OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Possessió (pel·lícula de 1981)

Possessió o La possessió (títol original: Possession) és una pel·lícula dramàtica de terror psicològic de 1981 dirigida per Andrzej Żuławski i escrita pel mateix Żuławski i per Frederic Tuten. La trama segueix obliquament la relació entre un espia internacional (Sam Neill) i la seva dona (Isabelle Adjani), que comença a mostrar un comportament cada cop més inquietant després de demanar el divorci. S'ha subtitulat al català.
Representa una coproducció internacional de França i Alemanya Occidental, i es va rodar al Berlín Occidental el 1980. És l'única pel·lícula en anglès de Żuławski. Es va estrenar al 34è Festival de Canes, on Adjani va guanyar el premi a la millor actriu per la seva interpretació. El guió va ser escrit durant el divorci de Żuławski amb l'actriu Malgorzata Braunek. Tot i que no va tenir èxit comercial ni a Europa ni als Estats Units, la pel·lícula finalment va adquirir l'estatus de culte i ha estat valorada de manera més positiva en els anys posteriors.

## Repartiment

* Isabelle Adjani com a Anna / Helen
* Sam Neill com a Mark
* Margit Carstensen com a Margit Gluckmeister
* Heinz Bennent com a Heinrich
* Johanna Hofer com a mare d'en Heinrich
* Carl Duering com a detectiu
* Shaun Lawton com a Zimmermann
* Michael Hogben com a Bob
* Maximilian Rüthlein com a home amb mitjons rosats
* Thomas Frey com a acòlit de l'home amb mitjons rosats
* Leslie Malton com a Sara
* Gerd Neubert com a home begut del metro

## Referències

* 1 2 Possessió a la Base de dades de cinema en català
* 1 2 «La Possessió». FilminCAT. [Consulta: 17 juliol 2022].
* ↑ Brooke, Michael. «Possession». Sight & Sound. Arxivat de l'original el 14 maig 2011. [Consulta: 23 abril 2011].
* ↑ Wilkins, Budd. «Possession: Film Review». Slant Magazine, 29-11-2011. [Consulta: 10 juny 2014].
* ↑ Pyzik, 2014.
* ↑ [Unknown author]. «Film Review: Possession». Film Journal International, 02-12-2011. [Consulta: 19 març 2018].
* ↑ «La Possessió». Goita què fan ara. [Consulta: 17 juliol 2022].
* ↑ «Possession». JP's Box-Office. [Consulta: 19 març 2018].
* ↑ «Possession – Dennis Schwartz Reviews». Ozus World Movie Reviews. [Consulta: 5 febrer 2020].
* ↑ Chris Fujiwara. «Possession (1981)». Turner Classic Movies. [Consulta: 16 juny 2017].
* ↑ Mazierska i Goddard, 2014, p. 245.

## Bibliografia

* Mazierska, Ewa; Goddard, Michael. Polish Cinema in a Transnational Context. Boydell & Brewer, 2014, p. 333. ISBN 9781580464680.
# Bébé soigne son père

Bébé soigne son père és una pel·lícula muda francesa escrita i dirigida per Louis Feuillade i estrenada el 9 d’octubre de 1912.
Aquesta pel·lícula forma part de la sèrie Bébé.

## Repartiment

* René Dary : Bébé (com Clément Mary)
* Renée Carl : Madame Labèbe, la mama
* Paul Manson : El pare

## Notes

* ↑ Bébé soigne son père, bifi.fr
# Sillago macrolepis

Sillago macrolepis és una espècie de peix de la família Sillaginidae i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia, Salomó i les Filipines.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bleeker, P. 1859. Derde bijdrage tot de kennis der ichthyologische fauna van Bali. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 17: 141-175.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Tossal del Beli

El Tossal del Beli és una muntanya de 618 metres que es troba al municipi de Sant Guim de la Plana, a la comarca catalana de la Segarra.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Fernando Krahn

Fernando Krahn (Santiago de Xile, 1935 - Barcelona, 18 de febrer de 2010) fou un artista plàstic, il·lustrador i ninotaire xilè, sitgetà d'adopció.
L'any 1962 es traslladà als Estats Units amb una beca de la Fundació Solomon R. Guggenheim per a estudiar animació. Allí aviat els seus dibuixos van ser acollits a importants publicacions com ara The New Yorker, Esquire, The Atlantic Monthly i The Reporter. També es distingí en la confecció de cartells per a obres teatrals de Broadway.
El 1969 tornà al seu país, però quatre anys després se n'hagué d'exiliar a causa del cop d'estat militar, i passà a residir a Sitges.
Va col·laborar amb els seus dibuixos en publicacions de tot el món (entre elles International Herald Tribune, Die Zeit, De Telegraaf, Stern i La Repubblica) i va il·lustrar nombrosos llibres. L'any 1988 va publicar el llibre d'artista El fuet de cent cues amb el poeta Joan Brossa.
En el terreny de l'animació fou autor del curtmetratge El crimen perfecto (1976) i de la sèrie Dramagrama de Televisió de Catalunya (1992).
Amb la seva muller l'escriptora María Luz Uribe, va publicar nombrosos llibres infantils, entre ells els títols catalans Amb el cor a la boca, Amb la pell de gallina, Amb un fil de veu, El primer ocell de Bequet-Bequiu, La senyoreta Amèlia, El Viatge i El vol d'Agnès. El matrimoni va rebre, l'any 2000, el Premi Trinitat Catasús de Sitges.
Des de 1984 fins a la seva mort va ser col·laborador habitual del diari La Vanguardia. Fou enterrat al Cementiri de Pruelles de Sitges.

## Referències

* ↑ El dibujante chileno Fernando Krahn muere en Barcelona a los 75 años (castellà)
* ↑ http://www.lavanguardia.es/cultura/noticias/20100218/53894212178/muere-el-dibujante-y-humorista-fernando-krahn.html Arxivat 2010-02-21 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Página oficial de l'estudi d'animació de Fernando Krahn
# Luci Genuci Aventinensis (cònsol 365 aC)

Luci Genuci Aventinensis (llatí: Lucius Genucius Aventinensis) va ser cònsol de Roma el 365 aC i el 362 aC. Formava part de la família dels Aventinesis, una branca de la gens Genúcia.
En el segon període va morir en lluita contra els hèrnics i el seu exèrcit va ser derrotat. Era el primer cònsol que va marxar al combat sota auspicis plebeus i la seva derrota i mort va causar gran joia als patricis.

## Referències

* ↑ Orosius, Paulus. The Seven Books of History Against the Pagans. 1st. The Catholic University of America, 1964, p. 86 [Consulta: 10 maig 2015].
* ↑ Phillips, Lawrence. One Hundred Thousand Names. 1st. Londres: Son & Martson, 1871, p. 425 [Consulta: 10 maig 2015].
# Premi Antonio Asensio de Periodisme

El Grupo Zeta atorga el Premi Antonio Asensio de Periodisme des de l'any 2003 per commemorar la figura del seu fundador, Antonio Asensio Pizarro.

## Guardonats

* 2003: El diari italià La Repubblica.
* 2004: La cadena britànica British Broadcasting Corporation
* 2005: El diari de Nova Orleans The Times-Picayune
* 2006: L'organització internacional Reporters Sense Fronteres
* 2007: El periodista català Antonio Franco Estadella
* 2008: La cadena catalana Televisió de Catalunya
* 2009: L'organització Sociedad Interamericana de Prensa
* 2010: El periodista gallec Ignacio Ramonet

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Redacció El Periódico «TV-3 obté el sisè Premi Antonio Asensio de Periodisme». Diari El Periódico de Catalunya [Barcelona], 12-10-2008, pàg. 31.
* ↑ Bernal, Mauricio «Ramonet afirma que la lluita per la llibertat d'expressió és vigent». Diari El Periódico de Catalunya [Barcelona], 28-10-2010, pàg. 32.
# Béloie Ózero (Saràtov)

* Per a altres significats, vegeu «Béloie Ózero».
Béloie Ózero (en rus: Белое Озеро) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 125 habitants. Pertany al districte municipal de Líssie Gori.

## Referències

* ↑ PROвинциальный TOURистъ. «Посёлок Барсучий, Лысогорский район» (en rus). Яндекс Дзен, 2020. Arxivat de l'original el 2020-11-30. [Consulta: 22 novembre 2020].
* ↑ «Об утверждении реестра административно-территориального деления Саратовской области (с изменениями на 12 апреля 2019 года), Постановление Правительства Саратовской области от 29 октября 2015 года №545-П» (en rus). docs.cntd.ru. Arxivat de l'original el 2020-11-13. [Consulta: 13 novembre 2020].
# Siran

* Per a altres significats, vegeu «Siran (desambiguació)».
Siran o Sirhi és un riu del Panjab (Pakistan) afluent de l'Indus.
Neix a 34° 46′ N, 73° 19′ E﻿ / ﻿34.767°N,73.317°E﻿ / 34.767; 73.317 i rega la vall de Pakhli i part de Tanawal, i desaigua a l'Indus a Tarbela després d'un curs de 128 km. El riu abundava en peixos especialment l'anomenat mahasir. És fàcil de creuar excepte durant l'època de pluges.

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.  Viccionari
# Sarah Grimké

Sarah Moore Grimké (Charleston, Carolina del Sud, 26 de novembre de 1792 – Hyde Park, Massachusetts, 23 de desembre de 1873) fou una abolicionista, escriptora i sufragista estatunidenca. Nascuda en el si d'una família rica amb esclaus, durant la dècada de 1820 es va traslladar a Filadèlfia, on es va fer quàquera. La seva germana Angelina Grimké se li va afegir i totes dues van ser actives dins del moviment abolicionista. Explicaven el que sabien de primera mà sobre l'esclavitud, en demanaven l'abolició, i també van ser activistes pels drets de les dones.
Els textos de Grimké van donar arguments i idees a personalitats com Lucy Stone, Elizabeth Cady Stanton i Lucretia Mott per acabar amb l'esclavitud i començar amb el moviment sufragista.

## Referències

* ↑ Antoine Nouis «Aux origines de la théologie féministe au XIXème siècle» (en francès). Réforme no 3707, 25-05-2017, pàg. 14.
* ↑ Ceplair (1989).
* ↑ Lumpkin, Shirley. "American Women Prose Writers: 1820–1870" in Hudock, Amy E. and Rodier, Katharine. (eds.) Dictionary of Literary Biography v. 239. Detroit: Gale Group, 2001. From Literature Resource Center
* ↑ Million, Joelle, Woman's Voice, Woman's Place: Lucy Stone and the Birth of the Women's Rights Movement. Praeger, 2003. ISBN 0-275-97877-X, pp. 36, 68, 160.
# Tossal de les Viudes (Artesa de Segre)

El Tossal de les Viudes és una muntanya de 403 metres que es troba al sud del poble d'Alentorn, dins del municipi d'Artesa de Segre, a la comarca catalana de la Noguera. El topònim, segons la tradició popular, tindria l'origen en un atac de l'exèrcit sarraí a Alentorn que matà a tall d'espasa tots els homes del poble que defensaven la posició. Les dones i els fills foren resguardades i, passada la batalla, enterraren els seus marits en aquest tossal i hi anaren freqüentment a plorar-los i recordar-los.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Alentorn Arxivat 2018-01-08 a Wayback Machine.». Web del Consell Comarcal de la Noguera.
# Fon

«Fon o FON» té aquests significats:
* Fon (fonètica), realització fonètica sistemàtica d'un fonema
* Fon (grup humà), grup ètnic que principalment habita a Benín i Togo
* Fon (llengua), llengua parlada a Benín i Togo
* Fon (unitat de mesura), unitat de mesura de la intensitat de la sensació sonora
* FON, iniciativa empresarial sorgida l'any 2005 amb l'objectiu de crear una gran comunitat WiFi que permeti aprofitar els avantatges que aquesta tecnologia oferix
Viccionari
# Luci Corneli Ceteg

Luci Corneli Ceteg (en llatí: Lucius Cornelius L. f. P. n. Cethegus) va ser un polític romà.
Va ser un dels principals suports de la llei proposada pel tribú de la plebs Luci Escriboni Libó, per inhabilitar a Servi Sulpici Galba (149 aC), acusat d'haver violat la paraula donada: havia mort els soldats lusitans que s'havien rendit i va vendre'n d'altres com a esclaus.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 675.
# Bélédougou

Beledougou o Bélédougou (francès) fou un antic regne bambara i regió històrica de Mali. El nom significa en bambara "País de la grava".
El territori és sec i es troba en la transició entre el Sahel i el Sudan humit; els seus habitants eren agricultors bambares. El seu territori correspon a la moderna regió maliana de Koulikoro, principalment els cercles de Kolokani, Koulikoro i Banamba i part del cercle de Nara. La regió era animista i l'animisme hi va persistir encara després de la desaparició de l'Imperi Bambara. En un mapa francès de finals del segle xix el Bélédougou limita al nord amb Mercoïa; a l'oest amb Foiladougou i Birgo; al sud amb Finedougou; al sud-est amb el Níger (fins a la regió de Bamako); i a l'est amb Meguetana (a l'est de Bamako), Nossomboigou (zona del riu Kodiala) i Koumi.
Els francesos hi van entrar per primer cop el 1881. Al sortir de Kita la columna francesa dirigida per Joseph Gallieni, va entrar al Bélédougou (maig) que llavors era un estat bambara qui s'estenia entre el massís de Kita i el Níger. Sabedors que els francesos anaven a Ségou per oferir regals a Ahmadu, els béléris, tribu de bambares, van acollir el destacament amb malfiança i mostrant-se cada cop més hostils. El 5 de maig a Guissoumélé només van donar queviures a canvi de visites gratuïtes del metge de l'expedició (de nom Bayol); el dia 6, a Ouoloni, el cap local va refusar aportar guies i van esclatar aldarulls entre els habitants i la rereguarda francesa; l'endemà la columna va haver d'acampar al bosc, i el dia 8 se'ls va prohibir entrar a Guinina, protegida per gent armada; els indígenes, alertats per un possible botí, s'havien reunit en nombre de més de 2000. L'11 de maig la columna va arribar a Dio a uns 5 km del Níger. Al sortir d'aquesta població la columna fou traïda pel guia que la va portar a un lloc de selva espessa on fou atacada pels bambares. La columna va abandonar el comboi a mans dels indígenes i es va obrir pas a través dels grups bambares fins a arribar al Níger seguits a 200 metres per guerrers béléris; les baixes foren de 38 homes morts i 16 ferits; no disposaven ni de municions, ni queviures ni medicaments. Gallieni va poder arribar a Bamako.
El 1915 fou teatre d'una revolta contra l'allistament forçós practicat pels francesos, sota la direcció de Koumi Diosse Traore.

## Referències

* Histoire de la conquête du Soudan français (1878-1899)" pel Tinent Gatelet
# Serrat dels Moros (Oristà)

El Serrat dels Moros és una serra situada al municipi d'Oristà a la comarca del Lluçanès, amb una elevació màxima de 743 metres.

## Referències

* ↑ «Serrat dels Moros (Oristà)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Vedell

«Vedell» té aquests significats:
* Vedell o vedella, vaca o bou que no ha assolit l'edat adulta
* Riu Vedell, afluent del riu Vaca a la Valldigna, Safor, País Valencià
* Vedell o Antirrhinum majus, planta amb flor de la família de les plantaginàcies
# Sarah Hurwitz

Sara Hurwitz (Wayland, Massachusetts) és una redactora de discursos estatunidenca. Ha estat la cap de discursos de Michelle Obama des de 2008.
Va estudiar a la Universitat Harvard i a la Harvard Law School, i va començar la seva carrera com a redactora de discursos d'Al Gore. Va ser redactora per la campanya de 2008 de Hillary Clinton i el cap de discursos per a les campanyes presidencials del senador John Kerry i del general Wesley Clark.
El 2008 Hurwitz va escriure el discurs de concessió de Hillary Clinton, que incloïen les declaracions de Clinton sobre les "18 milions d'esquerdes" en el "sostre de vidre més alt i dur". Se li va oferir treball com a membre de l'equip de la campanya presidencial d'Obama dos dies després que Clinton pronunciés el discurs. El primer encàrrec per Michelle Obama a la Convenció Nacional Demòcrata de 2008.

## Referències

* ↑ «Michelle Obama Joins Forces With Her Predecessor (and Former Adversary)». New York Times, 25-07-2016 [Consulta: 26 juliol 2016].
* 1 2 «What’s on Michelle Obama’s mind? Meet the speechwriter who puts it into words.». Washington Post, 13-06-2016 [Consulta: 26 juliol 2016].
* ↑ «The Write Stuff: Presidential speechwriter from Wayland featured in documentary». Metro West Daily, 02-09-2009 [Consulta: 26 juliol 2016].
# Tomás Eduardo Sancho Calvo

Tomás Eduardo Sancho Calvo (València, 1927-) és un periodista espanyol.
Va començar la seva trajectòria professional en premsa escrita, i va col·laborar amb el diari Las Provincias. Entre 1954 i 1955 es va traslladar als Estats Units per a treballar en el diari Houston Chronicle.
Al seu retorn a Espanya, es va convertir en un dels pioners de la nounada Televisió espanyola, on va ingressar el 1956. Al costat de David Cubedo i Jesús Álvarez va ser un dels primers rostres del Telediario. Va col·laborar durant aquests anys també en altres espais dels serveis informatius, com Panorama de actualidad o la retransmissió de les noces dels reis de Bèlgica, Balduí i Fabiola.
El 1966 quan van entrar en funcionament les corresponsalies de TVE en l'exterior, va ser enviat a Londres convertint-se en el primer corresponsal de TVE. En anys successius ocuparia també les corresponsalies en la República Federal Alemanya i Estats Units. Fou guardonat amb l'Antena de Oro 1965.
Al seu retorn es va instal·lar a la ciutat de València, i allí va ser nomenat Director del Centre Territorial de TVE i Director local de Ràdio Nacional d'Espanya.
El 1978 va tornar a Londres, des d'on, per exemple, li va correspondre el 1981 retransmetre per als teleespectadors espanyols les noces entre Carles d'Anglaterra i Diana Spencer.
Entre 1982 i 1985 torna al Centre Territorial de València per a finalitzar després la seva carrera professional de nou a Madrid com a redactor dels informatius de cap de setmana en la pròpia TVE.

## Referències

* ↑ Nel·lo Pellisser El solc de l'escriptura: El discurs mediàtic de Martí Domínguez i Barberà, p. 29
* ↑ Manuel Rodríguez; Pilar Ferre «Así Comenzamos... Los corresponsales en el extranjero». , 1976 - Número extra.
* ↑ «Pantalla semanal». Diari ABC, 19-08-1966.
* ↑ Creación del Registro Oficial de Televisión, ABC, 15 de desembre de 1965
* ↑ El valenciano Eduardo Sancho, Las Provincias, 28 d'octubre de 2006
* ↑ «José Llorca Bertomeu». El País, 29-12-1978.
* ↑ Eduardo Sancho será destituido como director del centro de TVE en Valencia, El País, 21 de novembre de 1984

## Enllaços externs

* Eduardo Sancho a carta-de-ajuste.blogspot
# Fluorsigaiïta

La fluorsigaiïta és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de l'hedifana.

## Característiques

La fluorsigaiïta és un fosfat de fórmula química Ca₂Sr₃(PO₄)₃F. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2022 sent aprovada el mateix any. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz la fluorsigaiïta pertany a «08.BN - Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida gran, (OH, etc.):RO₄ = 0,33:1» juntament amb els següents minerals: aradita, magganasita, fluorpiromorfita, fluoralforsita, alforsita, belovita-(Ce), clorapatita, mimetita-M, johnbaumita-M, fluorapatita, hedifana, hidroxilapatita, johnbaumita, mimetita, morelandita, piromorfita, fluorstrofita, svabita, turneaureïta, vanadinita, belovita-(La), deloneïta, fluorcafita, kuannersuïta-(Ce), hidroxilapatita-M, fosfohedifana, hidroxilpiromorfita, estronadelfita, fluorfosfohedifana, carlgieseckeïta-(Nd), vanackerita, miyahisaïta, pieczkaïta, hidroxilhedifana, pliniusita, parafiniukita, arctita, krügerita i goryainovita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a la col·lecció mineralògica del Museu Geològic de la Xina, a Beijing (República Popular de la Xina), amb el número de catàleg: m16130.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al complex de Saima, situat a la ciutat de Fengcheng de la prefectura de Dandong (Liaoning, República Popular de la Xina), on es troba en forma de cristalls prismàtics, columnars o laminars, d'entre 10 i 50 μm; més rarament es troba també formant agregats prismàtics. També ha estat descrita al municipi de Huon Valley, a l'illa de Tasmània (Austràlia). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Fluorsigaiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ Wu, Bin; Gu, Xiang-ping; Rao, Can; Wang, Ru-cheng; Xing, Xing-qing; Zhong, Fu-jun; Wan, Jian-jun; Bonnetti, Christophe «Fluorsigaiite, Ca2Sr3(PO4)3F, a new mineral of the apatite supergroup from the Saima alkaline complex, Liaoning Province, China». Mineralogical Magazine, 86, 6, 01-12-2022, pàg. 940–947. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.96 [Consulta: 8 agost 2023].
# Lucretia Lombard

Lucretia Lombard és una pel·lícula muda dirigida per Jack Conway i protagonitzada per Irene Rich, Monte Blue i Norma Shearer. Està basada en la novel·la homònima de Kathleen Norris qui va ser adaptada per Sada Cowan. Rodada en part a Big Bear Lake, es va estrenar el 9 de desembre del 1923.

## Argument

Lucretia Morgan es casa amb un home gran, Sir Allen Lombard, el qual viu lligat a una cadira de rodes i és un addicte als somnífers. Al cap de pocs anys mor a causa d'una sobredosi. Més tard ella i l'advocat del districte, Stephen Winship, s'enamoren però, a petició del seu pare, aquestes casa amb Mimi, la protegida de la família. Després de molts avatars que culminen amb la mort de Mimi quan una presa esclata durant un incendi forestal, el destí torna a unir Stephen i Lucrècia.

## Repartiment

* Irene Rich (Lucretia Lombard)
* Monte Blue (Stephen Winship)
* Marc McDermott (Sir Allen Lombard)
* Norma Shearer (Mimi)
* Alec B. Francis (jutge Winship)
* John Roche (Fred Winship)
* Lucy Beaumont (Mrs. Winship)
* Otto Hoffman (Sandy, criat dels Lombard)
* Florence Lawrence

## Referències

* ↑ «“Lucretia Lombard”». The Film Daily XXVI, 70, 23-12-1923, pàg. 10.
* ↑ «“Lucretia Lombard”». The Film Daily XXV, 41, 19-08-1923, pàg. 10.
* ↑ «Coast Brevities». The Film Daily XXV, 64, 16-09-1923, pàg. 11.
* ↑ «“Tiger Rose” at Rivoli». The Film Daily XXVI, 36, 12-11-1923, pàg. 1.

## Enllaços externs

* Lucretia Lombard al catalog de l'American Film Institute
# Plaça d'Armes de San Juan

La Plaça d'Armes de San Juan, o Plaça Major es troba entre els carrers Fortaleza i San Francisco del barri Vell San Juan, San Juan, Puerto Rico. Les tropes espanyoles practicaven exercicis militars a la plaça. Fundada en 1521 com la plaça central de la ciutat, va servir com a mercat fins al 1851 quan el governador Juan de la Pezuela va ordenar la seva remodelació en un passeig públic adornat amb fonts i quatre estàtues en les seves cantonades que simbolitzaven la indústria, el comerç, l'agricultura i la navegació.
Després, a mitjans del segle xx, les estàtues van ser traslladades al Passeig de la Princesa i en el seu lloc, en les quatre cantonades de la Plaça, van ser col·locades quatre estàtues de marbre que representen les estacions de tardor, hivern, estiu i primavera, que havien estat encarregades en 1856 a Espanya, per ser col·locades en el Passeig La Princesa.
L'Alcaldia es troba en l'extrem nord de la plaça. Es va construir per etapes des de 1604 fins a 1789. Durant la dècada del 1840, va ser restaurada i se li van agregar les característiques torres bessones de l'edifici, aquestes torres van ser dissenyades per semblar-se a la contrapart de l'edifici de l'Ajuntament de Madrid, Espanya, complint així amb la intenció dels seus dissenyadors originals.

## Font les quatre estacions

* Tardor
* Hivern
* Primavera
* Estiu

## Referències

* 1 2 «www.places.eyetour.com». Arxivat de l'original el 2014-10-13. [Consulta: 22 agost 2016].
* ↑ San Juan: Historia Ilustrada de su desarrollo urbano, 1508-1898 - Aníbal Sepúlveda Rivera. San Juan 1989, Capítulo 8, pp. 270. Centro de Investigaciones CARIMAR.
* ↑ «www.lmsj.org». Arxivat de l'original el 2010-09-02. [Consulta: 22 agost 2016].