OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Riu Corubal

El riu Corubal (en portuguès: Rio Corubal) és un riu de l'oest d'Àfrica, un tributari important del riu Geba.
Neix prop de Leba en l'altiplà de Fouta-Djalon de Guinea, després entra a Guinea Bissau a la seva frontera oriental, i després serpenteja en general al sud-oest, apropant-se a la frontera amb Guinea Bissau, després es torna al nord-oest, passa per Xitole, i després desemboca a l'extrem superior del riu Geba. Per una distància curta, forma la frontera internacional entre els dos països africans.
Al febrer de 1969, en travessar el riu l'exèrcit portuguès en retirada dels territoris en el marge esquerre en el sector de Madina do Boé, va haver-hi un succés que va ser conegut com el «Desastre del Cheche», que va causar la mort de 47 militars portuguesos.

## Vegeu també

* Geografia de Guinea Bissau
* Geografia de Guinea

## Referències

* ↑ http://www.britannica.com/EBchecked/topic/1481521/Corubal-River

## Enllaços externs

* Informació sobre el riu
# Rivulus rectocaudatus

Rivulus rectocaudatus és un peix de la família dels rivúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden arribar als 6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Perú.

## Referències

* ↑ «Rivulus rectocaudatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Costa, W.J.E.M.: Rivulidae (South American Annual Fishes). planes 526-548. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil, any 2003.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Rodolfo Orlandini

Rodolfo Orlandini (1 de gener de 1905 - 24 de desembre de 1990) fou un futbolista argentí. Un cop retirat fou entrenador.

## Selecció de l'Argentina

Va formar part de l'equip argentí a la Copa del Món de 1930.

## Referències

* ↑ Futbol Red article (castellà)
* ↑ «databaseOlympics.com profile». Arxivat de l'original el 2010-01-05. [Consulta: 19 febrer 2018].
* ↑ Enciclopedia del Calcio profile (italià)
* ↑ Perfil Arxivat 2020-04-18 a Wayback Machine. a Sports-Reference
# Protecció social al Canadà

La protecció social al Canadà cobreix diversos aspectes.

## Pensions

El sistema de pensions al Canadà es caracteritza per una àmplia cobertura social per a la gent gran.
El 1952 es creà un benefici universal per als residents majors de 65 anys finançat mitjançant impostos anomenat Old Age Security.
El Pla de Pensions del Canadà (R.S.C. c. C-8) fou creat el 1965. Consisteix en pensions per jubilació, defunció i discapacitat dels treballadors de tot l'estat excepte Quebec administrades pel govern federal. Les pensions de Quebec segueixen el Pla de Pensions de Quebec.
L'edat mitja per a jubilar-se va descendir, passant de 65 anys durant els 1960 i 1980 a 61 anys el 2004.

## Sanitat

La sanitat és universal des del 1968. Amb el temps ha sigut reformada.
El 1997 els hospitals tenien un 25% menys de llits que el 1984 alhora que es triplicà el treball en serveis per a pacients no internats, és a dir, s'incrementà l'atenció comunitària.
La Llei sanitària de 2002 (Health and Social Services Delivery Improvement Act) va ser tramitada sense consultar sindicats establint reformes que afectaven a molts aspectes del cobriment, que eren matèria de seguretat en el treball, l'acomiadament, els drets d'antiguitat i de subcontractació. La llei pretenia reduir els costos dels serveis incomplint els convenis. La llei establí que es poguera subcontractar serveis no clínics (neteja, cuina) per a pacients externs en emergències o en situació de dependència sense que foren aquests treballadors empleats dels serveis de salut. El Tribunal Suprem declarà el 2007 inconstitucional certes parts de la llei.
La Llei de 13 de desembre de 2006 eliminà les barreres a la sanitat privada.

## Treball

La reforma de l'any 2000 de l'Employment Insurance Act amplià els permisos amb benefici econòmic fins un any de duració perquè els pares s'encarregaren dels fills durant el seu primer any d'edat. La conseqüència fou que el nombre d'homes participants en el programa es triplicara el 2001 respecte l'any anterior i les dones que tornaren al mercat laboral passà del 8% al 47% entre els anys 2000 i 2001, respectivament.

## Referències

* 1 2 3 4 Baviera Puig, 2008, p. 67.
* ↑ Baviera Puig, 2008, p. 68.
* ↑ Baviera Puig, 2008, p. 69.

## Bibliografia

* Baviera Puig, Inmaculada. «Capítulo 2. La Unión Europea y la dependencia: modelos comparados». A: Comentario sistemático de la Ley de la dependencia Ley 39/2006, de 14 de diciembre, de promoción de la autonomía personal y atención a las personas en situación de dependencia y normas autonómicas. 1a ed. Cizur Menor (Navarra): Thomson Aranzadi, 2008, p. 49-76. ISBN 978-84-8355-687-0.
# Peter Watson

Peter Watson (23 d'abril de 1943) és un historiador intel·lectual i periodista, conegut per les seves teories sobre la història d'idees.
Va estudiar a les universitats de Durham, Londres i Roma. Watson va ser editor d'ajudant de New Society i durant quatre anys va treballar al The Sunday Times. Va ser corresponsal a Nova York del The Times i ha col·laborat amb The Observer, Punch, The Spectator i The New York Times. La seva feina periodística inclou investigacions sobre cases de subhasta i el mercat internacional d'antiguitats robades, el qual ha resultat en llibres i documentals de televisió.
El juny de 1997, Watson va esdevenir un investigador associal al McDonald Institute for Archaeological Research de Cambridge. Ha publicat tretze llibres, incloent El Geni alemany, publicat per Simon & Schuster el 2010.

## Bibliografia

* Watson, Peter. The Age of Nothing: How We Have Sought to Live Since the Death of God. Nova York: Simon & Schuster, 2014. ISBN 1476754314. (published in the United States as The Age of Atheists: How We Have Sought to Live Since the Death of God)
* Watson, Peter. The Great Divide: Nature and Human Nature in the Old World and the New. Nova York: HarperCollins, 2012. ISBN 9780061672453.
* Watson, Peter. The German Genius: Europe's Third Renaissance, the Second Scientific Revolution, and the Twentieth Century. Nova York: Harper Perennial, 2010. ISBN 0-06-076023-0.
* Watson, Peter; Cecilia Todeschini. The Medici Conspiracy: The Illicit Journey of Looted Antiquities—From Italy's Tomb Raiders to the World's Greatest Museums. Jackson, TN: PublicAffairs/Perseus Books, 2007. ISBN 1-58648-438-9.
* Watson, Peter. Ideas: a History, from Fire to Freud. London: Weidenfeld & Nicolson, 2005.
** Watson, Peter. Ideas: a History of Thought and Invention, from Fire to Freud. Nova York: Harper Perennial, 2006. ISBN 0-06-093564-2.
** Watson, Peter. Ideas: a History, from Fire to Freud. 2 vols, London: The Folio Society, 2009.
* Watson, Peter. Landscape of Lies (Felony & Mayhem Mysteries). Nova York: Felony & Mayhem Press, 2005. ISBN 1-933397-18-7.
* Watson, Peter. A Terrible Beauty: the People and Ideas that Shaped the Modern Mind. Weidenfeld & Nicolson, 2000.
** Watson, Peter. The Modern Mind: An Intellectual History of the 20th Century. Harper Perennial, 2001. ISBN 0-06-008438-3.
** Watson, Peter. Ideas: a History from Wittgenstein to the World Wide Web. 2 vols, London: The Folio Society, 2009.
* Watson, Peter. Sotheby's: The Inside Story. Nova York: Random House, 1998. ISBN 0-679-41403-7.
* Watson, Peter. Wisdom and Strength, the Biography of a Renaissance Masterpiece. Nova York: Doubleday, 1989. ISBN 0-09-174637-X.
* Watson, Peter. The Caravaggio Conspiracy. Nova York: Penguin/Doubleday, 1984. ISBN 0-14-007635-2.
* Watson, Peter. War on the Mind: the Military Uses and Abuses of Psychology. Nova York: Basic Books, 1978. ISBN 0-465-09065-6.

## Referències

* ↑ Peter Watson, Modern Mind: An intellectual history of the 20th century (2001) ISBN 0-06-008438-3
* ↑ «Peter Watson's biography at the MacDonald Institute». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 2 febrer 2016].
# Jan Buyse

Jan Buyse o Juan Buyse (Flandes, 1913 - Siurana, el Priorat, 26 de juliol de 2002) fou un alpinista i militant nacionalsocialista flamenc.
Durant l'ocupació nazi de Bèlgica fou un dels líders del partit nazi de Flandes, el NSVAP. Fou responsable de l'agrupació local a Brussel·les entre juliol i desembre de 1940. Entre desembre de 1940 i abril de 1941 fou el fundador i primer líder de l'Algemeene SS a Brussel·les. Estigué al capdavant de l'Associació de Premsa Gràfica Nazi. El 1943 tornà a ser líder de l'Algemeene SS, llavors Germanische SS. El gener de 1943 fou reclutador de nous membres per a les SS, al departament de Rasse und Siedlung (Raça i Repoblament).
Rebutjat inicialment per a anar al front de l'est, fou admès però per motius mèdics hagué de tornar. Finalment el 1944 fou nomenat subtinent i cap d'escamot de la Divisió Langemarck, formada per voluntaris flamencs.
Acabada la Segona Guerra Mundial fou fet presoner, però s'escapà i anà a Brussel·les el juliol de 1945. Fou detingut i condemnat a cadena perpètua i treballs forçats i fou declarat incívic de per vida. La seva esposa Anita Salden (nascuda a Arendonk el 2 de gener de 1916) també fou condemnada a tres anys de presó major i privació de drets civils.
S'escapà de la presó i s'establí a Barcelona amb la seva esposa, on treballà a l'empresa alemanya Defries.
Es construí un xalet al poble de Siurana, al municipi de Cornudella de Montsant, on morí el 2002.
Apassionat de l'alpinisme, durant els anys 80 va impulsar i coordinar al capdavant d'un equip de pirineistes espanyols i francesos la catalogació definitiva dels cims del Pirineu i publicà Los tresmiles del Pirineo: un estudio enciclopédico.
La seva vinculació amb el nazisme, de la qual ja n'hi havia sospites entre els veïns de Siurana i altres alpinistes, fou descoberta pel periodista Toni Orensanz que el 2016 publicà el llibre El nazi de Siurana.

## Referències

* ↑ «Fallece Juan Buyse. Desnivel» (en castellà). Arxivat de l'original el 2017-12-01. [Consulta: 1r maig 2017].
* ↑ Costa-Gramunt, Teresa. «A l'encalç del nazi de Siurana». [Consulta: 24 novembre 2017].
* ↑ Orensanz, Toni. El nazi de Siurana. Ara Llibres, 25/01/2016. ISBN 9788415642916.
* ↑ «Ara Llibres | Catàleg | El nazi de Siurana». Arxivat de l'original el 2017-05-16. [Consulta: 1r maig 2017].

## Enllaços externs

* "Juan Buyse, pastor de tresmiles" Entrevista a Jan Buyse sobre la seva tasca de catalogació dels cims del Pirineu Arxivat 2016-02-11 a Wayback Machine.(castellà)
* Les 5 claus d''El nazi de Siurana' de Toni Orensanz
* Programa de Ràdio sobre Jan Buyse i el llibre El nazi de Siurana
# Mahasiva

Mahasiva fou rei de Sri Lanka (257 a 247 aC) succeint al seu germà gran Uttiya.
Va regnar pacíficament deu anys seguint les passes en això dels seus tres predecessors i mantenint el budisme com el seu predecessor. Fou un admirador del Bhaddasala, va construir per a ell el temple de Nagarangana, a la part oriental de la ciutat d'Anuradhapura. El va succeir el seu germà Suratissa.

## Referències

* ↑ dates tradicionals, cal considerar-les aproximades
* Outlines of Ceylon history, per Donald Obeyesekere, "Times of Ceylon", Colombo, 1911.
# Vicente Santiago Hodsson

Vicente Santiago Hodsson (Santa Marta de los Barros, Badajoz, 12 d'octubre de 1899 - Ciutat de Mèxic, 1 d'abril de 1955) va ser un militar espanyol. Durant l'època de la Segona República va ocupar el càrrec de Director general de Seguretat.

## Biografia

Va cursar estudis a l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo i posteriorment va participar en la Guerra del Marroc integrat en el Grup de Forces Regulars Indígenes "Tetuán" n. 1. Durant la Dictadura de Primo de Rivera va estar destinat a Sevilla, al capdavant de la cavalleria de la Guàrdia Civil a la capital sevillana. Es va convertir en un estret col·laborador del general Emilio Mola quan aquest va ser nomenat Director General de Seguretat.
En 1931, després de la proclamació de la Segona República, va ascendir al rang de capità. Posteriorment va quedar adscrit a la Direcció general de la Guàrdia Civil. L'historiador Paul Preston assenyala que en aquesta època era col·laborador del Ministeri de la Governació Rafael Salazar Alonso, i defineix a Santiago Hodsson com un aferrissat antiesquerranista. A la fi de 1935 va ser nomenat Director General de Seguretat. Quan es va produir l'esclat de la Guerra Civil es va mantenir fidel a les ordres del govern republicà, però el seu passat i el seu paper en la repressió durant l'anomenat Bienni Negre li van valer ser perseguit per elements esquerrans. Va passar tota la contesa amagat a l'Ambaixada de Mèxic, d'on va aconseguir escapar al començament de 1939 sota protecció diplomàtica.
Igual que altres republicans, es va exiliar a Cuba; a l'abril de 1939 va arribar a l'Havana, on es va establir. Membre de la maçoneria, el 1941 va participar en la fundació d'una lògia maçònica espanyola en l'exili. Quan Cuba va declarar la guerra al Japó al desembre de 1941, Santiago Hodsson es va posar a les ordres de l'Exèrcit cubà.
En 1945 es va traslladar a Mèxic, on es va convertir en Secretari general d'informació i premsa del govern republicà en l'exili.
Va morir a Mèxic el 1955.

## Notes

* ↑ En la historiografia de vegades apareix citat com Hodson.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Domingo Cuadriello, 2009, p. 510.
* ↑ Domingo Cuadriello, 2009, p. 263.
* 1 2 Preston, 2013, p. 105.
* ↑ Barbieri, 2006, p. 83.
* ↑ Domingo Cuadriello, 2004, p. 114.
* ↑ Domingo Cuadriello, 2009, p. 262.

## Biografia

* Barbieri, Pietro. Le cause della guerra civile spagnola. Robin Edizione, 2006.
* Domingo Cuadriello, Jorge. Españoles en Cuba en el siglo XX. Renacimiento, 2004.
* Domingo Cuadriello, Jorge. El exilio republicano español en Cuba. Siglo XXI de España, 2009.
* Preston, Paul. El Holocausto Español. Odio y Exterminio en la Guerra Civil y después. Barcelona: Debolsillo, 2013.
# Sant Felip del Voló

Sant Felip del Voló és una capella del terme comunal del Voló, a la comarca del Rosselló.
Està situada a l'extrem meridional del terme, a prop i al nord de la Font de Sant Martí, prop del termenal amb Morellàs i les Illes.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «El Voló». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.

## Referències

* ↑ La capella de Sant Felip en els ortofotomapes de l'IGN
# Sant Felip Neri (Crevillent)

Sant Felip Neri (San Felipe Neri en castellà), és una pedania del municipi de Crevillent (Baix Vinalopó), amb una població de 465 habitants (2006). Està situat al sud del terme crevillentí, al límit amb el terme de Catral (Baix Segura), a la zona del Saladar bonificada a finals del segle xviii pel cardenal Belluga, fundador del poble i dels altres que formaren les Pies Fundacions. L'església fou acabada el 1703. La població de Sant Felip Neri i les Casiques (Crevillent), conserva la llengua castellana dels primers colonitzadors.
Des de finals de 2007 fins al moment, des de l'Associació de Veïns de Sant Felip Neri, es reivindica una major autonomia de Crevillent i el reconeixement com entitat local menor o fins i tot la seua independència com a municipi dins de la comarca del Baix Segura. La situació de Sant Felip Neri ha arribat a casos com la total oposició de la població de la pedania a l'ajuntament de Crevillent i altres actes clarament independentistes.

## Referències

* ↑ «San Felipe Neri (Alicante)». Arxivat de l'original el 2014-07-13. [Consulta: 20 juliol 2014].
* ↑ «San Felipe Neri (Alicante)». Instituto Nacional de Estadística. [Consulta: 20 juliol 2014].
* ↑ «Mojón Real de San Felipe Neri». Arxivat de l'original el 2014-07-27. [Consulta: 20 juliol 2014].
# Sant Feliu (Sant Feliu Sasserra)

Sant Feliu és una església del municipi de Sant Feliu Sasserra (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'actual edifici de l'església de Sant Feliu Sasserra, fet el 1581, fou construït en estil gòtic tardà. Tanmateix, es conserven algunes parts de l'edifici anterior: uns murs del segle xi i la portada romànica. Aquesta és estructurada per dues arquivoltes en degradació que reposen sobre una línia d'impostes, la qual és sostinguda per parelles de columnes amb capitells esculpits del segle xii. El 1881 s'hi afegí la capella del Santíssim, de la qual fa uns anys s'arranjà la façana.

## Història

Aquesta església es trobava dins l'antic terme del castell d'Oristà, al lloc anomenat "ipsa Serra". Inicialment era dedicada a sant Feliu, santa Maria i sant Joan. Molt aviat degué adquirir les funcions de parròquia, que ja no ha deixat més. El terme d'Oristà és documentat des del 908 i l'església apareix citada el 946, mentre que el 952 s'anomena com a "domum" de Sant Feliu, i el 997 com a església. Consta com a parroquial de Sant Feliu de Serra des d'abans del 1154. L'edifici sofrí diverses modificacions conforme augmentava la població. Al segle xi fou reedificat i al segle següent s'hi afegí una portalada romànica.
El 1581, quan la població era cap de la sotsvegueria del Lluçanès, fou reedificada en gòtic tardà, tot aprofitant una part de l'edifici anterior (murs i portalada). Encara el 1881 s'hi afegí la capella del Santíssim. L'església ha estat restaurada mitjançant diverses actuacions (1994, 1998) subvencionades pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Feliu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 desembre 2015].
# Rosinei Adolfo Nascimento

Rosinei Adolfo (Lavrinhas, 3 de maig de 1983) és un futbolista brasiler, que ocupa la posició de migcampista atacant.
Va militar al Corinthians fins al 2007. En aquest club hi va destacar sumant més de cent partits. Fitxa pel Reial Múrcia, de la primera divisió espanyola, però tot just apareix en onze ocasions. Posteriorment ha recalat a clubs del Brasil i de Mèxic.
Al no haver debutat amb cap selecció nacional absoluta, és elegible per a representar el Brasil, Mèxic o la República d'Irlanda.

## Títols

* Copa Sul Minas: 2002
* Estaduais Minas Gerais: 2002
* Brasileirao: 2005
* Copa Sudamericana: 2008
* Estaduais Rio Grande do Sul: 2009

## Referències

* ↑ «Rosinei é apresentado no Beira-Rio» (en portuguès). Internacional.com.br, 12-07-2008. Arxivat de l'original el 2012-02-29. [Consulta: 15 juny 2009].

## Enllaços externs

* zerozero.pt Arxivat 2007-10-04 a Wayback Machine.
# Rosita, please!

Rosita, please! és una pel·lícula espanyola del 1993 dirigida per Ventura Pons amb guió de Joan Barbero. Produïda per Els Films de la Rambla amb participació de Televisió de Catalunya, ha estat doblada al català.

## Sinopsi

Rosita, diva d'òpera una voluminosa i temperamental, abandona el rodatge de Tristany i Isolda a Hollywood, en assabentar-se que la productora no vol oferir-li el paper protagonista en el pròxim film Romeu i Julieta. Aleshores viatja a Bulgària després d'acceptar una invitació de Frank, un amic de joventut, que ha obert un restaurant de cuina valenciana a Plòvdiv per oblidar un antic amor. Rosita, a més, coincideix a l'aeroport de Sofia amb el seu ex-amant Quim, qui en 24 hores ho ha perdut tot, inclosa una maleta plena de diners i la memòria. Aprofitant aquest fet Rosita intenta lligar-se'l un altre cop. Un conte de fades on es barregen Richard Wagner i el licor de roses en una terra on un "sense" significa "no".

## Repartiment

* Amparo Moreno... Rosita
* Pavel Angelov ... Assistent de Rosita
* Mercè Arànega... Manoli
* Ángel Burgos... Frank
* Konstantin Hadjipanzov ... Vassil
* Joel Joan... Quim
* Ariadna Planas... Tina
* Dessy Tenekedjieva ... VIP Security
* Nikolai Urumov ... Simon
* Ilka Zafirova ... Mary Jo

## Premis

Als XII Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya Mercè Arànega va rebre el premi a la millor actriu la veu de la qual no ha estat doblada en versió catalana.

## Referències

* ↑ Rosita, please! a esadir.cat
* ↑ Rosita, please! a catalanfilms
* ↑ Rosita, please! a Fotogramas
* ↑ "Els de davant", de Jesús Garay, acapar los Premis Nacionals de Cinematografía, La Vanguardia, 8 de març de 1994
# Sant Medir

«Sant Medir» té aquests significats:
* Sant Medir de Barcelona, sant màrtir, pagès, venerat a Barcelona i Sant Cugat del Vallès
* Festa de Sant Medir, celebració popular que té lloc a Barcelona i Sant Cugat del Vallès
* Parròquia de Sant Medir, parròquia al barri de la Bordeta, de Barcelona
* Toponímia:
** Ermita de Sant Medir, santuari a la serra de Collserola
** Sant Medir (Sant Gregori), entitat de població del municipi de Sant Gregori
** Sant Medir (Sant Cugat del Vallès), nucli de població disseminat del municipi de Sant Cugat del Vallès, al Vallès Occidental
** Església de Sant Medir de Cartellà, bé cultural d'interès local al municipi de Sant Gregori (Gironès)
** Sant Medir de Romanyà, església parroquial de Romanyà d'Empordà veïnat del municipi de Pontós (Alt Empordà)
** Riera de Sant Medir, curs d'aigua de Collserola del vessant del Vallès Occidental
** Serra de Sant Medir, serra entre els municipis de Cerdanyola del Vallès i de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental)
** Turó de Sant Medir, muntanya entre els municipis de Cerdanyola del Vallès i de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental)
* Organitzacions:
** Colla de Sant Medir "Unió Gracienca"
** Colla de Sant Medir Monumental
** Colla de Sant Medir "Els Patufets"
# Sant Medir del Pla

Sant Medir del Pla és una església de Sant Martí de Llémena (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Capella d'una nau coberta amb volta de canó amb absis semicircular i campanar d'espadanya damunt la porta principal, semidovellada. La façana lateral dreta presenta finestra de doble esqueixada i espitllera. Davant la porta d'entrada hi ha les restes de parets d'una galilea, ara sense coberta i embardissada.

## Història

Ha estat restaurada pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya.
Havia estat magatzem de la masia propera de Cal Pobre.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Medir del Pla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2017].
# Rosedale (Mississipi)

Rosedale és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 2.414 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rosedale tenia 2.414 habitants, 780 habitatges, i 567 famílies. La densitat de població era de 171,6 habitants per km².
Dels 780 habitatges en un 38,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 29,2% hi vivien parelles casades, en un 37,8% dones solteres, i en un 27,3% no eren unitats familiars. En el 24,5% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,99 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,56.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 34,9% tenia menys de 18 anys, un 10,4% entre 18 i 24, un 27,2% entre 25 i 44, un 17,6% de 45 a 60 i un 9,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 17.955 $ i la renda mediana per família de 18.810 $. Els homes tenien una renda mediana de 24.922 $ mentre que les dones 15.714 $. La renda per capita de la població era de 8.534 $. Entorn del 43,3% de les famílies i el 46% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rosedale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rosedale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.