OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Síndrome de disàrtria amb mà maldestra

La síndrome de disàrtria amb mà maldestra (SDMM) és un quadre clínic en neurologia, que sol produir-se en el context d'un infart cerebral lacunar (àrea d'infart inferior a 1,5 cm). L'SDMM va ser descrita per primera vegada pel neuròleg canadenc Charles Miller Fisher el 1967.

## Freqüència

En un estudi de registre prospectiu amb 2500 pacients, es van identificar 35 pacients amb SDMM. Això correspon a una freqüència de l'SDMM de l'1,6% en relació amb tots els ictus, l'1,9% en relació amb tots els infarts cerebrals isquèmics i el 6,1% en relació amb tots els infarts cerebrals lacunars.

## Quadre clínic

L'SDMM es caracteritza per disàrtria sense disfàsia (sense afectació del llenguatge); debilitat facial (com una paràlisi facial lleu, una parèsia) "central" unilateral; i amb mà maldestra ipsilateral (del mateix costat que la parèsia) que apareix com una atàxia (amb manca de coordinació del moviment per arribar a una posició prevista amb la mà o dismetria, alteració de la capacitat de realitzar moviments ràpids i contraposats o disdiadococinèsia).

## Causa

Els ictus lacunars són, amb diferència, la causa més freqüent de l'SDMM. Les causes menys freqüents són l'infart cerebral no lacunar, les hemorràgies cerebrals i les infeccions. El lloc del dany sol ser la protuberància (part paramediana rostral), una secció a la tija cerebral, o la càpsula interna (principalment crus anterius o genu).

## Referències

* ↑ C. M. Fisher: A lacunar stroke: the dysarthria–clumsy hand syndrome. In: Neurology. 1967; 17, S. 614–617. Volltext
* 1 2 A. Arboix, Y. Bell u. a.: Clinical study of 35 patients with dysarthria-clumsy hand syndrome. In: Journal of neurology, neurosurgery, and psychiatry. Band 75, Nummer 2, Februar 2004, S. 231–234, ISSN 0022-3050. PMID 14742595. PMC 1738934
* ↑ Louis R. Caplan, Jan van Gijn: Stroke Syndromes, 3ed Cambridge University Press, 2012, ISBN 978-1-107-01886-0, S. 5.
# Santa Maria de Puigpardines

Santa Maria de Puigpardines és un monestir del petit nucli de Puigpardines, al municipi de la Vall d'en Bas (Garrotxa). És una obra protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un temple originàriament romànic que ha sofert un seguit de transformacions al llarg dels anys que desmereixen les seves línies primigènies. La porta d'entrada estava situada antigament al frontispici de ponent, amb l'arc sostingut per dues columnes de fust monolític i capitell amb ornamentacions florals. Actualment està tapiada. Hi ha una gran torre amb campanar.

## Història

La primera notícia està documentada l'any 1060, en què consta com a parròquia. L'any 1108 el bisbe de Girona, Bernat Humbert, va cedir-la al monestir de Santa Maria de Manlleu. L'any 1362, segons el Llibre verd dels feus de la Seu de Girona, consta encara com a pertanyent al priorat de Manlleu, passant al segle xvi a ser a rectoria independent. Poc després els monjos agustinians de Manlleu van fundar el Priorat de Puigpardines.
Amb els terratrèmols del segle xv es va esfondrar l'absis i en reformar-la van construir al seu lloc la porta d'entrada. A partir de l'any 1592 es va convertir en una parròquia. El temple fou modificat durant el segle xviii i conservà fins a l'any 1936 unes pintures al fresc de Joan Carles Panyó.

## Referències

* ↑ Informació del monestir
* 1 2 3 4 5 «Santa Maria de Puigpardines». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 novembre 2016].
* 1 2 Pladevall, Antoni (1999), Guies Catalunya Romànica: La Garrotxa, Barcelona, Edicions 62. ISBN 84 412 0229 X
# Sallents

Sallents és una muntanya de 342 metres que es troba al municipi de Preixens, a la comarca catalana de la Noguera.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 262106001).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sarah Goodridge

Sarah Goodridge (Templeton, 5 de febrer de 1788 - Boston, 28 de desembre de 1853) fou una pintora estatunidenca que es va especialitzar en els retrats en miniatura. Era la germana gran d'Elizabeth Goodridge, també una miniaturista estatunidenca.

## Biografoa

Goodridge va néixer a Templeton, Massachusetts, com a tercera filla d'Ebenezer Goodridge i de la seva esposa Beulah Childs, en un matrimoni que ja tenia sis fills.Va començar a dibuixar des de petita, i va mostrar una aptitud per l'art. Les oportunitats educatives estaven limitades en la seva època, per la qual cosa fou una artista autodidacta.
El 1820 va anar a viure amb la seva germana Eliza a Bostoni va començar a rebre lliçons i pintar retrats en miniatura. Va guanyar prou amb les comissions per mantenir-se a ella mateixa i a la seva família durant diverses dècades. Entre aquests retrats en miniatura destaca la seva obra Bellesa revelada. Les seves pintures van ser exhibides a Boston i a Washington D.C... Després que la seva vista comencés fallar en 1851, es va retirar de la pintura i es va mudar a Reading, Massachusetts.

### Bibliografia

* McHenry, Robert. Famous American Women: A Biographical Dictionary from Colonial Times to the Present (en anglès). Courier Dover Publications, 1983. ISBN 0-486-24523-3.
* Hart, Henry «Letter» (en anglès). Proceedings of the American Antiquarian Society, abril 1898 - abril 1899, pàg. 219.
* Mason, George Champlin. The Life and Works of Gilbert Stuart (en anglès). Scribners, 1879. ISBN 1-4286-0868-0.

## Referències

* ↑ Holton, Randall L; Gilday, Charles A. «Sarah Goodrich - Mapping places in the heart» (en anglès). The Magazine Antiques, Nov/Des 2012. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2014.
* ↑ (anglès) Sarah Goodrich, miniature painter, West St. Boston Directory, 1823
* ↑ Sarah Goodridge, miniature painter, no.5 Myrtle Street. Boston Almanac, 1841, 1847; Boston Directory, 1850
* ↑ Carol Kort, Liz Sonneborn. A to Z of American Women in the Visual Arts (en anglès). Infobase Publishing, 2002. ISBN 9781438107912.
# Beit Al Quran

Beit Al Quran (àrab: بيت القرآن, Bayt al-Qurʾān, literalment ‘Casa de l'Alcorà’) és un complex d'usos múltiples dedicat a les arts islàmiques que es troba a Hoora, un sector d'Al-Manama, la capital de Bahrain. Construït el 1990, el complex és conegut sobretot pel seu museu islàmic, que ha estat reconegut com un dels museus islàmics més notables del món.
El complex consta d'una mesquita, una biblioteca, un auditori, una madrassa i un museu dotat amb deu sales d'exposició. Una gran cúpula de vidre cobreix la gran sala i la mesquita.

## Referències

* ↑ «People in the field of Islamic manuscripts.». The Islamic Manuscript Association. Arxivat de l'original el 9 de febrer 2014. [Consulta: 5 octubre 2012].
* ↑ The Middle East: Bahrain-Cyprus-Egypt. Greenwood Publishing Group, 2004, p. 6–. ISBN 978-0-313-32923-4 [Consulta: 1r abril 2013].
# Belvidere

«Belvidere» té aquests significats:
* Belvidere (Dakota del Sud)
* Belvidere (Illinois)
* Belvidere (Nebraska)
* Belvidere (Nova Jersey)
* Belvidere (Vermont)
# Barraques agrícoles

Les Barraques agrícoles són un grup d'edificis dispersos i d'ús agrícola de petites dimensions de Lloret de Mar (Selva). Formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Són edificis de petites dimensions, fets de pedra, rajola, ciment i morter de calç. Són de planta rectangular i cobertes de volta de rajola (volta catalana). L'entrada sol estar a llevant i les obertures i finestres, si en té, són de mida petita. Algunes de les barraques tenen com a finestres petits òculs. Pel que fa a la coberta, es tracta d'una volta de rajola que, a la part exterior, acaba amb una mena de cornisa, per la qual cosa la llum de la volta és més estreta que l'amplada de la construcció.
Existeixen almenys 4 barraques d'estructura similar a la zona costanera de Lloret: La de Fenals (X: 485816, Y: 4615766), la de Cala Banys (X: 486840, Y: 4616026), la de Santa Clotilde (X: 485549, Y: 4616051) i la de Sa Boadella (X: 485090, Y: 4615819). Malgrat ser semblants, n'hi ha algunes més grans que d'altres. La més gran de totes és la que està situada al final de la Platja de Fenals, que apareix a la fotografia identificativa. Aquestes barraques de vinya són una mostra i la resta d'una tipologia d'arquitectura popular vinculada al món de la pagesia, també important a Lloret, sobretot als segles XVIII i xix.

## Història

Aquestes barraques agrícoles, vinculades al cultiu de la vinya, estan datades de mitjan segle xix. És possible que siguin reformes de barraques anteriors. Lloret de Mar tingué, durant els segles xviii i xix, grans extensions dedicades al cultiu de la vinya. A finals del segle xix, amb l'arribada de la Fil·loxera el cultiu de la vinya, tot i que es replantaren ceps americans (1896), es va reduir de manera important fins a la totalitat, ja ben entrat el segle xx.
Originalment estaven relativament allunyades del nucli urbà de Lloret, però avui són ben a prop de xalets, carrers, avingudes i turistes. Els voltants de les barraques, abans voltades de vinyes i bancals, avui estan poblats de pins. Actualment aquestes construccions estan abandonades i en mal estat de conservació. Alguna d'elles està coberta de vegetació i ja té forats a la volta. Altres són tancades i tapiades i, les que són obertes, són plenes de deixalles.
* Barraques de Vinya
* Barraca de Cala Banys
* Barraca de Punta Garbí
* Barraca de Punta Garbí, detall
* Barraca de Santa Clotilde

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Barraques agrícoles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2014].
# Bari

* No s'ha de confondre amb Vari.
«Bari» té aquests significats:
* Bari (element), element químic
* Bari (ètnia), ètnia sudanesa
* Toponímia:
** Ciutat metropolitana de Bari, ciutat metropolitana de la regió de la Pulla a Itàlia amb capital a la ciutat de Bari
** Província de Bari, província a la regió de la Pulla a Itàlia, desapareguda l'any 2015
** Bari (Pulla), ciutat d'Itàlia
** Bari (Rússia), poble de Rússia
** Bari (Somàlia), regió de Somàlia
** Bari Doab o Doab de Bari, regió del Panjab, Índia
** Arquebisbat de Bari-Bitonto, arquebisbat metropolità de l'Església catòlica que pertany a la regió eclesiàstica de la Pulla
# San Cibrao

«San Cibrao» té aquests significats:
* San Cibrao das Viñas, municipi de la província d'Ourense.
* San Cibrao, localitat del municipi de Cervo, a la província de Lugo.

## Vegeu també

* Sant Cebrià, topònim equivalent al gallec San Cibrao.
# Pere Nolasc Bofill i Mascaró

Pere Nolasc Bofill i Mascaró (Reus, 12 de febrer de 1814 - Barcelona 9 de febrer de 1847) va ser un científic i periodista català.
Fill de Joan Pau Bofill pintor de vidrieres natural de Barcelona i de Agnès Mascaró també natural de Barcelona. Casat amb Teresa Poch i Creus morta als 28 anys 23 de maig de 1849. De jove anà a Barcelona a estudiar química aplicada a les arts a la càtedra de la Junta de Comerç. Va viatjar per diversos països americans com a periodista i feina que aprofitava per buscar informacions comercials. Tornà a Barcelona on va ser administrador provincial de loteries. L'any 1842 estava matriculat a la càtedra de matemàtiques d'Onofre Novellas, juntament amb Alexandre Novellas i Ramon de Manjarrés.
Va traduir del francès: Elementos de química aplicada a las artes, a la industria y a la medicina, d'A. Brouchard, en col·laboració amb J. Martí. Entre els seus papers es va trobar un manuscrit que el seu fill, el conegut naturalista i geòleg Artur Bofill i Poch, va traduir al català i publicà el 1883 amb el títol: De Perpinyá als Banys de la Preste.
Va morir a Barcelona als 33 anys, el 1847.

## Referències

* ↑ «Reus.Parròquia de Sant Pere apòstol.Llibre XIX de Baptismes (1812-1815). Pàg.212». A.H.A.T., 13-02-1814. [Consulta: 2 maig 2019].
* ↑ «Defuncions.1847.Llibre 1.Registre núm.554». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 09-02-1847. [Consulta: 26 maig 2019].
* ↑ «Defuncions.1849.Llibre 1.Registre núm.1448». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 23-05-1849. [Consulta: 26 maig 2019].
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: L'Ajuntament, 1991, p. 127-128.
# Barhpura

Barhpura (també Barhkepura) fou una tikhana, estat tributari protegit de l'Índia a l'estat de Bhadawar (després districte d'Etawah) amb 1,5 km².
La tikhana fou concedida el 1690 a Kunwar Raghunath Singh, el fill més jove de Bhadauria Maharaja Udot Singh de Bhadawar, amb títol de Rao Bahadur. Inicialment fou donada amb jagir i tenia una superfície de 50 km², però el 1803 quan al final de la guerra maratha el districte d'Etawah fou cedit als britànics, l'estat li fou expropiat a causa de l'hostilitat del rao als anglesos i només li va restar un petit territori al seu successor.

## Llista de sobirans

* Rao RAGHUNATH SINGH Bahadur vers 1690
* Rao AGAR SINGH Bahadur
* Rao SUJAN SINGH Bahadur
* Rao JAGAT SINGH Bahadur
* Rao HARI SINGH Bahadur
* Rao UGAR SINGH Bahadur
* Rao PADAM SINGH Bahadur fins vers 1803
* Rao NARENDRA SINGH Bahadur vers 1803-1845
* Rao JAWAHAR SINGH Bahadur 1845-1860
* Rao UMRAO SINGH Bahadur 1860-1889
* Rao HIMANCHAL SINGH Bahadur 1889-1914 (+ 4 de juliol de 1914)
* Rao KARAN SINGH Bahadur 1914-1948? (nascut 1902)

## Referències

* Genealogia per H. Soszynski Arxivat 2009-06-07 a Wayback Machine.
# Rogier van Aerde

Rogier van Aerde, pseudònim d'Adolf Josef Hubert Frans van Rijen (Rotterdam, 4 d'octubre de 1917 - Apeldoorn, 8 de novembre de 2007) va ser un escriptor i periodista neerlandès. Va debutar el 1941 amb Kaïn, que va ser un èxit immediat. El poeta i assagista neerlandès Anton van Duinkerken va dir que era "un debut magistral".
A l'obituari de Van Aerde que va aparèixer el 2007 a Trouw, s'afirmava: "Kaïn va ser un gran èxit i va ser fins i tot es va traduir, però Frans van Rijen no va veure ni un cèntim. Igual que el seu pare Aad van Rijen, no tenir una ment per als negocis. Amb la seva editorial Urbi et Orbi va signar un contracte segons el qual no guanyaria més de 1.000 florins i que no podria canviar d'editor fins a 1950. D'altra banda, el llibre va ser prohibit pels alemanys, que afirmaven que tenia una "mentalitat" massa jueva. També van comprovar si l'escriptor era ari".
Com a periodista, Rogier van Aerde va ser redactor de De Volkskrant i de Katholieke Illustratie i més tard va col·laborar amb Margriet i Nieuwe Revu. Els llibres publicats després de Kaïn no van aconseguir molta atenció i mai va igualar l'èxit del seu debut.

## Enllaços externs

* Obituari de Rogier van Aerde
# Bernat Català de Valleriola i Vives de Canyamars

Bernat Català de Valleriola i Vives de Canyamars (València, 26 d'octubre de 1568 $^{(Gregorià)}$ - Lleó, 2 de novembre de 1608), fou un poeta valencià, cavaller de l'Orde de Calatrava i president fundador de l'Acadèmia dels Nocturns, a la qual va pertànyer amb el nom de Silencio.
Va celebrar tres justes poètiques. La primera dedicada a la devoció de la seua muller, la segona al lloc on anava a ser enterrat i la tercera a la casa en què vivia. Aquestes justes poètiques van ser publicades a València l'any 1602. Al final de la seua vida fou corregidor de Lleó (1604).
Hi concorregueren, també, els seus cosins Guillem Ramon Català de Valleriola i de Borja i Pelegrí Català de Valleriola. Fou veedor general de la costa marítima del Regne de València. Deixà escrita una breu autobiografia, en valencià, i, en castellà, diverses poesies i discursos pronunciats a l'Acadèmia dels Nocturns.
Fou un actiu castellanitzador de les lletres valencianes. Mostra d'això és que prohibia participar en els concursos de poesia, les obres que estigueren escrites en valencià.

## Referències

* ↑ Literatura i cultura catalanes (segles XVII-XVIII), Pep Valsalobre Palacios. Editorial UOC.(pàg.112)

## Enllaços externs

* El dietari de Bernat Català de Valleriola a En Guàrdia! de Catalunya Ràdio(català)
# Rognac

Ronhac (occità) o Rognac (francès) és un municipi francès al departament de les Boques del Roine de la regió de Provença – Alps – Costa Blava. L'any 1999 tenia 11.631 habitants.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 511 | 558 | 555 | 637 | 555 | 625 | 220 | 570 | 748 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 789 | 873 | 873 | 840 | 842 | 683 | 678 | 653 | 722 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 741 | 769 | 763 | 958 | 1 165 | 1 395 | 1 614 | 2 008 | 2 696 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 3 590 | 4 270 | 5 105 | 9 330 | 11 099 | 11 631 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1971-2001 | Georges Batiget | PS |
| 2001- | Jean-Pierre Guillaume | Divers droite |
# Bernat de Vilamur

Bernat de Vilamur (?, ~1175 — ?, ~1203) fou bisbe d'Urgell (1198 - 1203).
És possible que fos fill del vescomte Pere (III) de Vilamur. Cap a 1170 fou prelat de Santa Maria de Ribera. Més tard esdevingué abat canonical de Sant Miquel d'Urgell (1194-95) i canonge sagristà d'Urgell (1196-99). Escollit bisbe el 1199 va saber detindre, mitjançant les armes en cas de ser necessari al vescomte de Castellbò en les seves pretensions. També tingué fama de bon administrador i defensor de l'Església. Feu canonge el seu nebot Ponç de Vilamur essent encara un infant. Posteriorment el 1230, Ponç, esdevindrà bisbe.

## Ponç de Vilamur

El seu pare fou el vescomte Pere (IV) de Vilamur i els seus oncles eren Bernat de Vilamur, bisbe d'Urgell, i Berenguer d'Erill, bisbe de Lleida. Per influència dels seus oncles fou el sagristà de Lleida i ardiaca de Tremp. L'any 1230 arribà a ser bisbe d'Urgell. Fou un distingit combatent de l'heretgia càtara a la diòcesi d'Urgell.

## Referències

* ↑ «Bernat de Vilamur a la pàgina del bisbat». Arxivat de l'original el 2021-01-23. [Consulta: 15 febrer 2019].
* ↑ «Bernat de Vilamur - Enciclopèdia.cat». [Consulta: 15 febrer 2019].
* 1 2 «Bernat de Vilamur». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ponç de Vilamur a la web del Bisbat d'Urgell
# Bernat de Vilamarí (bisbe)

Bernat de Vilamarí fou bisbe de Girona entre els anys 1292 i 1312. Durant el seu episcopat treballà en defensa de la llibertat eclesiàstica i del patrimoni del bisbat.
Era un noble del llinatge de Vilamarí, que arribà a ser bisbe de Girona el 14 de març de 1292 durant el papat de Nicolau IV. Durant el seu episcopat fundaren el religiosos de l'orde del Carme de l'Observança un establiment a Girona. Bernat era ja molt vell quan el papa Climent V, d'origen francès, convocà un concili general a Viena del Delfinat per a la total extinció de l'orde del Temple, sol·licitada pel rei de França Felip el Bell. Bernat s'havia traslladat a aquella ciutat per a assistir al sínode però hi morí el 30 de gener del 1311.
Fou dut el seu cos a Catalunya i soterrat dins d'un sepulcre de pedra a la capella de Tots els Sants de la Catedral de Girona.

## Referències

* ↑ Puig i Oliver, 2006, p. 215.
* 1 2 «Bernat de Vilamarí (bisbe)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Roig y Jalpi, Juan G. Iacinto Andrev. Resumen historial de las grandezas, y antiguedades de la ciudad de Gerona, y cosas memorables suyas eclesiasticas, y seculares, assi de nuestros tiempos, como de los passados (en castellà). Barcelona: Iacinto Andrev, 1678, p. 283-284 [Consulta: 30 març 2014].
* Puig i Oliver, Jaume de Puig i «Bernat de Vilamarí, bisbe de Girona (1292-1312), compra unes propietats a Corça». Miscel·lània Ernest Lluch i Martín, 2006, pàg. 215–222.
# Bea Cabezas i Blasco

Bea Cabezas i Blasco (Barcelona, 1976) és una escriptora i periodista catalana. Es va llicenciar en periodisme i ha col·laborat amb mitjans com la revista El Temps i el Diari Avui.

## Publicacions

* 2008 - El monestir de les ombres
* 2010 - La ciutat vertical: L'obra narra la vida d'un noi català a la Nova York de finals del segle xix i principi del XX. va rebre el Premi Carlemany. Està inspirada en una revista anomenada La Llumanera de Nova York.
* 2013 - Em prenyades ISBN 978-84-6641-648-1
* 2017- La nit abans (Rosa dels vents). Ambientada a El diari de Barcelona l'any 1965.
* 2023-La lliçó de piano (Empúries)

## Premis i reconeixements

* 2010 - Premi Carlemany per La ciutat vertical

## Referències

* 1 2 «Bea Cabezas». Web. Planetadelibros. Arxivat de l'original el 17 de maig 2014. [Consulta: 17 maig 2014].
* ↑ «Bea Cabezas guanya el 17è premi Carlemany amb 'La ciutat vertical'». Diari Ara, 14-12-2010 [Consulta: 17 maig 2014].
* ↑ Gracià, Oriol «Entrevista a Bea Cabezas». Sàpiens, 2010. Arxivat de l'original el 17 de maig 2014 [Consulta: 17 maig 2014].

## Enllaços externs

* Entrevista a Tv3
# Bathygobius albopunctatus

Bathygobius albopunctatus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des d'Inhaca (Moçambic) fins a Transkei (Sud-àfrica).

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1878. Quatrième mémoire sur la faune ichthyologique de la Nouvelle-Guinée. Arch. Néerl. Sci. Nat., Haarlem, Països Baixos. v. 13 3. 35-66.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Ginsburg, I., 1947. American species and subspecies of Bathygobius, with a demonstration of a suggested modified system of nomenclature., J. Wash. Acad.Sci., 37(1):275-284.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Miller, P. J. i Stefanni, S., 2001. The eastern Pacific species of Bathygobius (Perciformes: Gobiidae)., Revista de Biología Tropical, 49(Supplement 1):141-156.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.