет Рабоче-Крестьянской Красной Армии») és una condecoració soviètica, instituïda pel Decret de la Presidència del Soviet Suprem de l'URSS del 24 de gener de 1938, en commemoració del 20è aniversari de l'Exèrcit Roig d'Obres i Camperols (RKKA) i l'Armada.
Era atorgada a qui portés a les files de l'Exèrcit Roig 20 anys el 23 de febrer de 1938 i a tots els receptors de l'Orde de la Bandera Roja.
És obra de l'artista S. I. Dmítriyev.
Va ser atorgada 37 504 vegades.
És una medalla de plata de 30 mm de diàmetre.

## Enllaços externs i referències

* Dietrich Herfurth i Jean Molitor, Militärische Auszeichnungen der UdSSR Militärverlag der DDR 1987, ISBN 3-327-00294-0 página 138.
* Medallas y órdenes de la Unión Soviética (rus)
# Mas Roig

«Mas Roig» té aquests significats:
* Mas Roig (Banyeres del Penedès), masia de Banyeres del Penedès
* Mas Roig (Flaçà), masia de Flaçà
* Mas Roig (Florejacs), msia de Florfefacs
* Mas Roig (Ordis), masia d'Ordis
* Mas Roig (Palafolls), masia de Palafolls
* Mas Roig (Pals), masia de Pals
# Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1976

La cerimònia de lliurament de les medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1976 va tenir lloc en 1977 a Madrid. Va ser el trenta-dosè lliurament de aquestes medalles, atorgades per primera vegada trenta-un anys abans pel Cercle d'Escriptors Cinematogràfics (CEC). Els premis tenien per finalitat distingir als professionals del cinema espanyol i estranger pel seu treball durant l'any 1976.
Es van lliurar medalles en catorze categories, tres més que en l'edició anterior, ja que es van recuperar els premis a la millor música, a la revelació i a la pel·lícula d'art i assaig (abans denominada «de sales especials»). Les medalles van estar molt repartides, destacant La ciutat cremada, que va aconseguir tres medalles: millor actor, música i decoració.

## Llista de medalles

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula | El desencanto | Pel·lícula |
| Millor director | Carlos Saura | Cría cuervos |
| Millor actriu | Mònica Randall | Retrato de familia |
| Millor actor | Xabier Elorriaga | La ciutat cremada |
| Millor actriu de repartiment | María Massip | Colorín colorado |
| Millor actor de repartiment | Alberto Fernández de Rosa | Retrato de familia |
| Millor fotografia | Luis Cuadrado | Pascual Duarte |
| Millor música | Manuel Valls i Gorina | La ciutat cremada |
| Millor decoració | Jordi Berenguer | La ciutat cremada |
| Millor guió | Rafael Azcona Joan Estelrich March | El anacoreta |
| Millor pel·lícula estrangera | Barry Lyndon | Pel·lícula |
| Premi revelació | Pilar Miró | La petición |
| Millor curtmetratge | Pomporrutas imperiales | (De Fernando Colomo) |
| Pel·lícula d'art i assaig | Dersu Uzala | Pel·lícula |

## Fonts

* «Premios del CEC a la producción española de 1976». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 7 setembre 2018].

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1976
* 21a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia
* Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1976

## Enllaços externs

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1976 a Internet Movie Database
# Mestre de Crea

Amb l'apel·latiu de mestre de Crea o mestre de la capella de Santa Margarida de Crea, es denomina un pintor anònim, a qui entre 1474 i 1479 se li va encarregar per Guillem VIII, marqués de Montferrat, un fresc per a la capella de Santa Margarida al santuari de Nostra Senyora de Crea (situat en la comuna de Serralunga di Crea, Alessandria, Itàlia), que és part del Sacri Monti de Crea, declarat Patrimoni de la humanitat per la UNESCO des de 2003.

## Biografia

El mestre de Crea fou identificat en el passat amb diversos pintors del nord-oest italià, en particular amb Macrino d'Alba. Les semblances d'estil, però, amb els primers treballs del pintor de Casalese Giovanni Martino Spanzotti, han permès identificar-lo com el pare d'aquest pintor, Pietro Spanzotti, o més probablement amb el seu germà, Francesco Spanzotti.

## Obra

La capella de Crea:
* Tríptic de la Madonna amb el xiquet, àngels músics i sants.
* El donador Guillem VIII i la seua muller Maria de Foix amb les filles.
* Passió de santa Margarida d'Antioquia.
* Els quatre doctors de l'Església.
Altres obres que li han estat atribuïdes:
* Santa Caterina d'Alessandria, taula del Museu Cívic de Torí.
* Polittico di Marco Scarognino, pinacoteca de Varallo Sesia.
* Adoració del Xiquel amb St. Joan Baptista i St. Doménec, Gemäldegalerie, Berlín.

## Els frescs de la capella

A la paret de llevant de la capella es troba un tríptic, fresc, en què es retrata la Mare de Déu amb el Nen, amb àngels tocant música, flanquejats per sants (Madonna col Bambino ed Angeli musicanti, affiancata da Santi) i, a les dues ales, sengles retrats de Guillem VIII i la seua esposa, Maria de Foix, i les seues filles.
A les parets laterals es representen escenes de la tortura de santa Margarida d'Antioquía (Passio di Santa Margherita di Antiochia).
A la capella també hi ha imatges dels quatre doctors de l'Església.

## Galeria d'imatges de la capella

* Passio di santa Margherita di Antiochia:

## Bibliografia

* "Di Fino Colorito", Martino Spanzotti i Altri Casalesi (a cura di Giovanni Romano con Alessandra Guerrini i Germana Mazza), Città di Casale Monferrato, 2004.

## Enllaços externs

* Sacra Muntanya de Crea, Patrimoni Mundial de la UNESCO.
# Mestre de Sixena

Mestre de Sixena (actiu entre el 1515 i el 1521) és el nom pel qual es coneix a un mestre anònim renaixentista actiu a l'Aragó. Deu el seu nom a una taula de l'Naixement de Crist procedent del retaule major del panteó reial del Monestir de Nostra Senyora de Sixena (Villanueva de Sigena) conservada al Museo del Prado.
A ell corresponen també les taules del retaule major del mateix monestir de Sixena, datades entre el 1515 i el 1519, sent abadessa Maria Juana Jiménez de Urrea. Es tractava d'una obra de grans dimensions desmantellada al començament del segle xviii, de la qual es conserven quinze taules distribuïdes entre els museus d'Osca (quatre taules de la vida de la Verge), Saragossa (Crist davant Herodes i Crist camí del Calvari), Barcelona (Jesús entre els doctors de la Llei, Museu Nacional d'Art de Catalunya), Toledo (Museu de Santa Cruz), Lleida i col·leccions particulars de Londres i Barcelona. Se li han atribuït també uns quadres de l'església d'Albelda que van desaparèixer al començament de la Guerra Civil Espanyola.

## Referències

* ↑ Sigena, Maestro de, a l'Enciclopedia online del Museo del Prado.
* ↑ Jesús entre els doctors de la Llei, MNAC.
# Mestre de Retascón

El Mestre de Retascón és un artista anònim anomenat així a partir d'un retaule dedicat a la Mare de Déu fet per a l'església de Retascón (Saragossa). Dues taules d'aquest artista es conserven al MNAC, les quals han estat considerades com compartiments d'un antic retaule dedicat a la Mare de Déu, del qual es conserven altres fragments en col·leccions particulars.

## Referències

* ↑ Fitxa al web del MNAC
# Megophrys nasuta

Megophrys nasuta és una espècie d'amfibi que viu al sud de Tailàndia i Malàisia, Singapur, Sumatra i Borneo.
Té una protuberància epidèrmica sobre el morro (que justifica el seu nom específic nasuta) i una mena de banya de pell sobre cada ull, i sota la pell de l'esquena té una protecció òssia, fent tot plegat un aspecte força estrany. Els mascles tenen una llargada de 70 a 105 mil·límetres, i les femelles són una mica més grosses, de 90 a 125 mm.
Els adults són d'hàbits terrestres. Viu en boscos pluvials intactes de terres baixes i submontans, buscant la proximitat de corrents d'aigua dins del bosc, on viuen els capgrossos.

## Referències

* 1 2 Peter Paul van Dijk, Djoko Iskandar, Robert Inger 2004. Megophrys nasuta. The IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.2. <www.iucnredlist.org>. Consultat el 29 d'agost de 2014.
* ↑ Cochran, Doris M. Los anfibios. Barcelona: Seix Barral, 1961, pag. 58.
* Robert F. Inger, Robert B. Stuebing: A Fieldguide to the Frogs of Borneo. Natural History Publications (Borneo), Kota Kinabalu 2005, ISBN 983-812-085-5.
# Menjamel de mitja lluna

El menjamel de mitja lluna (Phylidonyris pyrrhopterus) és una espècie d'ocell de la família dels melifàgids (Meliphagidae) que habita boscos del sud-est d'Austràlia i Tasmània.

## Referències

* ↑ «Menjamel de mitja lluna». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 19/04/2013 (català)
# Menjamel dels Maoke

El menjamel dels Maoke (Oreornis chrysogenys) és un ocell de la família dels melifàgids (Meliphagidae) i única espècie del gènere Oreornis Van Oort, 1910.

## Hàbitat i distribució

habita boscos de pins i matolls a l'oest de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Menjamel dels Maoke». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 22/04/2022(català)
# Michèle Command

Michèle Command (27 de novembre de 1946) és una soprano francesa.

## Biografia

Va estudiar al Conservatori de Grenoble i després al Conservatori de París, on va guanyar per unanimitat el primer premi de cant i art líric més un premi especial del jurat.
Va debutar a l'Òpera de Lyon, en el paper de Musette de La Bohème, després el director Michel Plasson la va convidar al "Capitole de Toulouse", on va cantar Fiordiligi, Donna Elvira, Micaëla, Violetta. Rolf Liebermann li confia el paper de Portia a Le Marchand de Venise de Reynaldo Hahn, a la Salle Favart.
És a l'origen del Concurs Internacional de Cant i de les classes magistrals a Canari, Còrsega, on fa deu anys que imparteix classes. Va ser durant dotze anys professora de cant al Conservatori del V districte de París.

## Alguns papers notables a l'òpera

* Mélisande a Pelléas et Mélisande de Claude Debussy
* Fiordiligi a Così fan tutte de Wolfgang Amadeus Mozart
* Catherine d'Aragon a Henry VIII de Camille Saint-Saëns
* Mimi a La Bohème de Giacomo Puccini
* Desdémone a Otello de Giuseppe Verdi
* Médée a Médée de Luigi Cherubini (versió original en Francès) al "Théâtre Impérial de Compîègne"
* Mireille a Mireille de Charles Gounod a l'"Opéra Comique"

## Referències

* Dictionnaire des interprètes, Alain Pâris, Robert Laffont, Paris, 1989.
# Llista de zones arqueològiques des Castell

Llista de zones arqueològiques des Castell catalogades pel consell insular de Menorca com a Béns d'Interès Cultural en la categoria de zona arqueològica pel municipi des Castell. Alguns elements immobles prehistòrics poden tenir la categoria de monument. Vegeu també la llista de monuments des Castell.
| Monument | Tipus | Ubicació | Codi$^?$ | Imatge |
| Poblat de Binissaïda de sa Creueta | Zona arqueològica | Es Castell Binissaïda de sa Creueta | BSC-01 RI-51-0003755 | |
| Assentament de Binissaïda de sa Torre | Zona arqueològica | Es Castell Binissaïda de sa Torre | BST-02 RI-51-0003756 | |
| Cova de Binissaïda de sa Torre | Zona arqueològica | Es Castell Binissaïda de sa Torre | BST-04 | |
| Poblat de Biniatap | Zona arqueològica | Es Castell Biniatap | BTP-01 RI-51-0003754 | |
| Necròpolis de cala Figuera | Zona arqueològica | Es Castell Cala Figuera | CAF-01 | |
| Sala hipòstila i restes dels Capons | Zona arqueològica | Es Castell Els Capons | CPO-01 | |
| Peci de la Torre d'en Penjat | Jaciment submarí | Es Castell Cala de Sant Esteve | CSE-04 RI-51-0003769 | |
| Peci de la Llosa de Sant Felip | Jaciment submarí | Es Castell Cala de Sant Esteve | CSE-05 | |
| Necròpolis i sitjots de l'Hort de la Florida | Zona arqueològica | Es Castell Hort de la Florida | HFL-01 | |
| Necròpolis de Santa Creu / Tanca de sa Cova Gran | Zona arqueològica | Es Castell Santa Creu | SAC-01 | |
| Hipogeu de Santa Creu | Zona arqueològica | Es Castell Santa Creu | SAC-02 | |
| Necròpolis de Son Bialí / s'Hort | Zona arqueològica | Es Castell Son Bialí, es Pla, sa Fluixa de ses Coves | SBI-01 | |
| Hipogeu de la Sínia de cala Figuera / cova de l'Ullastre | Zona arqueològica | Es Castell Cala Figuera | SCF-02 | |
| Bassa de Son Tudurí | Zona arqueològica | Es Castell Son Tudurí | STU-01 RI-51-0003760 | |
| Poblat de Son Vidal / els Hortals | Zona arqueològica | Es Castell Son Vidal, es Figueral | SVL-01 RI-51-0003761 | |
| Poblat de Torrenova del Rei | Zona arqueològica | Es Castell Torrenova del Rei, Corral de na Tronera | TNR-01 RI-51-0003765 | |
| Poblat de Toraixa | Zona arqueològica visitable | Es Castell Toraixa, Ca l'Amo en Pere | TOX-01 RI-51-0003763 | |
| Poblat de Trebalúger | Zona arqueològica visitable | Es Castell Trebalúger | TRE-01 RI-51-0003766 | Poblat de Trebalúger (es Castell) |
| Assentament de Trepucó / Sínia d'en Musul·lú | Zona arqueològica | Es Castell Trepucó | TRP-02 | |
| Assentament de Torrevella del Rei | Zona arqueològica | Es Castell Torrevella del Rei | TVR-01 | |
| Hipogeu de Torrevella del Rei | Zona arqueològica | Es Castell Torrevella del Rei | TVR-02 | |

## Referències

* Base de dades de béns immobles, del Ministeri de Cultura
* Registre de BIC, Consell Insular de Menorca (04-05-2006)
# Lluís Oliver i de Boteller

Lluís Oliver i de Boteller (Tortosa ? - ? ~ 1548). Vescomte de Castellbò.
Era fill de Francesc Oliver Alaix, senyor de la baronia de Balsareny, i d'Angelina Boteller i de Garret, a més de ser germà de Francesc Oliver i de Boteller, president de la Generalitat de Catalunya. És el genearca del llinatge tortosí dels Oliver de Boteller, ja que va fusionar els cognoms patern i matern en un de sol.
Participà com a síndic de Tortosa a les Corts de Barcelona (1519).
Durant la revolta de les Germanies, defensà Benicarló i Peníscola. Participà en la victòria d'Orpesa i en la d'Almenara comandant personalment 400 infants, contra l'exèrcit agermanat.
Accedeix al vescomtat de Castellbò per un préstec concedit a Germana de Foix en 1528 que no va ser tornat. La corona intentà recuperar-ho i provocà la implicació de Lluís Oliver en les revoltes tortosines. Conservà el vescomtat fins al 1548 en què passa a la Corona d'Aragó.
Va estar casat amb Jerònima de Riquer, amb qui va tenir a Pere Oliver de Boteller i de Riquer, canonge de Tortosa i president de la Generalitat de Catalunya (1575-1578) (1584-1587). El seu fill natural, Francesc Oliver de Boteller (1557-1598), va ser abat de Poblet i també president de la Generalitat de Catalunya (1587-1588 i 1596-1598).

## Notes i referències

* ↑ «Luis Oliver de Boteller | Real Academia de la Historia». [Consulta: 19 maig 2022].
* ↑ Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2). p.121
# Lluís Ignasi de Borja

Lluís Ignasi de Borja i Fernández de Córdoba-Figueroa (Gandia, 28 de juliol de 1673 - El Pardo, (Madrid), 30 de gener de 1740) va ser un noble valencià que va ostentar el títol de XI duc de Gandia.
Va ser el segon fill de Pasqual de Borja-Centelles, X duc de Gandia, i Joana Fernández de Córdoba. La mort prematura de son germà en l'any 1678 el va convertir en l'hereu de la família. A més del títol de la capital de la Safor, va ser comte d'Oliva, de Centelles i de Nules, marquès de Llombai, cavaller de Montesa i comanador de Culla i Atzeneta. Va sumar altres títols forans al Regne de València: comte de Maialde, de Ficalho i de Quirra, i príncep d'Esquilache. Va formar part de la cort de Carles II, Felip V i Lluís I.
En l'any 1694 es va casar amb Rosalea de Benavides i Aragón, filla del comte de Santiesteban del Puerto. El matrimoni no va tindre descendència, per la qual cosa el ducat passaria a la sa germana Maria Anna de Borja. Serien els darrers borgians originaris a representar el títol gandià, que es transmetrà a la família Pimentel.

## Referències

* ↑ Fitxa al Diccionario Biográfico Español de la Reial Acadèmia de la Història
# Lluís Pascual Carbonell

Lluís Pascual Carbonell (1939 - Vilanova i la Geltrú, 21 de setembre de 2016) va ser una figura vinculada al ciclisme a Vilanova i la Geltrú al llarg de tota la seva vida.
Fill d'una mecànic de bicicletes de Sants, Barcelona, regentà des de la dècada de 1950 una botiga de bicicletes a la Rambla Josep Tomàs Ventosa de Vilanova i la Geltrú. En aquesta botiga s'aplegaven els aficionats a aquest esport per seguir els resultats de les curses més importants del moment.
Va ser fundador i primer president de la Unió Ciclista Vilanova, entitat que va néixer el 1978 fruit de la inquietud d'un grup d'aficionats al ciclisme vilanoví, i de la qual va ser soci d’honor fins a la seva mort, l'any 2016.
El 2021 la seva família va donar a l'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú el fons documental de ciclisme que va recopilar al llarg de molts anys, el qual es troba dipositat a la biblioteca Armand Cardona Torrandell.

## Referències

* ↑ Vega, Iban. «Con Lluis Pascual, se nos va otro grande» (en castellà), 24-02-2019. [Consulta: 13 març 2021].
* ↑ Jorquera, Albert «La Unió Ciclista fa 30 anys». Diari de Vilanova, 14-11-2008, pàg. 60 [Consulta: 13 març 2021].
* 1 2 «Garraf Esports - Dol al ciclisme vilanoví: mor Lluís Pascual». [Consulta: 13 març 2021].
* ↑ Mas i Morando, Jordi. Jordi Mas i Morando.. 1. ed. Vilanova i la Geltru: Cep i la Nansa, 2008, p. 59. ISBN 978-84-96349-77-3.
* ↑ «Mor Lluís Pascual Carbonell, fundador de la Unió Ciclista Vilanova». [Consulta: 13 març 2021].
* ↑ Pinzellades de les activitats físiques i esportives a Vilanova i la Geltrú crònica d'un segle. 1a. ed. [Vilanova i la Geltrú]: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2007. ISBN 978-84-96349-49-0.
* ↑ Geltrú, Ajuntament de Vilanova i la. «Atenció als mitjans». [Consulta: 13 març 2021].
* ↑ Redacció. «El fons documental de Lluís Pascual, a escena a la Biblioteca Armand Cardona», 12-03-2021. [Consulta: 13 març 2021].
# Lorenzo Fernández

Lorenzo Fernández (¿Montevideo?, 20 de maig de 1900 - Montevideo, 16 de novembre de 1973), més conegut com a "El Gallego", fou un futbolista internacional uruguaià d'origen espanyol, medallista olímpic el 1928 i campió del món el 1930.

## Biografia

Nascut a Redondela, Galícia, Fernández va emigrar cap a l'Uruguai a edat primerenca. Conegut com El Gallego (El Gallec), va jugar al Montevideo Wanderers Fútbol Club, al Club Atlético Peñarol i al Club Nacional de Football, durant un període de 16 anys.
Amb la selecció de futbol de l'Uruguai va jugar un total de 31 partits, marcant 4 gols, i aconseguint títols importants com la medalla d'or als Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 a Àmsterdam, la primera Copa del Món de futbol a Montevideo, i dos campionats sud-americans el 1926 i el 1935.
Un cop retirat, Fernández va ser entrenador del Club Atlético Peñarol (1941-1942).

## Referències

* ↑ «Lorenzo Fdez. Un redondelano en Uruguay» (en castellà). Faro de Vigo, 08-06-2006. [Consulta: 10 setembre 2011].
* ↑ Entrenadors

## Enllaços externs

* Final Jocs Olímpics 1928 Arxivat 2012-08-23 a Wayback Machine.
* Participacions a la Copa del Món Arxivat 2012-08-27 a Wayback Machine.
* Perfil de Fernández a RSSSF
* Final de la Copa del Món de 1930 Arxivat 2011-01-10 a Wayback Machine.
# Lo Fòrt de Viòus

Viòus lo Fòrt (en francès Viols-le-Fort) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Lo Galapat

Lo Galapat és una partida del terme municipal de la Torre de Cabdella, dins del seu terme primigeni, al Pallars Jussà.
Està situada al nord-oest del poble de la Torre de Cabdella i al sud-oest del d'Aiguabella, en el vessant oriental del Tossal de la Costa. És a prop i al nord-est de la Collada Xica. Queda a la dreta del barranc dels Bisarts.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Los Gazpacho

Los Gazpacho és un grup musical gironí format el 1999 que barreja rock i pop contemporanis amb rumba i flamenc. Actuaren a TV3 el 2007.

## Discs

* 2003: Pásame la sal
* 2005: Andando por las ramas
* 2010: Cambio de rumba

## Referències

* ↑ http://www.youtube.com/watch?v=_a0wmq9yciU
* ↑ http://www.indyrock.es/grupos/gazpacho.htm
* ↑ http://www.elpunt.cat/noticia/article/5-cultura/19-cultura/135259-gazpacho-fa-un-lcambio-de-rumbar-en-el-seu-tercer-disc.html
* ↑ http://www.diaridegirona.cat/cultura/2010/02/11/lauditori-toca-palmes-avui-rumba-dels-gazpacho/387088.html
* ↑ http://www.elpunt.cat/noticia/article/5-cultura/19-cultura/179795-gazpacho-enamora-els-mexicans.html
# Los caballeros de la Banda o Mudarra

Los caballeros de la Banda o Mudarra és l'obra amb la que l'any 1833 s'introdueix el drama romàntic a Catalunya, de la mà de l'escriptor Francesc Altés i Casals.
Francesc Altés i Casals, qui en els seus inicis signa com Senta Runega, és autor, entre altres obres, de Gonzalo Bustos de Larra (1819), una peça que encara conserva alguns trets neoclàssics. Aquí apareix per primer cop el personatge de Mudarra, una figura pròpiament romàntica, fill de pare cristià i mare islàmica, que es converteix en heroi quan decideix venjar la mort dels seus germans. Mudarra està per damunt de lleis i regles, literàries i socials, i només ha de respondre davant de Déu.

## Referències

* 1 2 «Drama romàntic». Web del museu. Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 2012. [Consulta: 26 octubre 2012].