OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Palau del Seimas

El Palau del Seimas (en lituà:Seimo rūmai) és la seu del Parlament lituà nomenat Seimas que es localitza a Vílnius la capital de Lituània.1
Les obres a la construcció de la primera ala del palau es van portar a terme el 1976. La construcció va ser supervisada pels arquitectes Algimantas Nasvytis i Vytautas Nasvytis. Durant l'any 1980 les obres efectuades als 9.717,37 metres quadrats del palau van ser completades. Més tard l'edifici va ser ampliat a causa de les creixents necessitats d'espai.
El complex del palau consta de tres ales, la primera i principal allotja, la sala del Parlament, on es va portar a terme la legislació. L'11 de març de 1990, la independència de Lituània de la República Socialista Soviètica de Lituània va ser restablerta en la Sala del Parlament, com la Llei del restabliment de l'Estat de Lituània (en lituà :Lietuvos Aktas del nepriklausomos Valstybės atstatymo).
El 2006 van començar les obres de construcció d'una nova Sala del Seimas. El 2007 la nova sala va ser inaugurada oficialment, el cost va assolir els cinquanta milions de litas. L'antic saló del Parlament es fa servir per a les sessions de celebració del Seimas.
* Nova porta del Palau del Seimas
* Assemblea durant l'any 2012
* Interior de la nova Sala del Parlament
# Te de la Xina

* Aquest article tracta sobre la planta del te. Si cerqueu la infusió, vegeu «Te».
El te la Xina, planta del te o, simplement, te (Camellia sinensis) és un arbre robust de la família de les teàcies, que fa de 2 a 10 m, provinent dels boscos de l'Àsia temperada com la Xina (Guangdong, Guangxi, Yunnan), i de l'Asia tropical com l'Índia (Assam), Myanmar, Tailàndia i a Laos i el Vietnam, però avui es cultiva a l'Índia, Xina, Sri Lanka, Indonèsia, Kenya, Turquia i l'Argentina. La infusió de fulles d'aquesta planta, àmpliament consumida arreu del món, també s'anomena te.
L'epítet específic sinensis prové del llatí i significa 'xinès'. Antics noms per a Camellia sinensis són Thea bohea, Thea sinensis i Thea viridis.

## Morfologia

Camellia sinensis és un arbust perenne d'arrel axonomorfa que, quan creix en estat salvatge, pot créixer fins als 10 metres de llargada, i quan és conreat creix fins a 2 metres. Les fulles són alternes, de 4-15 cm de llarg i 2-5 cm d'ample, de color verd fosc i brillants, persistents, de forma ovada o ovada-lanceolada i molt convexes i serrades, encara que són senceres a la base; i amb un pecíol curt, i una forta nervació; les fulles joves són vellutades.
Les flors són bisexuals, petites, de color blanc, axil·lars i solitàries o bé s'agrupen en parells o de tres en tres, però generalment no presenten inflorescència. El periant està format per una corol·la de 5 a 9 pètals desiguals i un calze de cinc sèpals. L'androceu té nombrosos estams i al gineceu l'ovari és súper. El fruit és una càpsula trígona o esferoïdal, llenyosa, dura i aplanada amb unes llavors que tenen uns cotiledons grossos.

## Ecologia

Planta originària de la Xina, però actualment creix i es cultiva en tota mena de zones amb climes tropicals i subtropicals. Tot i així, els cultius comercials es poden estendre de l'equador fins a Cornualla (Gran Bretanya).

## Farmacologia

La part utilitzada de la planta del te són les fulles, que s'utilitzen per a preparar la infusió típica, el te.

## Referències

* ↑ Zicha, Ondrej. «Tea Plant Camellia sinensis (L.) Kuntze» (en anglès). BioLib: Biological library. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «Te de la Xina». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Thomas, Yvonne «the English Tea Service» (en anglès). Telegraph Online, 17-09-2005.
# Lucky (Louisiana)

Lucky és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 355 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lucky tenia 355 habitants, 123 habitatges, i 83 famílies. La densitat de població era de 16,7 habitants/km².
Dels 123 habitatges en un 39% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 38,2% hi vivien parelles casades, en un 26% dones solteres, i en un 32,5% no eren unitats familiars. En el 30,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,89 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,63.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 36,1% tenia menys de 18 anys, un 9,3% entre 18 i 24, un 25,4% entre 25 i 44, un 16,9% de 45 a 60 i un 12,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 15.625 $ i la renda mediana per família de 17.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.212 $ mentre que les dones 13.594 $. La renda per capita de la població era de 7.058 $. Entorn del 40,5% de les famílies i el 51,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lucky». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lucky». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Giorgio Mainerio

Giorgio Mainerio (c. 1530-1540 - 3 o 4 de maig de 1582) era un músic i compositor italià.

## Biografia

Mainerio va néixer a Parma; el seu pare probablement havia nascut a Escòcia: de fet, ell emprava com a cognom el de Mayner. Tot i que la música formà part dels seus estudis, la seva primera feina no fou com a músic. El 1560, quan ja era prevere, va voler esdevenir capellà (altarista) de l'església de Santa Maria Annunziata de la ciutat d'Udine.
Va romandre deu anys a la ciutat d'Udine (entre 1560 i 1570), gràcies a la música que havia estudiat i a les lliçons de contrapunt que en aquella ciutat va rebre de Gabriele Martinengo (que fou mestre de capella a Udine entre 1562 i 1567) i d'Ippolito Chiamaterò (que succeí a aquell en el càrrec entre 1567 i 1570) va començar una carrera musical, que segurament que va ser més lucrativa per a ell que no pas l'eclesiàstica. Ben aviat es va començar a interessar per la màgia, la nigromància, l'ocultisme i l'astrologia i van començar a córrer rumor que a les nits es dedicava -junt amb algunes dones- a rituals nocturns prohibits. La inquisició d'Aquileia inicià una investigació preliminar, però no van trobar cap prova que hagués fet res prohibit i la causa es va tancar. Però després els problemes amb els col·legues del capítol de canonges d'Udine, de manera que es traslladà a fer de capellà a la basílica patriarcal Aquileia i s'instal·là a viure als edificis del Patriarcat que es trobaven en un indrets aïllat i tranquil.
L'any 1578 esdevingué mestre de capella a la Santa Chiesa d'Aquileia. Els darrers deu anys de la seva vida va tenir problemes de salut, de manera que sovint no podia atendre els seus deures a l'església perquè havia d'anar a Venècia, a Ancona o a prendre aigües termals.

## Obres

Mainerio va escriure sobretot música religiosa, tot i que també va publicar música de dansa: Il primo libro de' balli (El primer llibre de danses) que va imprimir i publicar Guardano a Venècia l'any 1578. Segurament la més coneguda de les obres contingudes en aquest recull és "Schiarazula Marazula". Anteriorment, l'any 1574, l'editor G. Bariletto, de Vènècia, li havia publicat un recull de música religiosa, en el qual hi ha un Regina Coeli. Posteriorment, el 1580, encara publicà -també a Guardano, de Venècia- una altra col·lecció de música sacra titulada 'Sacra cantica Beatissimae M Virg omnitonum sex vocum parium canenda on hi ha un O sacrun convivium a sis veus
"Schiarazula Marazula" (?·pàg.)

## La seva música en la cultura popular

Una adaptació de la seva "Schiarazula Marazula" apareix com a Ballo in Fa diesis minore en l'àlbum La pulce d'acqua, l'Angelo Branduardi, (1977; edició anglesa titulada Fables and Fantasies del 1979). Probablement aquest sigui el punt d'arrencada de la utilització d'aquesta tonada per diversos grups de grallers, tot i que podria ser degut al fet que apareixia a l'LP Tanzmusik der Renaissance / Danzas del Renacimiento que Archiv Produktion publicà l'any 1973, i que va tenir una notable difusió.

## Referències

* ↑ Tanzmusik der Renaissance. Ulsamer Collegium. Archiv Produktion 2533 111. Aquell LP atribuïa aquesta peça a J. Paix
# Canis lupus fuscus

Canis lupus fuscus és una subespècie extinta del llop (Canis lupus).

## Descripció

* Era molt similar en grandària a Canis lupus youngi i Canis lupus irremotus: feia 90 cm d'alçària, de 120 a 150 de llargària i pesava entre 36 i 41 kg.
* El seu pelatge era de color marró grisenc que, de vegades, tenia un pensament de vermell o esquitxades de color negre.

## Distribució geogràfica

Es trobava a l'oest de Nord-amèrica: la Serralada de les Cascades (des del sud-oest del Canadà fins al nord de Califòrnia).

## Extinció

Es va extingir cap a l'any 1940 a causa de l'hostilitat dels ramaders i de les recompenses ofertes pels diferents governs per cada exemplar mort.

## Referències

* ↑ Mammal Species of the World (anglès)
* 1 2 3 Cosmosmith (anglès)
* ↑ Knowledgerush Arxivat 2008-11-18 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.
# Palau del Sol de Kumsusan

El Palau del Sol de Kumsusan (hangul 금수산태양궁전, hanja 錦繡山太陽宮殿, romanització revisada Geumsusan Taeyang Gungjeon McCune–Reischauer Kŭmsusan T'aeyang Kungjǒn), antigament Palau Memorial Kumsusan, també conegut en algunes ocasions com el Mausoleu de Kim Il-Sung, és una construcció localitzada en el sector nord-est del centre de Pyongyang, la ciutat capital de la República Democràtica Popular de Corea. Aquest palau era l'antiga casa de govern i l'oficina del president de la República Democràtica Popular de Corea i fundador, Kim Il-sung. Després del decés de Kim Il-sung el 1994, el seu successor i fill, Kim Jong-il, va reprendre la possessió del palau, i el renova i transforma en l'últim lloc de repòs del seu pare. Dins del palau, el cos embalsamat de Kim Il Sung reposa en un sarcòfag translúcid, per ser visible als visitants.
Aquesta és l'ex residència del governant nord-coreà Kim Il Sung, i va ser reinaugurada com el seu mausoleu en el primer aniversari de la seva mort el 8 de juliol de 1994, però a part de ser el seu últim lloc de repòs, en el mateix acte, el difunt Kim Il-sung va rebre el títol de president etern de la república, com a part en la construcció i dedicatòria d'aquest monument. Actualment, en aquest palau, també descansen les restes de l'altre líder del país, Kim Jong-il, que està sent embalsamat per ser exposat al costat del seu pare, i, per això, el 16 de febrer de 2012 (setanta aniversari de Kim Jong-il), el palau va ser rebatejat com a "Palau del Sol de Kumsusan".
Aquest palau de marbre té als seus voltants 100 hectàrees de jardí botànic que posseïx més de mil tipus de plantes i arbustos de diversos països, la seva entrada està molt controlada, i els turistes només poden entrar amb un permís especial.
Se situa en una àrea assegurada per una gran escorta militar a Pyongyang i només es permet l'accés als turistes els dies dijous i diumenges a tours organitzats directament pel govern. No es permet prendre retrats ni fotografies. Aquest lloc està custodiat per una sèrie de guàrdies especials, i es troba envoltat per un gran mur de protecció en els seus costats nord i est.

## Vegeu també

* Mausoleu de Lenin
* Mausoleu de Sun Yat-sen

## Enllaços externs

* Fotografies de satèl·lit del Palau Memorial de Kumsusan a Google Maps
# Repartidor d'aigües a la Muralla dels Genovesos, 19

El Repartidor d'aigües a la Muralla dels Genovesos, 19 és una obra de Mataró (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una petita construcció d'estil historicista neoclàssic, de secció lleugerament el·líptica i cos cilíndric, rematada per una coberta en forma de casquet. La coberta s'entrega al cilindre descrivint uns arcs entre els que s'hi situen tres finestres. A nivell del primer pis hi ha una quarta finestra. A la base hi ha una porta d'accés sota una petita coberta a dues aigües ornamentada amb relleus d'arc de mig punt. Tota l'obra té un acabat estucat.

## Història

Segons l'historiador Joaquim Llovet: "L'any 1857 es constituí la societat Palau, Garcia i Comp per a captar i conduir a Mataró les aigües que fluïen en diversos punts als termes de Dosrius, Canyamars i Argentona. Poc després, un nou soci -Josep Saborit- hi feu aportació d'unes mines d'aigua que posseïa a Dosrius mateix i Argentona. Les aigües d'ambdues procedències foren aportades a Mataró i reunides al paratge del Molí de Vent, al pou del camí d'Argentona, a la sortida de la ciutat. A la part alta de la població, als carrers de Sant Rafael, Argentona, nou de Caputxines i a altres indrets, hom hi instal·là uns hidròmetres pel repartiment de l'aigua als usuaris que s'havien contractat.

## Referències

* 1 2 «Repartidor d'aigües a la Muralla dels Genovesos, 19». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Telmatoscopus stuckenbergi

Telmatoscopus stuckenbergi és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Madagascar.

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Quate, L. W., 1957. Premier étude des Psychodidae de Madagascar. Le Naturaliste Malgache. 9 (2):251-261.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Cantó de Tarare

El cantó de Tarare (en francès canton de Tarare) és una divisió administrativa francesa del departament del Roine, situat al districte de Villefranche-sur-Saône. Té 21 municipis i el cap cantonal és Tarare.

## Municipis

* Affoux
* Ancy
* Chambost-Allières
* Dareizé
* Dième
* Grandris
* Joux
* Lamure-sur-Azergues
* Les Olmes
* Les Sauvages
* Pontcharra-sur-Turdine
* Saint-Appolinaire
* Saint-Clément-sur-Valsonne
* Saint-Forgeux
* Saint-Just-d'Avray
* Saint-Loup
* Saint-Marcel-l'Éclairé
* Saint-Romain-de-Popey
* Sarcey
* Tarare
* Valsonne

## Consellers generals i departamentals

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1982 | Joseph Rivière | MRP, després UDR, després RPR |
| 1982-2008 | Maurice Pouilly | UDF-PR |
| 2008-2015 | Jacques Larrochette | Centrista |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Llista dels consellers departamentals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2015- | Annick Guinot | DvD | |
| 2015- | Bruno Peylachon | LR | |
# Palau del Segundo Cabo (l'Havana)

El Palau del Segundo Cabo és una construcció barroca del segle xviii que es troba al nord de la plaça de "Armas". És el primer edifici civil on apareix el tipus de decoració barroca que caracteritza les construccions havaneres de finals del segle xviii. El Segundo Cabo era la segona autoritat de Cuba a l'època colonial, després del Capità General.

## Història

Va ser construït el 1772 segons plànols del coronel Fernández de Trebejos, en la pedra calcària local, plena de buits i incrustacions calcàries marines.
La seva edificació es va realitzar a iniciativa del marquès de la Torre, governador de Cuba, qui va projectar quatre grans edificis que tanquessin la plaça d'Armes, encara que només va arribar a construir el Palau de Govern (Museu de la Ciutat) i aquest edifici del Segundo Cabo.
Aquest edifici va ser la Reial Casa de Correus fins a l'any 1820 i després es van establir en ell la Intendència Comptadoria i Tresoreria General de l'Exèrcit i a finals de 1853 es va instal·lar el Segundo Cabo de les colònies.
Aquest edifici va canviar successivament de funcions. Amb l'adveniment de la República es va instal·lar allà el Senat el 1902, el qual més tard va passar al Capitoli el 1929. Per aquest motiu, es va destinar el palau al Tribunal Suprem de Justícia, per al que es van fer en ell obres de restauració. Posteriorment, va passar a ser seu de les acadèmies: la Història de Cuba, la de Geografia de Cuba, la de Belles Arts i la de la Llengua Espanyola. Després de les acadèmies va estar la Comissió Nacional de Monuments fins a 1965 en què el va ocupar el Consell Nacional de Cultura fins a la creació del Ministeri de Cultura, quan va passar a ser seu del viceministre d'Economia d'aquest Ministeri.
A partir de 1967 sorgeix l'Institut Cubà del Llibre i és on actualment es realitzen diferents activitats com presentacions i venda de llibres, conferències, exposicions i trobades amb els autors.

## Arquitectura

La portalada d'aquest edifici té una bonica arcada de clàssica puresa, el pis alt agrupa les tres finestres centrals i les dues de cada costat per mitjà de quatre pilastres, la portada està flanquejada de columnes gegants disposades en angle i coronada per una magnífica guarnició que envolta l'escut central. A través d'ella es veu el petit pati quadrat, envoltat d'arcades rebaixades que es recolzen en columnes i pedestals formant una composició de típic caràcter andalús, a més, té un destacat efecte de profunditat aconseguit per la successió dels elaborats arcs mixtilíneos al vestíbul i a l'escala que li imprimeixen una característica expressivitat.

## Enllaços externs

* EcuRed: Enciclopedia colaborativa de la red cubana
* Bolg de Coralia Rivero Busquets, llicenciada en periodisme i disseny gràfic
* Paseos por La Habana Arxivat 2012-10-27 a Wayback Machine.
# Repartidor d'aigües al carrer Argentona

El Repartidor d'aigües al carrer Argentona és una obra de Mataró (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una edificació cilíndrica de planta el·líptica actualment embeguda per les edificacions del costat. Presenta una porta d'accés des del carrer i dues petites finestres amb arc de mig punt al primer i segon nivell respectivament.

## Història

Tal com explica l'historiador Joaquim Llovet: «L'any 1857 es constituí la societat Palau, Garcia i Cia. per captar i conduir a Mataró les aigües que fluïen en diversos punts als termes de Dosrius, Canyamars i Argentona. Poc després, un nou soci, Josep Saborit, hi feu aportació d'unes mines d'aigües que posseïa a Dosrius mateix i a Argentona; les aigües d'ambdues procedències foren portades a Mataró i reunides al paratge del molí de vent, al peu del camí d'Argentona a la sortida de la ciutat. A la part alta de la població, als carrers de Sant Rafael, Argentona, Nou de Caputxines i a altres indrets, hom hi instal·là uns hidròmetres per al repartiment d'aigua als usuaris que n'havien contractat».

## Referències

* 1 2 «Repartidor d'aigües al carrer Argentona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Mango Fashion Awards

* Per a altres significats, vegeu «Mango (desambiguació)».
Mango Fashion Awards és un certamen de moda organitzat des del 2007 per la multinacional catalana Mango, on es lliuren els premis "El Botón" i "El Botón de Oro". "El Botón" s'atorga a joves talents de la moda amb l'objectiu d'impulsar treballs de joves promeses. El guanyador obté un premi de 300.000 euros, el major d'aquestes característiques, i que es posi a la venda el seu disseny a les botigues de Mango, juntament amb els dels finalistes.

## Premis

"El Botón"
* Sandrina Fasoli i Michaël Marson (2007)
* Jin Youn Lee (2008)
* (2009)
"El Botón de Oro"
* Valentino (2007)
* Óscar de la Renta (2008)
* Jean-Paul Gaultier (2009)

## Referències

* 1 2 «Just a few days left before the February 28th contest deadline of "El Botón" - MANGO Fashion Awards, which is dedicated to young designers and comes around every 18 month» (en anglès). Vogue, 23-02-2010. [Consulta: 21 octubre 2010].
* 1 2 «Nueva edición de los Botón-Mango Fashion Awards» (en castellà). Marie Claire, 21-05-2008. [Consulta: 21 octubre 2010].
# Ludlowià

El Ludlowià o, simplement, Ludlow és una època del Silurià que començà fa 427,4 ± 0,5 milions d'anys i s'acabà fa 423,0 ± 2,3 milions d'anys. Es tracta de la penúltima època del Silurià. Fou anomenat el 1854 per Roderick Murchison en referència a Ludlow (Regne Unit), on se'n troba l'estratotip. Se subdivideix en els estatges faunístics Gorstià i Ludfordià. La fauna d'aquesta època inclou el trilobit Arctinurus, que visqué en allò que avui en dia són Europa i Nord-amèrica i assolia una llargada de fins a 30 cm.

## Referències

* 1 2 Riba i Arderiu i Reguant i Serra, 1986, p. 69.

## Bibliografia

* Riba i Arderiu, O.; Reguant i Serra, S. Una taula dels temps geològics. Institut d'Estudis Catalans, 1986. ISBN 9788472830776.
# Llei Hostília

La Llei Hostília (en llatí Hostilia de furtis) va ser una llei romana que permetia establir la denúncia d'un furt en nom dels absents, cosa normalment no permesa, si ho eren per causa de la república o estaven presoners de l'enemic. Probablement tocava altres punts en matèria de furts però no són coneguts.
El nom de la llei podria derivar d'hostibus (presoners) o potser del cònsol Aule Hostili Mancí que en va ser l'any 170 aC junt amb Aule Atili Serrà. L'antiga llei romana prohibia fer accions en nom d'un altra persona excepte en els casos d'accions pro populo, pro liberate, i pro tutela. La llei establia que en els casos de tutela cap persona podia actuar en el lloc del tutor en benefici suposadament del tutelat. Per la Lex Hostilia, una actio furti (reclamació d'un furt) es podia fer en nom d'un altre quan es tractava de persones absents a causa del servei militar o perquè ocupaven càrrecs públics militars o civils. Si la persona era un tutor la llei li permetia nomenar un substitut. La llei també eximia als soldats dels deures ordinaris. Parlava també del cas del pare d'un soldat mort suposadament en el servei, que feia hereu a un estrany i després el fill reapareixia. S'ha pensat que aquesta llei es podria incloure entre les lleis testamentàries.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de; José Francisco Díaz. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 65-66 [Consulta: 29 abril 2022].
* ↑ Smith, William (ed.). «Hostiliua». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 29 abril 2022].