OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alophoixus

Alophoixus és un dels gèneres d'ocells, de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae), a l'ordre dels passeriformes. Són aus que fan 16 – 24 cm de llargària, propis d'Àsia meridional i el Sud-est asiàtic. Va ser descrit per Eugen William Oates el 1889.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional 13.2, aquest gènere conté vuit espècies:
* Alophoixus bres - Bulbul coronat de Java.
* Alophoixus flaveolus - Bulbul coronat gorjablanc.
* Alophoixus ruficrissus - Bulbul coronat de Borneo.
* Alophoixus frater - Bulbul coronat de Palawan.
* Alophoixus ochraceus - Bulbul coronat ocraci.
* Alophoixus pallidus - Bulbul coronat pàl·lid.
* Alophoixus phaeocephalus - Bulbul coronat olivaci.
* Alophoixus tephrogenys - Bulbul coronat d'Indonèsia.
Tanmateix, el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (desembre 2019), compten que Alophoixus té nou espècies, car consideren que una subespècie del bulbul coronat gorjablanc (A. flaveolus griseiceps) ha de ser considerat una espècie separada:
* Alophoixus griseiceps - Bulbul coronat de Myanmar.

## Referències

* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David; Rasmussen, Pamela. «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List v13.2. Congrés Ornitològic Internacional, 2023. [Consulta: 17 setembre 2023].
* ↑ Oates, Eugene William; Blanford, William Thomas. Birds (en anglès). Londres: Taylor and Francis, 1889-98.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 616. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Saint-Vulbas

Saint-Vulbas és un municipi francès, situat al departament de l'Ain i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. En aquest municipi hi ha la Central Nuclear de Bugey, al costat del riu Roine.
# Grècia Occidental

La Grècia Occidental (en grec Δυτικής Ελλάδος, Ditikís El·lados) és una de les tretze perifèries o regions de Grècia. Està situada a l'oest del país. La seva capital és Patres.

## Referències

* ↑ «Region of Western Greece». [Consulta: 8 gener 2021].
# Museu d'Història Natural de Moçambic

El Museu d'Història Natural de Moçambic (en portuguès: Museu de História Natural de Moçambique) es troba a la ciutat de Maputo, a Moçambic, fou creat en 1913, com a "Museu Provincial", va ocupar diversos locals fins a establir-se, en 1932, en l'actual edifici neo-manuelí com a "Museu Dr. Álvaro de Castro".
Amb la independència nacional passa a tenir la seva actual denominació.

## Vegeu també

* Casa Amarela
* Museu Nacional d'Etnologia de Nampula

## Referències

* ↑ http://maputo120anos.9f.com/historia/historia2.htm Arxivat 2010-09-10 a Wayback Machine.
# Santa Eulària

«Santa Eulària» té aquests significats:
* Santa Eulària des Riu o Santa Eulària del Riu, municipi i vila de l'illa d'Eivissa.
* Penya Esportiva Santa Eulària, equip de futbol eivissenc que juga a la Tercera Divisió.
* Riu de Santa Eulària, riu al nord d'Eivissa.
* Platja de Santa Eulària, platja del municipi de Santa Eulària a l'illa d'Eivissa.
* Església de Santa Eulària de Palma, església de Palma a l'illa de Mallorca.
# Fajãzinha (Cap Verd)

Fajãzinha (crioll capverdià Fajãzinha) és una vila al nord de l'illa de Fogo a l'arxipèlag de Cap Verd. Està situada vora la costa, 3 kilòmetres al nord-oest de Mosteiros i 23 kilòmetres al nord-est de la capital de l'illa São Filipe.

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd
# Alopoliploïdes

És aquella mena amb cèl·lules poliploides, és a dir que contenen tres o més jocs de cromosomes, els jocs cromosòmics provinents de dues o més espècies diferents. La causa més comuna és la hibridació entre espècies. També es pot parlar de cèl·lules i organismes alopoliploides.

## Vegeu també

* Haploide
* Diploide
* Triploide
* Tetraploide
* Poliploide
* Autopoliploide
* Meiosi
* Alternació de generacions
* Mitosi
* Botànica
# Großlittgen

Großlittgen (o Grosslittgen; Gruhssleehtchen (en dialecte d'Eifel)) és un Ortsgemeinde del districte de Bernkastel-Wittlich a Renània-Palatinat, a l'oest d'Alemanya.

## Ubicació

El municipi es troba a la regió d'Eifel i pertany a la Verbandsgemeinde de Manderscheid, amb seu al municipi del mateix nom.

## Història

En 912, Großlittgen va tenir la seva primera menció documental amb Lutiaco. En 1134 o 1135, Bernat de Claravall va fundar l'abadia d'Himmerod prop del poble. Durant les Guerres de la Revolució Francesa, Großlittgen va acabar sota el domini francès a partir del 1794. El 1802, l'abadia d'Himmerod es va dissoldre i es va convertir en ruïnes. En 1814 va ser assignada a Prússia a través del Congrés de Viena. El 1922, l'abadia va ser fundada de nou per monjos cistercencs de l'abadia de Mariastern. Des de 1947, ha estat part del llavors fundat recentment estat de Renània-Palatinat.

## Economia i infraestructura

El municipi és reconegut com a zona turística per l'Estat, i té una llar d'infants i una escola.
Al sud està l'autopista A60, i a l'est la A1

## Cultura i turisme

Val la pena veure a Großlittgen l'Abadia d'Himmerod.

## Consell Municipal

El consell municipal està format per 16 regidors, que són elegits per representació proporcional en les eleccions municipals, i per un alcalde honorífic que és el president.

## Escut

La càrrega creuada al cap és de l'escut d'armes de l'antic Electorat de Trèveris. Großlittgen pertanyia a aquest estat des de 1341 fins a finals del s. XVIII.
El lleó de la base és el Lleó de Luxemburg, recordant l'època de Großlittgen com a feu luxemburguesa; la família von Litiche de Luxemburg va ser feu amb Großlittgen al s. XII.
L'espasa i la divisió del camp, que s'assembla a una extensió del mantell obert en el fons, són les referències a Sant Martí de Tours, antic patró del municipi, sent el primer l'atribut i l'últim una referència a la història de Martí que va tallar un tros de la seva capa per donar-la a un captaire.
Els dos anells enllaçats són de l'abadia d'Himmerod.
L'escut va ser aprovat el 31 d'agost de 1987, per l'administració Regierungsbezirk en Trèveris.

## Clima

El clima és temperat. La classificació climàtica de Köppen és Cfb. La temperatura mitjana anual a Großlittgen és de 8,5 °C.
| Mesos | gen | feb | mar | abr | mai | jun | jul | ago | set | oct | nov | des | any |
| Mitjana de les màximes | 2,3$^{°C}$ | 4,3$^{°C}$ | 8,3$^{°C}$ | 12,4$^{°C}$ | 16,7$^{°C}$ | 19,9$^{°C}$ | 21,1$^{°C}$ | 20,6$^{°C}$ | 18,3$^{°C}$ | 13,1$^{°C}$ | 6,9$^{°C}$ | 3,7$^{°C}$ | 12,3$^{°C}$ |
| Mitjana de les mínimes | -2,2$^{°C}$ | -1,6$^{°C}$ | 0,7$^{°C}$ | 3,5$^{°C}$ | 7,2$^{°C}$ | 10,5$^{°C}$ | 12,0$^{°C}$ | 11,7$^{°C}$ | 9,4$^{°C}$ | 5,9$^{°C}$ | 1,8$^{°C}$ | -0,5$^{°C}$ | 4,8$^{°C}$ |
| Pluja | 61mm | 51mm | 45mm | 42mm | 62mm | 67mm | 74mm | 70mm | 56mm | 53mm | 64mm | 71mm | 716mm |

## Fills i filles de la ciutat

* Carl Hau (1881-1926), jurista alemany.
* Erich Könen (1955 -), general de la Bundeswehr.

## Referències

* ↑ La part superior de l'escut és anomenada cap
* ↑ Description and explanation of Großlittgen's arms
* ↑ Climate data (castellà)
# Central Sindical Angolana

La Central Sindical Angolana (CSA) era una organització sindical angolesa. Antigament havia tingut la seva base a l'exili, amb seu a Kinshasa. No està afiliada a cap organització sindical internacional.
La CSA va ser fundada el 22 de setembre de 1973 quan es van fusionar dues centrals sindicals en l'exili,a la Lliga General dels Treballadors d'Angola (LGTA), propera al Front Nacional d'Alliberament d'Angola (FNLA), i la central sindical catòlica Confederació General dels Treballadors d'Angola (CGTA).

## Vegeu també

* Sindicats d'Angola

## Referències

* ↑ LO TCO Biståndsnämnd. Angola Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* ↑ Report of the World Congress. International Confederation of Free Trade Unions, 1975. p. 99
* ↑ Mielke, Siegfried. Internationales Gewerkschaftshandbuch. Opladen: Laske + Budrich, 1983. pp. 204-205
* ↑ Marcum, John A. The Angolan Revolution. Vol. 2, Exile Politics and Guerrilla Warfare (1962-1976). Cambridge, Mass: MIT, 1978. pp. 190, 394
# Can Rovira (Igualada)

Can Rovira, o dels Rovires, és un edifici del municipi d'Igualada (Anoia). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici d'estil neoclàssic de gran senzillesa estructural i ornamental. Destaca la composició totalment simètrica de la construcció que es recolza sobre tres velles arcades de la plaça porticada de l'ajuntament. Coincidint amb cadascun dels tres arcs, s'obre una finestra al primer pis i una al segon, per acabar amb un "ull de bou" al pis superior amb una sanefa en baix relleu de pedra amb decoracions de temàtica vegetal. A damunt de cada balcó i emmarcant-lo hi ha una decoració floral pintada. La família Rovira era una de les famílies poderoses a la ciutat en el segle xviii. En aquest segle, el carrer Nou és un dels punts de desenvolupament més important.

## Referències

* 1 2 «Can Rovira o dels Rovires». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2014].
# Santa Eulàlia i Santa Júlia de Rigardà

Santa Eulàlia i Santa Júlia de Rigardà és l'església parroquial del poble de Rigardà, cap de la comuna del mateix nom, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
És al sud-oest del petit nucli de població de Rigardà, just a fora del nucli compacte del poble.
L'edifici actual fou construït entre 1630 i 1640, i incorporà diversos elements procedents de l'antiga església de Vilella, també dedicada a Santa Eulàlia, com la porta romànica, de marbre blanc, amb dues arquivoltes i timpà llis, i alguns retaules, com el de Santa Eulàlia. Un altre retaule, el de Sant Martí, procedeix de Sant Miquel de Cuixà.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «134 - Rigardà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf. 124. Santa Eulàlia i Santa Júlia de Rigardà». A: Inventari d'esglésies 3* Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Rigardà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Santa Eulàlia i Santa Júlia de Rigardà en els ortofotomapes de l'IGN
# Federico García

Federico García és el nom dels següents personatges:
* Federico García Lorca (Fuente Vaqueros, 1898 - 1936), poeta, dramaturg i prosista andalús
* Federico García Moliner (Borriana, 1930), físic i professor universitari valencià
* Federico García Meliá (Sagunt, 1968), ciclista valencià
* Federico García Sanchiz (València, 1886 - Madrid, 1964), escriptor, periodista, conferenciant i viatger valencià
* Federico García Trujillo (La Laguna, 1988), artista canari
# André Declerck

André Declerck (Koekelare, 27 d'agost de 1919 - Roeselare, 13 de setembre de 1967) va ser un ciclista belga que fou professional entre 1940 i 1954. En el seu palmarès destaquen la Gant-Wevelgem de 1939 i dues edicions de l'Omloop Het Volk, el 1949 i 1950.
Morí als 48 anys arran d'un accident de trànsit a Roeselare.

## Palmarès

* 1939
** Campió de Bèlgica independent
** 1r a la Gant-Wevelgem
* 1943
** 1r a A Travers Paris
* 1948
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Bèlgica
* 1949
** 1r a la Brussel·les-Moorslede
** 1r a l'Omloop Het Volk
** 1r a la Gullegem Koerse
** 1r al Premi Nacional de Clausura
** 1r a l'Omloop der Vlaamse Gewesten
** 1r a la Ransart-Beaumont-Ransart
** Vencedor de 2 etapes de la Volta al Marroc
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Bèlgica
* 1950
** 1r a l'Omloop Het Volk
* 1951
** 1r a la Kuurne-Brussel·les-Kuurne
* 1952
** Vencedor d'una etapa de la Volta al Marroc
* 1953
** 1r a l'Omloop Mandel-Leie-Schelde

## Referències

* ↑ «DECLERCK André». [Consulta: 19 novembre 2022].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - André DECLERCK» (en italià). [Consulta: 19 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa d'André Declerck a sitiodeciclismo.net
* Fitxa d'André Declerck a museociclismo.it Arxivat 2006-12-15 a Wayback Machine.
# Rémi Laurent

Rémi Laurent (Suresnes, 12 octubre del 1957 - París, 14 de novembre del 1989) va ser un actor francès, conegut per interpretar Laurent en La Cage aux Folles. Va morir d'una malaltia relacionada amb el VIH el 1989.

## Biografia

Laurent va néixer i es va criar en el 16è arrondissement de París, i era fill d'una infermera (la seva mare) i un enginyer agrícola. Va aprendre a tocar el piano a una edat primerenca, però va decidir en la seva adolescència seguir la carrera d'actor.
Laurent va debutar en la pel·lícula del 1976 À nous les petites Anglaises. Va actuar després en un bon nombre de pel·lícules franceses populars a finals de la dècada del 1970 i tota la del 1980. És particularment recordat en la seva actuació en la pel·lícula La Cage aux Folles, en què Laurent és el fill de Renato Baldi (Ugo Tognazzi). És també recordat en la seva interpretació com a Denis Boucher en el film quebequès Les Plouffe dirigit per Gilles Carle. Va morir d'una malaltia relacionada amb el VIH el 14 de novembre del 1989 i és enterrat a Sant-Pourçain-sur-Sioule.
Va tenir una relació amb l'actriu Anne Caudry, que va morir de VIH el 1991, abans de casar-se amb Emöle Maszncyik, una ballarina hongaresa.

## Filmografia

Les seves pel·lícules més destacades són:

### Cinema

* 1976: Les petites angleses de Michel Lang: Alain
* 1977: Arrête ton char... bidasse ! de Michel Gérard: Francis
* 1977: Dis bonjour à la dame de Michel Gérard: David Ferry
* 1978: Casa de boges d'Édouard Molinaro: Laurent Baldi
* 1979: C'est dingue... mais on y va de Michel Gérard: Nicolas
* 1980: Tous vedettes de Michel Lang: Laurent
* 1981: Les Plouffe de Gilles Carle: Denis Boucher
* 1981: La Cassure de Ramon Muñoz
* 1982: Satané rock'n roll de Frédéric Demont
* 1982: El regal (Le Cadeau) de Michel Lang: Laurent
* 1982: Une glace avec deux boules ou je le dis à maman de Christian Lara: Bernard
* 1985: Le Rêve du phénix de Yann Guillehlmine
* 1986: Black Mic Mac de Thomas Gilou: l'inspector adjunt

### Curts

* 1977: Carole de Dominique Maillet (+ producció)
* 1978: Les Seize Ans de Jérémy Millet de Dominique Maillet
* Sursauts de S. Holmes
* 1982: L'Homme nuage de Giacinto Pizzufi (+ música)
* 1982: Haute Fréquence de Frédéric Demont i Anne Bocrie
* 1983: Trois balcons pour Juliette de Frédéric Demont (+ música i cançons)
* 1983: La Combine de la girafe de Thomas Gilou
* 1985: Douce France de Jean-Luc Gaget (+ música)
* 1985: L'Abygène d'Anne Bocrie (sols la música)
* 1986: Verdun année 1916 de Bernard Georges
* 1986: J'aimerais tant voir Syracuse de Bernard George
* 1986: Grand Khalife dans la quatrième de Rémi Laurent (+ escenari i cançó)
* 1987: La Princesse surgelée d'Olivier Esmein

## Referències

* ↑ «biografia de Remi Laurent». The New York Times.
* ↑ «Remi Laurent, premis». The New York Times.
* ↑ http://www.findagrave.com/cgi-bin/fg.cgi?page=gr&GRid=91022643
* ↑ http://en.unifrance.org/directories/person/379284/anne-caudry
* ↑ «filmografia de Remi Laurent». The New York Times.
# Guardabosc

Un o una guarda forestal o forester és una persona encarregada de vigilar i guardar els boscs d'una contrada, d'un domini, espai natural o determinada activitat com la caça o la pesca, entre d'altres.

## Àmbits d'activitat

Aquesta activitat de vigilància i custòdia en un lloc determinat pot ésser:
* Pública. L'empleat és a càrrec de l'Administració pública o d'una entitat jurídica de dret públic. Són treballadors públics i seria el cas de vigilants d'espais naturals protegits (sovint reben el nom de guardaparcs), de determinats espais cinegètics o piscícoles.
* Privada. L'empleat és a càrrec d'un titular físic o entitat jurídica de dret privat. Són treballadors privats i seria el cas de guardes de finques particulars que vetllen per la defensa de la propietat o dels recursos que se n'obtenen, com ara fusta, tòfones, caça, etc.
Els guardaboscos que realitzen l'activitat en els àmbits anteriors, sovint, ostenten la condició d'auxiliar de l'autoritat (aquesta condició els faculta per sol·licitar la documentació pertinent a terceres persones).
A més poden coexistir diferents guardes en un mateix lloc: guardabosc particular de la finca, guarda particular de caça (en el cas que estigui aquest aprofitament reservat o regulat per terceres persones) i un guardaparc (per exemple, vinculat a l'Administració d'un parc natural) en cas que sigui un espai natural protegit.

## De Guardabosc a Agent forestal o Mediambiental

Per altra banda i al marge dels guardaboscos públics o privats anteriors, les administracions públiques es doten de policia administrativa forestal per tal de fer complir la normativa ambiental que limita activitats i regula usos permesos, és aquest cas es tracta d'una evolució dels guardaboscos per a passar a ser Agents forestals o Mediambientals, que són empleats públics normalment funcionari d'una administració pública competent en un determinat territori, que ostenta la condició d'agent de l'autoritat. Té com a funció, entre d'altres, la de fer complir la normativa corresponent (normalment ambiental) al territori, independentment de la titularitat del terreny i fiscalitzant les activitats que s'hi desenvolupin en el compliment de la normativa corresponent.

## Referències

* ↑ «Guardabosc». GEC. [Consulta: 19 juny 2022].
Viccionari
# Cesuras

Cesuras és un antic municipi de la província de la Corunya a Galícia. Pertany al municipi Oza-Cesuras, a la Comarca de Betanzos.
El 2011 s'anuncià la fusió de Cesuras amb el municipi d'Oza dos Ríos, que s'acabà formalitzant el 17 de juliol de 2013, creant el nou municipi Oza-Cesuras.
Evolució demogràfica :
| 1900 | 1930 | 1950 | 1981 | 2004 |
| 4.989 | 5.572 | 6.408 | 3.740 | 2.463 |
| Fonts: INE i IGE (Els criteris de registre censal variaren i les dades de l'INE i de l'IGE poden no coincidir.) |||||

## Parròquies

Borrifáns (San Pedro) | Bragade (San Mamede) | Carres (San Vicenzo) | Cutián (Santa María) | Dordaño (Santa María) | Figueredo (Santa María) | Filgueira de Barranca (San Pedro) | Filgueira de Traba (San Miguel) | Loureda (Santo Estevo) | Mandaio (San Xiao) | Paderne (Santiago) | Probaos (Santaia) | Trasanquelos (San Salvador)

## Alcaldes que apareixen a les Actes de l'Ajuntament

* Roque Valado Sanjurjo (1878-1879)
* Bernardo Naveira Moar(1880-1881)
* José Bermúdez Brandariz(1882-1885)
* Roque Valado Sanjurjo (1885-1888)
* José Golpe Varela (1889-1891)
* Pedro B. Cruceiro Sánchez (1891-1891)
* José Golpe Varela (1891-1891
* Pedro B. Couceiro Sánchez(1891-1893)
* Domingo Ferreño Moscoso (1893-1893)
* Manuel Vázquez Pedreira (1894-1895)
* Pedro B. Couceiro Sánchez(1895-1895)
* Agustín Sánchez Díaz (1896-1912)
* Manuel Suárez García (1912-1919)
* José Vaamonde Fernández (1919-1922)
* Agustín Sánchez Díaz (1922-1923)
* Francisco Sánchez Suárez (1923-1923)
* Manuel Suárez García (1923-1923
* Raimundo Vaamonde Fernández (1923-1924)
* Vicente Bermúdez Vázquez (1924-1924)
* José Maria Couceiro Seoane (1924-1926)
* Jesús Sánchez Rocha (1926-1930)
* Lino Centoira Pérez (1930-1930)
* Juan Tome Freire (1930-1931)
* José Maria Couceiro Seoane (1931-1936)
* Emilio Manuel Sánchez Rocha (1936-1949)
* José Maria Couceiro Seoane (1949-1954)
* Jesús Naviera Sánchez (1955-1968)
* Daniel Suarez Varela (1968-1975)
* José Ferreiro Pardiñas (a partir de 1975)

## Referències

* ↑ «Cesuras i Oza (la Corunya) perfilen la primera fusió d'ajuntaments gallecs» (en castellà). Europa Press, 13-03-2012. [Consulta: 20 març 2012].
# Canistota

Canistota és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 700 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Canistota tenia 700 habitants, 254 habitatges, i 175 famílies. La densitat de població era de 482,6 habitants per km².
Dels 254 habitatges en un 35% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,3% hi vivien parelles casades, en un 6,7% dones solteres, i en un 31,1% no eren unitats familiars. En el 29,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,17.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28% tenia menys de 18 anys, un 4,9% entre 18 i 24, un 26,6% entre 25 i 44, un 16,3% de 45 a 60 i un 24,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.389 $ i la renda mediana per família de 39.464 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.655 $ mentre que les dones 19.000 $. La renda per capita de la població era de 14.708 $. Entorn del 8% de les famílies i el 9,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Canistota». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Canistota». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Cementiri de Premià de Mar

El Cementiri de Premià de Mar té diversos elements historicistes inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Panteó de la família Puig

Panteó en forma de capella pertanyent a la família Puig. La construcció és d'estil neogòtic, exagerant els principals elements decoratius de l'exterior. El conjunt és molt estilitzat i fet de grans pedres de tall regular. La porta d'accés al panteó-capella és de ferro i protegeix els vitralls de colors que representen escenes bíbliques entre dues inscripcions en llatí.
El panteó fou construït pel mestre d'obres premiarenc Pere Andreu i Cisa l'any 1899 per a la família Puig.

## Panteó de la família Roura

Panteó familiar que reprodueix en petit les esglésies d'estil romànic, manifestament visible en les decoracions de l'arc de la porta. A l'interior hi ha un altar amb un crucifix. Entre moltes plaques mortuòries n'hi ha una que resa: "Construido en 1926 propiedad de Juan Roura Nasplada". El panteó fou construït pels germans Franzi de Barcelona.

## Capella

Capella situada entre dues parets de nínxols, fent angle recte. La capella és emblanquinada i segueix, per la porta i pel dibuix del carener, l'estil de les capelletes barroques de la zona. A l'interior, entre la porta i el petit altar, es troba el marbre de la fossa. El petit conjunt queda en un racó del cementiri, enjardinat amb arbres i bancs de pedra.

## Referències

* 1 2 «Panteó de la família Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ «Panteó de la família Roura». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 desembre 2012].
* 1 2 «Capella de l'Ossera Municipal de Premià de Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 desembre 2012].
# Carlos García García

Carlos García García (Durango, 13 d'agost de 1970) és un exfutbolista basc, que jugava com a migcampista.
Després de destacar a la Cultural de Durango i al Sestao Sport, el 1991 fitxa pel filial de l'Athletic Club, per debutar a l'any següent amb el primer equip, en partit contra el Cadis CF.
Al conjunt de San Mamés va romandre entre 1992 i la seua retirada el 2003, tret de la cessió al CA Osasuna la temporada 94/95. En tot aquest temps, Carlos García va alternar temporades de titular amb altres en què la seua aportació seria més ocasional. Destaca els 38 partits de la temporada 95/96, els 34 de la temporada 97/98 o els 32 de la temporada 01/02. També disputaria la Copa d'Europa amb els bascos.
En total, el migcampista va sumar 226 partits i 21 gols en la màxima categoria.

## Enllaços externs

* Fitxa de Carlos García