OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Manel Sabanza i March

Joan Manel Sabanza i March (Móra la Nova, Ribera d'Ebre, 12 de febrer de 1955) és un polític català.

## Biografia

Ha estudiat química a la Universitat de Barcelona i a l'Escola d'Enginyers Tècnics. Des del 1977 ha treballat com a tècnic de costos a l'empresa elèctrica ENHER.
El mateix 1977 es va afiliar a ERC, i amb només 24 anys fou escollit alcalde de Móra la Nova a les eleccions municipals de 1979 i 1983. També fou elegit diputat per la circumscripció de Tarragona a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1988 dins les llistes d'ERC, i el mateix any fou membre del Consell Comarcal de la Ribera d'Ebre. Durant la III Legislatura fou vicepresident de la Comissió d'Estudi sobre el Pla Hidrològic de les Conques Internes de Catalunya del Parlament de Catalunya de 1990 a 1992.
El desembre de 1989 va deixar ERC per afiliar-se a Esquerra Catalana, del que en va ser secretari general adjunt amb Joan Hortalà i fou escollit novament diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1992 dins les llistes de CiU. En 1993 s'afilià a Convergència Democràtica de Catalunya. Dins del Parlament de Catalunya ha estat President de la Comissió d'Indústria, Energia, Comerç i Turisme i de la Comissió de la Sindicatura de Comptes. El 1995 fou nomenat president de la Comissió Directiva de l'Agrupació de Municipis Afectats per Centrals Nuclears (AMAC).
Posteriorment ha renovat el seu càrrec a l'alcaldia de Móra la Nova per CiU a les eleccions municipals de 1987, 1991, 1995, 1999, 2003 i 2007. No es va presentar a les eleccions de 2011. Fou diputat a la Diputació de Tarragona entre 2007-2011.

## Referències

* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la III Legislatura p. 164
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la IV Legislatura p. 167
* ↑ Ajuntament de Móra la Nova a municat

## Enllaços externs

* Notícia sobre Joan Manel Sabanza
* Diputats al Parlament de Catalunya a La Vanguardia, 1 de juny de 1988
# Jimmy Bain

Jimmy Bain (Newtonmore, 19 de desembre de 1947 - oceà Atlàntic, 23 de gener de 2016) fou un baixista escocès famós per haver tocat en els grups Rainbow i Dio amb Ronnie James Dio. Va treballar amb Thin Lizzy amb en Phil Lynott, co-escriptor en els seus àlbums en solitari.
Bain va néixer a Newtonmore, Highland, a Escòcia. Jimmy Bain va actuar en diversos grups locals novells abans d'emigrar a Vancouver amb la seva família. En els seus primers vint anys va actuar professionalment a Street Noise. Va tornar a Londres, i es va unir a Harlot a principis de 1974, després d'haver rebutjat l'oferta per entrar a The Babys.

## Rainbow

En Bain va demanar d'unir-se a Rainbow després d'en Ritchie Blackmore hagués fet un concert a Marquee. Jimmy hauria d'haver gravat el Rising i actuat a la següent gira mundial. El gener de 1977, en Bain es va unir al grup.
En Jimmy llavors va rondar per Europa amb en John Cale i després va aparèixer al Overnight Angels de Ian Hunter.

## Discografia
### Amb Rainbow

* Rising (1976)
* On Stage (1977)
* Live in Germany (1994)

### Amb Mike Montgomery

* Solo (1976)

### Amb Phil Lynott

* Solo in Soho (1980)
* The Philip Lynott Album (1982)

### Amb Wild Horses

* Wild Horses (1980)
* Stand Your Ground (1981)

### Amb Gary Moore

* Dirty Fingers (1983)

### Amb Dio

* Holy Diver (1983)
* The Last in Line (1984)
* Sacred Heart (1985)
* Intermission (1986)
* Dream Evil (1987)
* Magica (2000)
* Killing the Dragon (2002)

### Amb World War III

* World War III (1991)

## Referències

* ↑ «Jimmy Bain, Scots musician with Dio and Rainbow, dies at 68». scotsman.com.
# Brancal

El brancal o muntant és cada una de les dues peces d'una obertura que disposades verticalment, a ambdós costats seus, sostenen una llinda, un arc o les arquivoltes situades sobre seu. Habitualment, es denomina brancals als laterals interns de les obertures de portes i finestres. També un brancal és un pilar de pedra o maó, situat en el gruix d'un mur, la finalitat del qual és consolidar i travar les peces del conjunt. Els brancals acostumen a estar elaborades en maçoneria, maó o fusta.

## Bibliografia

* Vitruvius Pollio, Compendio de los diez libros de Arquitectura de Vitruvio (1761). (castellà)
* Bails, Benet. Diccionario de Arquitectura Civil (1802) (castellà)
# The Barker

The Barker és una pel·lícula parcialment sonora dirigida per George Fitzmaurice i protagonitzada per Betty Compson, Milton Sills i Douglas Fairbanks Jr. La pel·lícula, basada en la peça teatral homònima de Kenyon Nicholson (1927), va ser nominada a l'Oscar a la millor actriu. Es va estrenar el 3 de desembre de 1928.

## Argument

Nifty Miller, el més gran animador de carnaval a nivell mundial, envia el seu fill, Chris, a la Facultat de Dret amb l'esperança que el noi trobi a la vida professional una vida més segura i pròspera que la que tindria al seu costat. Durant unes vacances d'estiu, Chris troba feina en el carnaval. Mentrestant, Nifty trenca la seva relació amb Carrie, una ballarina d'hula la qual, per venjar-se, paga a Lou, una altra noia del carnaval, per a que sedueixi l'innocent Chris. Lou, però, s'acaba enamorant del noi. El seu pare s'assabenta de la seva relació i, en retreure-ho al fill, aquest el desafia anunciant la seva intenció de casar-se amb Lou. Veient com els plans que tenia per al seu fill s'ensorren, Nifty deixa la feina en el carnaval i cau en la beguda. Més endavant s'assabenta que Chris ha tornat a la Facultat de Dret a instàncies de Lou i ell torna a la seva vida anterior com a animador.

## Repartiment

* Betty Compson (Carrie)
* Milton Sills (Nifty Miller)
* Dorothy Mackaill (Lou)
* Douglas Fairbanks Jr. (Chris Miller)
* Sylvia Ashton (Ma Benson)
* George Cooper (Hap Spissel)
* S. S. Simon (Coronel Gowdy)
* Tom Dugan (Stuttering Spieker)
* Bobby Dunn (amo d'una hamburgueseria)
* Pat Harmon (Heckler)
* Bynunsky Hyman (empassa focs)
* Gladden James (membre del trio hawaià)
* Charles Sullivan (home a l'audiència)
* Pat West (cambrer)

## Producció

La pel·lícula va ser filmada per la “First National” entre l'abril i el maig de 1928. Inicialment era una pel·lícula muda però en ser absorbida posteriorment aquesta productora per la Warner Brothers, es van afegir diàlegs, interpretats sobretot per Milton Sills, Dorothy MacKaill i Betty Compson.

## Referències

* 1 2 Smith, Chester J. «“The Barker”». Motion Picture News, 15-12-1928, pàg. 1816.
* ↑ «The 2nd Academy Awards | 1930» (en anglès). Academy of Motion Picture Arts and Sciences. [Consulta: 26 març 2020].
* ↑ «“Barker” New talkie at Central, Dec. 3». Motion Picture News, 01-12-1928, pàg. 1695.
* ↑ «First National films in work; 6 being edited». Motion Picture News, 19-05-1928, pàg. 1680.
* ↑ «From silent to sound». Motion Picture News, 13-10-1928, pàg. 1154.
* ↑ «Warner directors handling dialogue for First National Features». Motion Picture News, 03-11-1928, pàg. 1383.

## Enllaços externs

* The Barker al catàleg de l'American Film Institute
# Poteau

Poteau és una ciutat dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 7.939 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Poteau tenia 7.939 habitants, 3.013 habitatges, i 2.042 famílies. La densitat de població era de 107 habitants per km².
Dels 3.013 habitatges en un 31,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50% hi vivien parelles casades, en un 13,3% dones solteres, i en un 32,2% no eren unitats familiars. En el 28,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,48 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,6% tenia menys de 18 anys, un 12,8% entre 18 i 24, un 26,4% entre 25 i 44, un 19,9% de 45 a 60 i un 16,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.178 $ i la renda mediana per família de 31.226 $. Els homes tenien una renda mediana de 24.595 $ mentre que les dones 20.625 $. La renda per capita de la població era de 15.175 $. Entorn del 19,3% de les famílies i el 22,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Poteau». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Poteau». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
Viccionari
# La tonta del bote (pel·lícula de 1939)

La tonta del bote és una pel·lícula de comèdia espanyola del 1939 dirigida per Gonzalo Delgrás, basada en l'obra de teatre homònima de Pilar Millán Astray i protagonitzada per Josita Hernán. Es va fer una nova versió del 1970.

## Sinopsi

Susana és una òrfena ingènua, maldestra i de bon cor que viu servint a casa de la senyora Engracia des que la seva mare va morir als pocs dies de donar-la a llum. Allí també viuen els tres nebots de la senyora: Asunta, Trini i Lorito, que no treballen i als quals també ha de servir. La mala situació econòmica obligarà Engracia a llogar una habitació a l'atractiu Felipe El Postinero, que te una mala fama que és tan sols fruit de les males llengües.

## Repartiment

* Ángel Alguacil
* Rafael Durán
* Camino Garrigó
* Sacha Goudine
* Josita Hernán
* Carmen López Lagar
* Amparo Martí
* Antoñita Mas
* Olga B. Peiró

## Producció

Gonzalo es va ficar en aquest projecte quan li van prohibir fer una versió cinematogràfica de Terra baixa d'Àngel Guimerà. Aleshores va adaptar al cinema aquesta obra de teatre d'èxit en la que va incorporar alguns números musicals influïts per Hollywood amb música de Tomás Bretón, Ruperto Chapí i Federico Chueca, així com la coreografia de Sacha Goudine. Fou produïda i finançada per Producciones Cinematográficas Españolas i gravada als estudis Orphea de Barcelona l'octubre de 1939. Es va estrenar al Cine Capitol de València el 22 de desembre de 1939, al cinema Catalunya de Barcelona el 5 de gener de 1940 i al Cine Callao de Madrid el 8 de gener de 1940. Actualment no se'n conserva cap còpia ni a Filmoteca Española, Filmoteca de Catalunya, Institut Valencià de l'Audiovisual i de la Cinematografia, Filmoteca de Andalucía, ni en la Filmoteca de la UNAM. En una entrevista del 1984 Josita Hernán va assegurar que la pel·lícula s'havia cremat.

## Premis

Josita Hernán va rebre el premi a la millor actriu als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1941.

## Referències

* ↑ Bentley p.84
* ↑ la tonta del bote a Fotogramas
* ↑ Trayectoria artística de Josita Hernán: actriz, directora y profesora de teatro español (1914-1999), per Alba Gómez García, p. 147-152
* ↑ Premios de Cinematografía 1940, ABC, 2 d'abril de 1940

## Bibliografia

* Bentley, Bernard. A Companion to Spanish Cinema. Boydell & Brewer 2008.
* Del teatro a la pantalla y viceversa: Josita Hernán y La tonta del bote (1939-1941) d'Alba Gómez García, A: Acotaciones: revista de investigación teatral, ISSN 1130-7269, Nº. 36, 2016, págs. 75-94
# Asterisme

* Aquest article tracta sobre el terme astronòmic. Vegeu-ne altres significats a «asterisme (símbol)».
Un asterisme és un conjunt d'estels brillants d'una constel·lació o de constel·lacions properes que es reconeix independent de la constel·lació o constel·lacions de les quals formen part. Tal com passa amb els estels d'una constel·lació, els estels d'un asterisme es veuen propers en el firmament, tot i que no tenen cap relació física, ja que sovint els separen grans distàncies. Els asterismes sovint s'identifiquen amb molta més facilitat que les mateixes constel·lacions, ja que aquestes estan formades per diversos estels febles, que costen de veure.
Asterismes més coneguts:
* El gran cullerot o el Carro del Món en l'Ossa Major.
* El triangle d'Estiu (Deneb, Altair i Vega, les estrelles α de Cygnus, de l'Àguila i Lyra).
* El triangle hivernal (Betelgeuse, Proció i Sírius).
* El cercle o hexàgon d'hivern, format per Sírius, Proció, Pòl·lux, Capella, Aldebaran i Rigel.
* El gran quadrat del Pegàs, format per α Andromedae i α, β i λ Pegasi.
* el gran diamant format per Cor Caroli, Denebola, Spica i Arcturus.
Un asterisme antic, la Cabellera de Berenice, actualment es considera oficialment una constel·lació (Coma Berenices).

## Enllaços externs

* El triangle d'estiu: http://www.apod.cat/el-triangle-destiu-sobre-la-gran-muralla
* El triangle d'estiu: http://www.apod.cat/triangles-destiu-sobre-japo
# Josef Durdík

Josef Durdík (Hořice, 16 d'octubre de 1837 - Praga, 30 de juny de 1902) fou un filòsof, psicòleg, esteticista, traductor, crític literari txec i membre de l'Assemblea Provincial Txeca. Va crear la terminologia filosòfica en txec.
# Joan Cornellà Vázquez

Joan Cornellà Vázquez (Barcelona, 11 de gener de 1981) és un il·lustrador i autor de còmic català. Les seves vinyetes es caracteritzen per ser una mescla entre surrealisme i humor negre. Guanyà fama a través de la difusió de les seues obres per Facebook. És defensor de la il·limitació de la llibertat d'expressió. Les seues historietes segueixen el mateix esquema de sis vinyetes mudes. A més mai tracta temes locals ni relacionats amb algun país concret.

## Biografia

Ha col·laborat en publicacions com La Cultura del Duodeno, El Periódico, Amaníaco, TMEO, el diari Ara i The New York Times.
El 2009, va guanyar la tercera edició del Premi Josep Coll en la categoria de menors de 30 anys amb el seu àlbum Abulio, publicada a l'any següent per Glénat Editions.
Va començar a col·laborar amb la revista El Jueves realitzant còmics per a la secció d'actualitat.
El 2012 va publicar Fracasa mejor, una selecció de les historietes en blanc i negre realitzades durant els tres anys anteriors. Gran part del material és inèdit, encara que també conté material publicat a El Jueves i a diversos fanzines.
El 2013 va publicar Mox Nox, una recopilació d'historietes mudes d'una sola pàgina i auto-conclusives, el contingut de la qual oscil·la entre l'humor negre i l'absurd.
A finals de 2015 començà a animar les seues obres finançant-se mitjançant la plataforma de micromecenatge Kickstarter.

## Obra

| Anys | Títol | Format | Publicació | ISBN |
| 2010 | Abulio | 64 pàgines en B/ | Glénat Editions | ISBN 978-84-9947-031-3 |
| 2012 | Fracasa Mejor | 48 pàgines en B/N. 17x23cm | Autoedició | ISBN 9789208262182 |
| 2013 | Mox Nox | 48 pàgines en color | Bang ediciones | ISBN 9788415051978 |
| 2015 | Zonzo | 48 pàgines en color | Autoedició | ISBN 9781606999851 |
| 2016 | Sot | 56 pàgines en color | Autoedició | ISBN 9788461741137 |
| 2019 | Everyone dies alone | 136 pàgines en color | Autoedició | ISBN 9789213164884 |

## Referències

* ↑ Hooton, Christopher «13 of Joan Cornellà’s darkest comic strips». Independent, 04-11-2015 [Consulta: 22 febrer 2016].
* ↑ Chaves Espinach, Fernando «Joan Cornellà: ‘Lo que nos hace reír es lo que es tabú’». Nación, 13-03-2015 [Consulta: 22 febrer 2016].
* 1 2 Solano B., Andrea «La moda y el humor se dan la mano en la antigua Fanal». Nación, 13-03-2015 [Consulta: 22 febrer 2016].
* 1 2 3 Restrepo, Carol «'Nadie se ríe del éxito, solo nos hace gracia la desgracia': Cornellà». El Tiempo, 09-07-2013 [Consulta: 22 febrer 2016].
* 1 2 «Joan Cornellà, el caricaturista más oscuro de Internet». Chilevisión, 25-01-2016 [Consulta: 22 febrer 2016].
* ↑ Yexus (2010): «Los nombres que saltan a escena», artículo del 8 de noviembre de 2010 en El Diario Montañés.
* ↑ «Joan Cornellá: humor negrito con briznas de absurdo». Entorno Inteligente, 02-11-2015 [Consulta: 22 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Blog personal Arxivat 2015-12-28 a Wayback Machine.
# Branca comunicant grisa

Cada nervi espinal rep una branca, la branca comunicant grisa, des del gangli adjacent de la cadena simpàtica.
La branca conté fibres simpàtiques postganglionars amielíniques.

## Bibliografia

* Wilson-Pauwels, Linda; Stewart, Patricia A.; Akesson, Elizabeth J. (January 1997). Autonomic Nerves. Canada: B. C. Decker, Inc. pp. 71–104. ISBN 978-1-55009-030-7.
# Termoscopi

El termoscopi és un instrument que permet obtenir mesures de temperatura. A la Grècia antiga es manejaven els conceptes de calent i fred, i es realitzaven experiments simples que poden considerar-se, en forma retrospectiva, les bases de la termometria. Però no va ser fins a final del segle XVI (1592) quan va aparèixer el primer termoscopi, atribuït generalment al científic italià Galileo Galilei.
Amb aquest instrument només es podien obtenir dades qualitatives, ja que no tenia una escala calibrada que permetés quantificar les variacions de temperatura. La idea de proveir al termoscopi amb una escala i convertir-lo així en un termòmetre, s'atribueix a Sanctorio Sanctorio, col·lega de Galileu, el 1611.
El termoscopi que va inventar Galileo Galilei era un instrument que consistia en un tub ple d'esperit de vi, obert per l'extrem inferior, i amb l'extrem superior connectat a una bola de vidre plena d'aire. L'extrem inferior del tub estava submergit dins un altre recipient també ple d'esperit de vi. En escalfar-se la bola de vidre es dilatava l'aire interior, que al seu torn empenyia l'esperit de vi del tub.
Més endavant, el 1612, Santorio va introduir una graduació numèrica a l'invent de Galileu i li va donar un ús medicinal. Finalment, Gabriel Fahrenheit, l'any 1714, va crear el primer termòmetre a base de mercuri, amb la seva escala que afirmava que entre el punt de congelació de l'aigua i el d'ebullició havien de passar 180 graus. Pocs anys després, Anders Celsius proposà la seva escala, que establia aquesta distància en 100 graus.

## Referències

* 1 2 Antonio Libes. Tratado de física completo y elemental presentado bajo un nuevo órden con los descubrimientos modernos, 2. Antonio Brusi, 1821, p. 23– [Consulta: 28 desembre 2011].
* ↑ J. B. F. Steph. Ajasson de Grandsagne (Viscount); J. M. L. Fouche. Nuevo manual completo de física y meterologia. Imprenta de la Revista Andaluza, 1840, p. 442– [Consulta: 28 desembre 2011].
* ↑ Adolphe Ganot; Antonio Sánchez de Bustamante. Tratado elemental de física esperimental y aplicada y de meteorología: con una selecta coleccion de 100 problemas resueltos .... Librería de Rosa y Bouret, 1872 [Consulta: 28 desembre 2011].

## Vegeu també

* Termòmetre
* Baròmetre
* Escala Leiden
* Temperatura absoluta

## Enllaços externs

* Desenvolupament històric
* Sobre la temperatura
* Termoscopi: Benedetto Castelli -1638 Arxivat 2010-09-06 a Wayback Machine.
# Pou artesià

Un pou artesià és un tipus de pou del qual l'aigua (o un altre fluid com el petroli) emergeix espontàniament: l'aigua subterrània arriba directament a la superfície sense cap auxili mecànic (sense una bomba submergida) perquè l'aigua tendeix a sorgir per efusió fins a la cota de la línia piezomètrica (la qual sovint es troba sota el nivell del terra).
Les conques artesianes es consideren que són aquells aqüífers a pressió (amb gran recollida d'aigua subterrània), en general, alimentades per infiltració d'aigua de pluja al subsol.

## Algunes conques artesianes

* La Gran conca artesiana d'Austràlia és la més gran del món; té l'aigua a una fondària mitjana de 1.500-2.000 metres i hi ha uns 6.000 pous artesians.
* Al riu Nil, a la zona del desert de Líbia, hi ha moltes surgències artesianes que formen multitud d'oasis.
Al segle xii, els monjos de l'orde de la Cartoixa varen excavar aquest tipus de pous durant l'edat mitjana a la regió francesa d'Arràs (Artois), lloc d'on prenen el nom.
Els pous artesians més antics s'han trobat a Síria i Egipte. Al desert del Sàhara s'usen per alimentar els oasis.

## Galeria fotogràfica

* emergència artesiana a Bontemps (França)
* Després de fortes pluges
* Blâme
* Brouchaud, Dordogne

## Vegeu també

* Mantell freàtic.
* Cicle hidrològic.

## Referències

* ↑ Frances Gies & Joseph Gies, Cathedral, Forge, and Waterwheel subtit. "Technology and Invention in the Middle Ages". Harper Perennial, 1995. ISBN 0-06-016590-1
# La Maurina

La Maurina és un barri de Terrassa que ocupa la meitat occidental del districte 4 o de Ponent, situat al marge esquerre del torrent de la Maurina, avui aprofitat per fer-hi el transvasament de la riera del Palau. Té una superfície de 0,42 km² i una població de 8.246 habitants el 2021.
De forma aproximadament triangular, està limitat al nord pel passeig Vint-i-dos de Juliol (l'antiga via del ferrocarril Barcelona-Manresa de la RENFE), al vèrtex sud per la unió de les carreteres de Martorell (C-243c) i Olesa (B-120), a l'oest per la Ronda de Ponent i a l'est per l'avinguda d'Àngel Sallent i el carrer de Santa Maria de Mazzarello, que el separen de Ca n'Aurell.
Té parròquia pròpia, a l'església de Maria Auxiliadora, que sobrepassa els límits del barri i inclou també el del Roc Blanc. La festa major és el primer cap de setmana de juny .
Disposa d'un centre d'assistència primària, el CAP Terrassa Oest, a l'avinguda d'Àngel Sallent. Al carrer de l'Infant Martí s'aixeca la nova biblioteca del Districte 4 (bd4).

## Història

Les primeres cases del barri es van aixecar prop de la carretera d'Olesa i, durant la dècada del 1940, se'n van bastir a banda i banda del torrent que dona nom a la barriada. Els habitatges dels immigrats que s'hi van establir, molts cops d'autoconstrucció i en forma de barraques, van fer que la zona fos coneguda com el barri de les Llaunes o, més habitualment, de les Lates. El 1956, la Comissió pro-Edificis Religiosos i Culturals va propiciar l'arribada dels salesians, que es van instal·lar al que ara és l'església de Maria Auxiliadora, el nucli de la parròquia, vertebradora del barri.
La construcció del transvasament de la riera del Palau va provocar la separació definitiva del barri del Roc Blanc, a l'altra banda del torrent, que només es comunica amb la Maurina a través d'un pont al carrer de Dom Bosco.

## Llocs d'interès

* La xemeneia de la bòbila Almirall, un dels símbols de la Terrassa industrial. Quan es va construir, el 1956, era de les més altes mai aixecades (63 m), i era la sortida de fums dels forns de cocció de la bòbila de ca l'Almirall, fundada el 1910, de la qual només en queda aquest testimoni. És una obra de Marià Masana Ribas, construcció de maó de forma troncocònica que va minvant a mesura que puja. Hi destaca l'escala helicoidal que l'envolta, de 217 esglaons, que puja fins a la primera plataforma, mentre que a les altres dues de més amunt s'hi accedeix per una escala de ferro vertical. És a l'avinguda d'Àngel Sallent, 57. Avui dia, és la xemeneia amb escala de cargol més gran del món.

## Referències

* ↑ «Ajuntament de Terrassa – Anuari estadístic 2021». [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ «Xemeneia de la bòbila Almirall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2014].

## Enllaços externs

| Pàgina de l'Ajuntament de Terrassa sobre la Maurina Arxivat 2012-12-24 a Wayback Machine. Associació de Veïns i Veïnes de La Maurina | Institut Les Aimerigues | Col·legi Maria Auxiliadora de Terrassa Arxivat 2016-02-03 a Wayback Machine. |