OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Accent agut doble

* Signes diacrítics
* accent
* accent agut ( ´ )
* accent agut doble ( ˝ )
* accent greu ( ˋ )
* breu ( ˘ )
* circumflex ( ˆ )
* anticircumflex / "hàtxek" ( ˇ )
* trenc ( ¸ )
* dièresi o trema ( ¨ )
* punt volat ( · )
* anunaasika / punt superior ( ˙ )
* anusvaara / punt inferior (  ̣ )
* croc / dấu hỏi (  ̉ )
* màcron ( ˉ )
* ogonek / "Croc polonés" ( ˛ )
* anell / kroužek ( ˚ )
* dàsia ( ʽ )
* psili (  ʼ )
* dièresi ( ¨ )
* Signes de puntuació i tipogràfics emprats com a diacrítics:
* apòstrof ( ’ )
* barra ( | )
* dos punts ( : )
* coma ( , )
* guionet ( ˗ )
* titlla ( ˜ )
* titlo (  ҃ )
L'accent agut doble (˝) és un signe diacrític que s'usa per modificar algunes vocals de l'alfabet. Pot designar:
* Durada: indica les variants llargues ő i ű de les vocals ö i ü en hongarès.
* Tonalitat: marca una pujada de to en algunes llengües eslaves.
# Sara Elisabeth Moraea

Sara Elisabeth o Sara Lisa Moraea (Falun, Suècia, 26 d'abril de 1716-Uppsala, 20 d'abril 1806), també coneguda pel seu nom de casada Sara Lisa Linnea, va ser l'esposa de Carl von Linné i responsable de la subhasta dels seus documents científics que es conserven a la Societat Linneana de Londres. Se li ha dedicat un carrer amb el seu nom i és, juntament amb el seu marit, un dels personatges principals de la sèrie de llibres Sara Lisa i Linneo.
Sara Isabel Moraea va ser un dels set fills del metge Johan Moraeus i la seua esposa Elisabeth Hansdotter. Va nàixer a Falun el 26 d'abril de 1716. Els seus pares provenien de famílies influents i amb bona posició econòmica. Moraea es va casar amb Carl Von Linné en 1739, després d'esperar tres anys a causa dels recels de Johan Moraeus, que no desitjava que la seua filla es casara amb un botànic pobre. Moraea va ser una mestressa de casa responsable i estricta, la qual cosa va permetre al seu marit dedicar-se de ple a les seues tasques científiques. Va donar a llum a set fills, cinc dels quals van sobreviure fins a l'edat adulta. Després de la mort del seu espòs i del seu únic fill home, Carl, Sara Lisa Moraea va vendre la col·lecció de documents científics, herbaris, manuscrits i correspondència del seu marit a James Edward Smith, un dels fundadors de la Societat Linneana de Londres, venda molt criticada a Suècia. Durant els últims anys de la seua vida, Moraea va viure a Hammarby, la residència d'estiu de la família als afores d'Uppsala.
Sara Elisabeth Moraea està enterrada juntament amb el seu espòs i el seu fill a la catedral d'Uppsala. Se li va donar el seu nom a un carrer a Enskededalen, un suburbi d'Estocolm. Juntament amb el seu marit, és el personatge principal en els llibres Sara Lisa i Linneo de Maria Bergström i Niklas Jönsson (2007).

## Referències

* ↑ Anderson, 2009, p. 50.
* ↑ «Linné on line – Linnés familjeliv» (en suec). www.linnaeus.uu.se. [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ Anderson, 2009, p. 95.
* ↑ «Sara Lisa Morea». www.svenskakyrkan.se. [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ «Kulturpoolen - Sara Lisa & Linné». www.kulturpoolen.com. Arxivat de l'original el 2016-06-11. [Consulta: 9 febrer 2018].

## Bibliografia

* Anderson, Margaret Jean. Carl Linnaeus: Father of Classification. Enslow Publishers, 2009. ISBN 9780766030091.
# Acicys

Acicys és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Acicys cladaropa, que es troba a Austràlia.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 16 febrer 2011].
# Santa Eugènia d'Ainet de Cardós

Santa Eugènia d'Ainet de Cardós és l'església del poble d'Ainet de Cardós, a la comarca del Pallars Sobirà, dins de l'antic terme del mateix nom.
És una església del segle xviii, situada en el sector meridional del poble. És sufragània de la parròquia de Sant Romà d'Anàs.
És una església gran, d'una sola nau, amb un campanar quadrat amb els cantells arrodonits, coronada per una teulada en piràmide, característica de les zones de muntanya.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.

## Enllaços externs

* Santa Eugènia d'Ainet de Cardós en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Abargues

«Abargues» té aquests significats:
* Joaquim Abargues i Feliu
* Juan Víctor Abargues de Sostén (València, 1845 — Madrid?, 1920), diplomàtic, arquitecte i explorador espanyol
* Molí d'Abargues, molí paperer al barranc de Bartxell, del municipi d'Alcoi (comarca del Comtat)
# Serra de Cinto

La Serra de Cinto és una serra termenal entre els municipis de Castell de Mur i Tremp (a l'antic enclavament de Claret), al Pallars Jussà.
És una serra de 2 quilòmetres que s'estén de ponent a llevant. A l'extrem oest, hi té el Serrat de Cabicerans, ja en terme de Tremp, i a l'extrem est, el poblet de Puigmaçana.
Separa la vall del barranc de Palau, al nord, en terme de Tremp, de la del barranc de l'Espona, al sud, en terme de Castell de Mur.
# Crònica

* Per a altres significats, vegeu «Crònica (diari)».
La crònica és una informació interpretada sobre fets actuals on es narra un esdeveniment passat, que es relaciona amb un d'actual. Les característiques de la crònica són molt semblants a les del reportatge periodístic, malgrat que a la crònica, l'autor o el periodista es presenta al text i manifesta la seua visió personal. El seu estil, per tant, es nota més que a altres gèneres periodístics on no tenen cabuda les valoracions, com ara la notícia.

## Tipus de cròniques

Hi ha diferents tipus de crònica. Pel que fa a la temàtica podem trobar les cròniques de societat, espectacles, política, etc. Quant al subjecte, aquest pot estar implícit o explícit, fent un ús lliure del llenguatge i del seu estil personal. Les classificacions de les cròniques són diverses i ben variades.

## Antecedents històrics

Les primeres cròniques daten del segle xii, tot i que no són encara periodístiques. Aquestes cròniques tractaven relats històrics sobre les vides dels reis; naixements i morts de famílies amb cert renom... Aquestes primeres cròniques suposen l'embrió de la historiografia.
Durant l'edat mitjana i el Renaixement, la crònica era l'eina més utilitzada per difondre els esdeveniments de l'època.
D'entre les més conegudes en la nostra llengua, destaquen les anomenades quatre grans Cròniques:
* La Crònica de Jaume I o Llibre dels fets.
* La Crònica de Bernat Desclot o Llibre del rei en Pere.
* La Crònica de Ramon Muntaner.
* La Crònica de Pere el Cerimoniós.
Amb el desenvolupament de la premsa escrita, la crònica va adaptar-se al món periodístic, i va esdevindre un gènere amb entitat pròpia i amb un major protagonisme en la premsa diària del segle xx.

## Crònica i literatura

La crònica està molt lligada a la literatura. No debades, els grans cronistes del segle han combinat la tasca periodística amb la literària. En llengua castellana, trobem el cas de Gabriel García Márquez, un dels cronistes millor valorats de tot el món. En la nostra llengua, Vicent Andrés Estellés va conrear també aquest gènere, i va erigir-se com un dels poetes i periodistes més reconeguts. Altres cronistes catalans van ser Joan Fuster i Josep Pla.

## Vegeu també

* Vakanüvis
Viccionari
# Saltnes

Saltnes [ˈsaltneːs] es una població de l'illa d'Eysturoy, a les illes Fèroe. Forma part del municipi de Nes i té una població de 66 habitants (2021).
Saltnes és un assentament nascut el 1837. El 1843 s'hi va construir una escola aprofitant els materials de l'antiga església de Nes.
La localitat es troba a la costa oriental de l'illa d'Eysturoy, a prop de Runavík, la població més important de la zona amb 589 habitants (2021). A Saltnes hi arriba el bus 440, que connecta Toftir amb Selatrað.
L'assentament es troba molt a prop d'una de les dues boques que té del túnel submarí d'Eysturoyartunnilin a l'illa d'Eysturoy.
Fríðrikur Petersen, escriptor, clergue i polític feroès, va néixer a Saltnes el 1853.

## Referències

* 1 2 «Statistical Database» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-07-06. [Consulta: 4 agost 2019]. «Base de dades estadística de les Illes Fèroe»
* ↑ «440 Skálafjarðarleiðin» (en feroès i anglès). Strandfaraskip. [Consulta: 22 octubre 2019].
* ↑ «The Eysturoy tunnel» (en anglès). estunlar.fo. [Consulta: 22 octubre 2019].
* ↑ «Fríðrikur Petersen» (en danès). denstoredanske.dk. [Consulta: 7 octubre 2019].

## Vegeu també

* Llista de municipis de les Illes Fèroe.
* Llista de túnels de les Illes Fèroe.

## Enllaços externs

* Web de l'ajuntament del municipi de Nes Arxivat 2017-10-20 a Wayback Machine.
# Radkovka

Radkovka - Радьковка (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 1.024 habitants. Pertany al districte (raion) de Prókhorovka.

## Referències

* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ «Avdeyevka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-02-04. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ Бобов А. Начало заселения района / А. Бобов //Истоки. – 2001. – 10 янв.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 4 febrer 2022].
# José Carlos Pace

José Carlos Pace (São Paulo, 6 d'octubre de 1944 – Mairiporã, 18 de març de 1977) va ser un pilot brasiler de Fórmula 1.

## A la F1

Pilot de gran classe, molt fi amb la seva conducció, i un dels conductors més ràpids del seu temps, el brasiler va arribar a la màxima categoria de l'automobilisme seguint el camí que va obrir el seu compatriota Emerson Fittipaldi encara que mai va arribar a tenir els èxits d'aquest.
Va debutar amb March al G.P. de Sud-àfrica del 1972 però no va ser fins a la temporada 1973, va deixar clares les seves possibilitats a l'època en què va conduir per l'escuderia Surtees, amb qui aconseguiria al G.P. d'Àustria el seu primer podi en acabar tercer.
Després va passar a Brabham i fou en aquest equip amb el qual, l'any 1975, va aconseguir rel que seria el seu més gran triomf corrent davant dels seus compatriotes al Gran Premi de Brasil corregut al circuit de Interlagos. Al llarg de la carrera, marcada per l'abandonament de Jean Pierre Jarier, per problemes mecànics quan anava primer, Carlos Pace obtenia la primera posició. A pesar de l'esgotament que tenia al llarg de les últimes voltes, va aconseguir mantenir el primer lloc de la cursa obtenint la victòria. Encara que competitiu durant tot l'any, no va poder aconseguir més triomfs, i la temporada de 1976 la va passar gairebé en blanc perquè el seu nou Brabham, el model BT 45, no comptava amb la deguda posada a punt.
La temporada 1977 va ser diferent. El BT45 b era un monoplaça més competitiu, potent i ràpid, i l'equip es perfilava com un dels favorits al títol al comptar a les seves files a Pace i al nord-irlandès John Watson. Els dos pilots van dominar el Gran Premi de l'Argentina, que obria la temporada, fins que problemes mecànics causaren l'abandonament de Watson, deixant sol al cap de cursa a Pace a poques voltes del final. Els recurrents problemes físics del brasiler li van privar de la victòria, cedint-la a l'empenta del Wolf WR1 de Jody Scheckter, encara que va poder fer segon a la cursa.
La seva última cursa va ser el G.P. de Sud-àfrica, ja que Carlos Pace va morir a causa d'un accident d'avioneta.
En el seu honor, el circuit que abans s'anomenava Interlagos porta el seu nom.

## Palmarès

* Curses: 73
* Victòries: 1
* Podis: 6
* Voltes ràpides: 5
* Poles: 1
* Punts aconseguits al campionat del món de pilots: 58
* Millor classificació al campionat de pilots: 6è (1975) amb 24 punts

## Enllaços externs

* Biografia de José Carlos Pace a Motorsport Memorial (anglès)
# Pou d'Esplugues

El Pou d'Esplugues és una poua, o pou de glaç, del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situat a la zona occidental del terme, a prop i al nord de la masia d'Esplugues i del Pont d'Esplugues. És a l'esquerra de la Riera de Fontscalents, al sud-est de Fontscalents i a llevant dels Camps de Portet. A prop i al nord seu es troba un altre pou de glaç: la Poua Montserrat.
Aquest pou és actualment (2011) difícil de veure, ja que està totalment cobert d'esbarzers. És a la vora de llevant d'un camp situat a l'esquerra de la Riera de Fontscalents.
El seu accés, a peu, es pot fer des del lloc on el Camí d'Esplugues travessa la Riera d'Esplugues per un passant a gual encimentat, just al nord de la masia d'Esplugues. Cal seguir riera amunt per la seva riba dreta, seguint el corriol que discorre sempre més proper a l'aigua. En havent passat la segona porta de filferrat, que delimita els espais pels quals circulen lliurement les vaques que pasturen en aquells camps, el corriol arriba a un lloc on es veuen diversos passos de vaques que travessen la riera i pugen cap a un camp que s'obre en aquell lloc, damunt de la riera. Una mica més enllà de la meitat del camp, al costat de llevant, es veu un esbarzer molt gran que agafa una forma circular. Sota seu es veuen les restes de la poua.
Entre els segles XVII i XX, es feia glaç aprofitant les obagues i l'aigua de les rieres, entre elles la de Castellcir, per vendre'l a Castellterçol, Moià i Barcelona. El transport es feia a la nit en carruatges de tir animal.

## Etimologia

La poua rep aquest nom de la masia a la qual pertany el pou de glaç, Esplugues.

## Enllaços externs

* Pàgina web dedicada als pous de glaç del Vallès Oriental i del Moianès Arxivat 2013-12-13 a Wayback Machine.
# Museu Etnològic de Xaló

El Museu Etnològic de Xaló és un museu que exposa una gran varietat de materials de tipus etnològic, comptant amb una diversa col·lecció de materials que reflecteixen el patrimoni cultural del municipi.
El museu va ser inaugurat el 2003. Es tracta d'un edifici de nova planta construït sobre l'antic escorxador.

## Sales

La primera sala del museu ofereix informació general sobre el municipi, de caràcter geogràfic, urbanístic i històric, amb diversos panells explicatius que expliquen els períodes històrics des de la Prehistòria fins al segle xx, centrant-se en els fets més rellevants de la història de Xaló, com l'expulsió dels moriscos i el posterior repoblament mallorquí a principis del segle xvii.
Aquesta conté la col·lecció d'etnologia, que reflecteix la vida, treball i cultura dels habitants del poble, posant especial atenció als conreus tradicionals, la vida urbana, les indústries artesanals locals.

## Altres activitats

Per altra banda, de forma puntual s'utilitza per com a sala d'exposicions temporals i organitza activitats culturals com concerts musicals, tallers didàctics o projeccions audiovisuals. A més, ofereix visites guiades pel nucli urbà i altres llocs d'interès patrimonial del poble.
# Aenne Biermann

Aenne Biermann (Goch, 8 de març de 1898 - Gera, 14 de gener de 1933), nascuda Anna Sibilla Sternfeld, era una fotògrafa alemanya d'origen Asquenazita. Fou una de les més importants proponents de la Nova Objectivitat, moviment artístic significatiu que va desenvolupar-se a Alemanya en 1920.

## Biografia

Biermann va néixer el 8 de març de 1898, a Goch, una ciutat a Rhin del Nord-Westphalia. Va néixer a una rica família Asquenazita; el seu pare Alfons Sternfeld tenia una fàbrica de pell que havia heretat del seu pare Wolfgang Sternfeld. Sa mare era Julie Geck. En 1920 Aenne Sternfeld Herbert es va casar amb Joseph Biermann, un ric marxant tèxtil de Goch. La parella va tindre dos xiquets; en 1921 una filla anomenada Helga i en 1923 un fill anomenat Gershon. Aenne va morir d'una malaltia del fetge en 1933 a Gera.

## Carrera

Biermann fou una fotògrafa autodidàctica. Els seus models van ser els seus dos fills, Helga i Gershon. La majoria de fotografies de Biermann van ser fetes entre 1925 i 1933. Gradualment va esdevenir en una de les més importants proponents de la Nova Objectivitat, un important moviment d'art en la República de Weimar. La seua feina era reconeguda internacionalmenta finals de 1920, quan va formar part d'una important exposició de fotografia alemanya.
Les exposicions més importants dels seus treballs inclouen el Munich Kunstkabinett, el Deutscher Werkbund i l'exposició de Folkwang Museum en 1929. Altres importants exposicions inclouen l'exposició titulada Das Lichtbild feta a Múnic en 1930 i la 1931 exposició alPalais des Beaux Arts a Brussel·les. De de 1992 el Museu de Gera realitza el concurs anual pel Premi Aenne Biermann de Fotografia Contemporània Alemanya, que és un dels esdeveniments més importants d'aquest tipus a Alemanya.

## Referències

* ↑ Dictionary of women artists. Londres: Fitzroy Dearborn Publishers, 1997. ISBN 1884964214.
* ↑ «Jewish Women's Archive». Jwa.org, 01-03-2009. [Consulta: 22 maig 2012].
* ↑ 1955-, Roberts, John,. The art of interruption : realism, photography, and the everyday. Manchester: Manchester University Press, 1998. ISBN 0719035619.
* ↑ «Aenne Biermann Prize for Contemporary German Photography 2009 contest Arxivat 2012-04-01 a Wayback Machine.». Fotowettbewerbe.de, 21-03-2012. [Consulta: 22 maig 2012].
# Saturní (artista)

Saturní (en llatí Saturninus) va ser un gravador romà, un del més notables de l'època d'August.
Es conserva com obra seva un camafeu gravat amb la cara d'Antònia Menor, l'esposa de Drus el Vell, amb la inscripció ΣΑΤΟΡΝΘΙΝΟΥ. Aquesta joia va pertànyer a la família Arcieri de Roma, i al segle xix va ser propietat de la reina de Nàpols Carolina Murat.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/731?rgn=full+text;view=image;q1=SaturninusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 723. ]
# Cròmbec septentrional

El cròmbec septentrional (Sylvietta brachyura) és un ocell de la família dels macrosfènids (Macrosphenidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones de matoll i boscos del Senegal, Gàmbia i sud de Mauritània i sud de Mali, Burkina Faso i sud de Níger, Guinea, Sierra Leone, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Benín, Nigèria, Camerun, República Centreafricana i sud de Txad i Sudan del Sud fins Etiòpia, Eritrea, Djibouti, nord i sud de Somàlia, nord i nord-est de la República Democràtica del Congo, Uganda, Kenya i extrem nord-est de Tanzània.

## Taxonomia

Algunes classificacions consideren la població del sud-est del Sudan, Etiopia, Somàlia i Tanzània una espècie de ple dret:
* Sylvietta leucopsis - cròmbec oriental.

## Referències

* ↑ cròmbec septentrional«Cròmbec septentrional». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/10/2023(català)
* ↑ Handbook of the Birds of the World and BirdLife International (2020). Handbook of the Birds of the World and BirdLife International digital checklist of the birds of the world. Version 5. http://datazone.birdlife.org/userfiles/file/Species/Taxonomy/HBW-BirdLife_Checklist_v5_Dec20.zip.
* ↑ cròmbec oriental«Cròmbec septentrional». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/10/2023(català)
# Saltiri (llibre)

* Per a altres significats, vegeu «Saltiri».
El saltiri o psalteri és un llibre que conté versions del Llibre dels Salms.
A partir del segle vii van proliferar els saltiris o breviaris com a exemple de devoció entre les classes altes, al mateix temps que guiaven les oracions familiars. Els llibres, en llatí, estaven extensament il·luminats amb miniatures i podien contenir, a part dels salms, altres aspectes de la fe cristiana com a complement. Entre els més antics, hi ha el saltiri d'Ingeborg (1157-1237), l'esposa del rei francès Felip August o el de Blanca de Castella, cap a l'any 1235. Al principi del segle xiv la nissaga dels Bassa va introduir a Catalunya la pintura italogòtica i va realitzar el llibre d'hores de Maria de Navarra i acabar les miniatures de l'anomenat Saltiri anglocatalà, inacabat des del segle xiii. De la mateixa època data el saltiri de fra Romeu Sabruguera, un dels primers traduït al català des de l'occità i que va influenciar altres saltiris medievals.
La divisió dels salms en moments del dia va estar a l'origen de la posterior litúrgia de les hores, amb els seus llibres associats, que a l'edat mitjana tardana van desplaçar els saltiris com a llibre litúrgic per excel·lència.

## Referències

* ↑ «Saltiri (llibre)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Saltiri (llibre)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ García Marsilla, Juan Vicente. «El naixement del gòtic». A: Història de l'art medieval. València: Universitat de València, 2002, p. 267. ISBN 9788437054803.
* ↑ García Marsilla, 2002, p. 289.
* ↑ Alcoy, Rosa «El 'Saltiri anglocatalà de París' (6/14 Tresors pintura gòtica)». Grup Enciclopèdia Catalana, 25-10-2017. Arxivat de l'original el 2018-10-11 [Consulta: 11 octubre 2018]. Arxivat 2018-10-11 a Wayback Machine.
* ↑ Puig i Tàrrech, Armand «Història de la traducció bíblica al català». Visat, 01-10-2008 [Consulta: 11 octubre 2018].

## Bibliografia

* Bohigas i Balaguer, Pere. «Saltiris». A: Sobre manuscrits i biblioteques. Barcelona: L'Abadia de Montserrat, 1985, p. 79-82. ISBN 9788472026865.
Viccionari
# José Jiménez Ruiz

José Jiménez Ruiz (Madrid, 24 de maig de 1946) és un general espanyol pertanyent a l'Exèrcit de l'Aire d'Espanya del que va ser Cap del seu Estat Major des del 18 de juliol de 2008 fins al 28 de juliol de 2012.

## Biografia

És Diplomat d'Estat Major de l'Aire i pilot de transport. Ha estat destinat en el 401 Esquadró de les Forces Aèries fins a 1983, en què va ser ascendit a comandant. Va exercir diverses funcions en la Subsecretaria de Defensa, l'Estat Major de l'Aire, la Direcció general de Política de Defensa i el 45 Grup de Forces Aèries on va ser ascendit a tinent coronel en 1989. La seva següent destinació va ser en la Missió Militar Espanyola a Norfolk (EUA). Com a coronel (1997) va estar destinat en el Comandament de Suport Logístic de l'Exèrcit de l'Aire i va ser cap del 45 Grup de Forces Aèries. Va ser ascendit a general de brigada en 2001 passant a l'Estat Major Conjunt de la Defensa. A partir de 2005 com a general de divisió va assumir la Direcció de personal de l'Exèrcit de l'Aire i en setembre de 2006 la prefectura del Comandament Aeri de Canàries.
Des de juliol de 2008 fins al 28 de juliol de 2012 va ser Cap d'Estat Major del Exèrcit de l'Aire, sent substituït pel general Francisco Javier García Arnáiz.

## Condecoracions militars i civils

* Gran Creu del Mèrit Aeronàutic (distintiu blanc)
* Gran creu de l'Orde del Mèérit Naval amb distintiu blanc.
* Orde de Sant Hermenegild:
** Cavaller gran creu de l'Orde de Sant Hermenegild
** Placa de l'Orde de Sant Hermenegild
** Encomana de l'Orde de Sant Hermenegild
** Creu de l'Orde de Sant Hermenegild
* Tres Creus al Mèrit Aeronàutic (Distintiu Blanc)
* Medalla del Sàhara (Zona de Combat)
* Medalla de l'Alliberament de Kuwait
* Creu de Plata de l'Orde del Mèrit del Cos de la Guàrdia Civil
* Gran Oficial de la Creu del Mèrit Aeronàutic de la República Federativa de Brasil
* Comanador de número de l'Orde d'Isabel la Catòlica
* Orde del Mèrit Civil
* Orde del Mèrit Policial

## Referències

* ↑ Jefe del Estado Mayor del Ejército del Aire Arxivat 2009-12-23 a Wayback Machine., Ministeri de Defensa d'Espanya.
* 1 2 Real Decreto 1166/2012, de 27 de julio, por el que se nombra Jefe de Estado Mayor del Ejército del Aire al Teniente General del Cuerpo General del Ejército del Aire don Francisco Javier García Arnaiz., Boletín Oficial del Estado.
* ↑ Real Decreto 1088/2006, de 22 de septiembre, por el que se nombra Jefe del Mando Aéreo de Canarias al General de División del Cuerpo General de Ejército del Aire don José Jiménez Ruiz.
* ↑ Cúpula militar a la medida de Chacón, El País, 19 de juliol de 2008
* ↑ Ampliación.- El Gobierno nombra a un piloto de caza experto en armamento y tecnologías nuevo jefe de la cúpula militar, Europa Press, 18 de març de 2008