OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Shmaya

Shmaya (en hebreu: שמעיה) (en grec koiné: Σαμαίᾱς) va ser un rabí i un savi de l'època anterior a la Mixnà, que va viure en el mateix període històric que Abtalió. Tots dos són coneguts com a Zugot. Els dos eren conversos al judaisme, i tots dos eren descendents del Rei Senaquerib de l'Imperi Assiri, el qual va destruir el Regne del Nord d'Israel. Segons la Mixnà (Tractat Pirkei Avot 1:9-10), tots dos Shmaya i Abtalió van estudiar la santa Torà sota la direcció del Rabí Shimon ben Shetach. L'historiador Yosef esmenta a Shmaya pel seu nom grec Sameas (en grec: Σαμαίας). Shmaya va liderar el Sanedrí durant el període de transició entre la dinastia asmonea i l'ascensió al poder del Rei Herodes el Gran. Segons Yosef, Shmaya era un deixeble de Polió el Fariseu, el qual, en la literatura rabínica, és conegut com a Abtalió. Herodes tenia en gran estima i honor als dos: Shmaya i Abtalió.
Shmaya va ser el líder dels fariseus durant el segle I després de Crist, va ser el president del Sanedrí abans del regnat de Herodes el Gran. Ell i el seu company Abtalió són esmentats en el tractat Pesahim de la Mixnà i el Talmud. De la vida política de Shmaya solament s'ha reportat un incident. Quan Herodes va condemnar a la pena cabdal al líder del partit nacional de Galilea, Hircà II va permetre al Sanedrí citar a l'acusat davant del tribunal rabínic (Bet Din). Herodes es va presentar davant el tribunal, amb les seves vestimentes reals de color porpra, davant tals vestimentes els membres del Sanedrí van perdre el seu coratge. Solament Shmaya va ser valent i va dir:
"Qui que ha aparegut davant nosaltres aquí, formulant una acusació cabdal, sembla algú que ordenaria la nostra execució immediata en cas de ser declarats culpables. Així i tot, no puc culpar a ell menys que a vostès, ja que si permetem tal acte seria una burla a la justícia. Han de saber vostès que estan tremolant davant d'un home que algun dia els lliurarà al botxí."
Aquesta tradició es troba en l'obra Antiguitats jueves de Flavi Josep. De la vida privada de Shmaya no en sabem res, llevat que va ser un alumne del Rabí Shimon ben Shetach. Les tombes de Shmaya i Abtalió estan situades a Jish, una població cristiana maronita situada a Galilea.

## Referències

* ↑ Flavi Josep. Antiguitats jueves, 08/04/2019.
* ↑ Radin, Max. Roman Knowledge of Jewish Literature, The Classical Journal, vol. 13, no. 3 (en anglès), 08/04/2019, p. 164.
# Jacques Navadic

Jacques Navadic (Lilla, 3 de gener de 1920 - Niça, 2 d'agost de 2015) fou un periodista francès, que es va unir a Radio Luxembourg el 1955 com a director d'informació, un càrrec que va ocupar fins a 1984. Entre 1975 i 1981 va ser director de programa abans d'esdevenir president de RTL el 1984.
Per a la televisió, va treballar amb Robert Diligent en el programa Journal de Télé Luxembourg. Va ser el comentarista habitual de Luxemburg del Festival d'Eurovisió des de 1956 fins a 1964 i des de 1966 fins a 1981 i de nou el 1984. Navadic es va retirar de RTL Luxemburg el 1989. Va morir a Niça el 2015.

## Referències

* ↑ "Jacques Navadic".
* ↑ «Jacques Navadic, la télévision autrement: "On devient génial quand on n'a pas de moyens"» (en francès). LaLibre.de, 05-08-2015. [Consulta: 6 juliol 2020].
# Mamasani

«Mamasani» té aquests significats:
* Mamasani (o Mamassani) són una tribu kurda barrejats amb lurs, que viu al Fars nord-occidental. Vegeu Shulistan
* Mamasani és un comtat de la província de Fars a l'Iran. Vegeu Shulistan
* Mamasani és un riu del comtat del mateix nom, a la província de Fars a l'Iran
# Cotorra de capell vermell

La cotorra de capell vermell (Purpureicephalus spurius) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids i única espècie del gènere Purpureicephalus (Bonaparte, 1854). Habita boscos i medi humà del sud-oest d'Austràlia.
# Lois Xosé Pereira

Lois Xosé Pereira (Lugo, 1965) és un escriptor gallec.
Professor de llengua i literatura gallegues en un institut, es revelà com a escriptor en guanyar el Premi Xerais 1985 amb la novel·la As horas de cartón, que va rebre el Premi de la Crítica espanyola l'any següent. També ha publicat A vida vexetal (1992).
# Jonas Van Genechten

Jonas Van Genechten (Lobbes, Hainaut, 16 de setembre de 1986) és un ciclista belga, professional des del 2007. Actualment corre a l'equip Cofidis. En el seu palmarès destaquen la victòria al Gran Premi Pino Cerami de 2013 i una etapa de la Volta a Polònia del 2014, i sobretot una etapa a la Volta a Espanya de 2016.

## Palmarès

* 2007
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Alt Anjou
* 2008
** Campió de Valònia en ruta
** 1r a la Hasselt-Spa-Hasselt
* 2009
** Campió de Valònia en ruta
** 1r a la Zellik-Galmaarden
* 2010
** Campió de Valònia en ruta
* 2011
** 1r a la Kattekoers
* 2013
** 1r al Gran Premi Pino Cerami
* 2014
** 1r a la Druivenkoers Overijse
** 1r al Gran Premi de Fourmies
** 1r a la Gullegem Koerse
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Polònia
* 2015
** Vencedor d'una etapa al Tour de Valònia
** Vencedor d'una etapa a la Eurométropole Tour
* 2016
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya
* 2018
** 1r al Circuit de Houtland

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2016. 144è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2017. Abandona (7a etapa)

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2014-04-23 a Wayback Machine. (francès)
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Miñaogutxia

Miñaogutxia/Miñano Menor és un poble i concejo pertanyent al municipi de Vitòria. Tenia 16 habitants en (2007). Forma part de la Zona Rural Nord-oest de Vitòria. Es troba a uns 551 msnm a 11 km al nord de Vitòria. Al poble s'arriba després de deixar l'autovia A-240 a l'altura de Miñao i transitar uns pocs quilòmetres per una carretera local. Es troba entre Miñao i Ziriao.
El poble compta amb una església romànica consagrada a Sant Vicent Màrtir. Les festes del poble ja no són públiques, les celebren el 22 de gener els veïns en família.
El primer esment escrit d'aquest poble data de 1025 quan la hi esmenta amb el nom de Mengano. És un dels llogarets adscrits a la Germandat de Vitòria des del regnat d'Alfons XI de Castella.
Prenent un desviament en la carretera que va de Miñao a Miñaogutxia s'arriba al Parc Tecnològic d'Àlaba, conegut com a Parc Tecnològic de Miñano i que dista 1,5 km de Miñaogutxia. Es tracta d'un parc industrial en el qual tenen la seva seu diferents empreses que tenen com a punt en comú la innovació i el desenvolupament tecnològic.

## Parc Tecnològic d'Àlaba

Aquest parc es va crear l'any 1992 com una iniciativa de la Diputació Foral d'Àlaba, l'Ajuntament de Vitòria i la societat SPRI, dependent del Govern Basc. Té una superfície d'1.171.864 m². Actualment hi ha 58 empreses instal·lades en el mateix, que donen treball a 2.150 treballadors; tenint possibilitat de duplicar la seva capacitat actual. El complex inclou restaurant-cafeteria, auditori de congressos i sala d'exposicions.
Entre les empreses instal·lades al parc destaquen per la seva grandària Aernnova (Antiga Gamesa Aeronàutica), que té aquí la seva central i en la qual treballen gairebé la meitat dels treballadors del parc.

## Enllaços externs

* Miñaogutxia a Enciclopèdia Auñamendi
* Web del Parc Tecnològic Arxivat 2012-11-09 a Wayback Machine.
# Caputxa (indumentària)

Una caputxa, capulla o caperó. és un tipus de cobertura per al cap que cobreix la major part del cap i el coll i a vegades la cara. Poden ser utilitzades per a la protecció contra el clima, com a moda, com a forma de vestit o com a part d'un uniforme tradicional, per a evitar que el portador pugui ser identificat amb facilitat.
Les caputxes de moda constitueixen com a norma general cobertes toves per al cap que són part d'una peça més gran (per exemple, un abric, una camisa o una capa; una excepció és la caputxa per a la pluja que no és part d'una peça major). Les caputxes es poden col·locar sobre el cap quan són necessàries o deixar en la part posterior de la peça quan no. També es poden desmuntar per a transformar un mantó d'hivern en un altre de primavera o es poden dissenyar per a ser doblegades o enrotllades en una butxaca petita que se situa en el coll de la peça quan no estan en ús.
Històricament, les caputxes d'abans eren similars a les modernes, sovint com a part d'una capa o un manto o una forma separada de barret. Les caperutxes eren molt comunes en l'Europa medieval i es van desenvolupar més endavant en forma de barrets extravagants. Algunes caputxes toves també van ser utilitzades pels homes sota els barrets.

## Altres usos

* Les caputxes també s'han utilitzat com a uniforme para determinades organitzacions, com el Ku Klux Klan.
* Una caputxa és un component de determinats uniformes acadèmics que es constitueix per una peça sovint brillant i decorativa usada només en ocasions especials.
* Els bussejadors que utilitzen bombones sovint utilitzen caputxes de neoprè per a l'aïllament tèrmic. Cobreixen el cap i el coll sencers excepte la cara.
* Sovint, les caputxes que serveixen per ocultar o per controlar al portador cobreix el cap sencer, amb el resultat que el portador pot veure poc o gens, com si tingués els ulls embenats. O pot servir per prevenir la identificació del portador. Pot ser utilitzada per a un arrest o segrest, o abans de procedir a una execució.
* Un criminal també pot utilitzar una caputxa per prevenir la seva identificació.
* Una caputxa ajustada pot ser utilitzada en pràctiques sexuals com el bondage.
* S'utilitzen com a equip de protecció personal. Brinda protecció contra partícules o espurnes que puguin tenir contacte amb el cap, coll i part de la cara.
Viccionari
# Shmuel Schneerson

Samuel Schneersohn (el rabí Samuel de Lubavitx o el Rebe Maharash) (17 de març de 1834 - 14 de setembre de 1882) va ser un rabí ortodox, i el cuart Rebe (líder espiritual) del moviment hassídic Habad Lubavitx.
Schneersohn va néixer a Lyubavichi, el 2 d'Iyar de 1834, el Rebe era el setè fill del rabí Tzemach Tzedek (el Miteler Rebe).
El Rebe es va enfrontar a la competència de tres dels seus germans, principalment del rabí Yehuda Leib Schneersohn, que va establir una dinastia a Kapust, després de la mort del seu pare. Els altres germans també van establir dinasties a Lyady, a Nizhyn, i a Ovruch.
En 1848 Schneersohn estava casat amb la filla del seu germà, el rabí Chaim Shneur Zalman Schneersohn. Després de diversos mesos, la seva esposa va morir, i el Rebe es va casar de nou amb Rivka, la filla del rabí.
Rivka era una neta del rabí Dovber Schneuri, el Miteler Rebe. El matrimoni va tenir tres fills: el rabí Zalmman Aharon, el rabí Sholom Dovber, i el rabí Menachem Mendel, així com una filla, Devorah Leah.
Es deia que Schneersohn tenia diversos carruatges preparats per a l'evacuació dels seus llibres en cas d'incendi.
A més del seu activisme comunal, el Rebe tenia amplis interessos intel·lectuals. Parlava diversos idiomes, incloent el llatí.
El Rebe va escriure extensament, sobre una àmplia gamma d'assumptes religiosos i seculars, molts dels seus escrits mai s'han publicat, i romanen en un format manuscrit solament.
Els seus discursos van començar a publicar-se per primera vegada, amb el títol Likutei Torat Shmuel el 1945, va ser editats per la casa Editorial Kehot, i fins ara s'han publicat 12 volums.
El Rebe va morir en la localitat de Lyubavichi, el 13 de Tishrei de 1882, deixant a tres fills, i a dues filles, el Rebe va ser succeït pel seu fill, el rabí Sholom Dovber (el Rebe Rashab).

## Referències

* ↑ Sefer HaToldot Rav Shmuel, Admor Maharash, Glitzenstein, A. H.
* ↑ The Messiah of Brooklyn: Understanding Lubavitch Hasidim Past and Present, M. Avrum Ehrlich, ch.16 note.12, KTAV Publishing, ISBN 0-88125-836-9
* ↑ Encyclopedia of Hasidism, entry: Schneersohn, Shmuel.
# Jahnsita-(NaMnMg)

La jahnsita-(NaMnMg) és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al subgrup de la jahnsita. Rep el seu nom degut al fet que és un anàleg de la jahnsita-(CaMnFe); el sufix indica la situació dels metalls. Aquesta espècie mineral no ha estat aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, tot i que probablement és validada.

## Característiques

La jahnsita-(NaMnMg) és un fosfat de fórmula química {Na}{Mn$^{3+}$}{Mg₂}{Fe₂$^{3+}$}(PO₄)₄(OH)₂·8H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a les pegmatites de la mina Tip Top, a Fourmile, al districte de Custer del comtat homònim, a l'estat de Dakota del Sud (Estats Units). És l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Jahnsite-(NaMnMg)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 juny 2017].
# Còdol-Rodon

Còdol-Rodon o Montconill és una masia del municipi d'Aguilar de Segarra (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Còdol-rodon és un gran mas constituït per diverses edificacions, totes elles de pedra, al costat d'una capella dedicada a Santa Magdalena.
De fet es tracta d'un gran cos central amb dues grans portes d'entrada, una al costat de llevant i l'altra al nord, al voltant del qual hi ha construïts diversos cossos auxiliars. També hi ha una pallissa molt gran, feta també de pedra, al costat nord de l'era. En alguns dels murs que envolten la casa hi ha diverses espitlleres que revelen l'existència d'algun tipus de construcció defensiva.

## Història

El lloc de Còdol-rodon és citat ja en documentació del segle xiii, com a fita de les vegueries de Cervera o sotsvegueria dels Prats de Rei i de Bages. Per les restes romàniques que queden en l'edifici de l'església, el lloc existia ja abans del segle xiii. Al segle xiv, l'any 1377, es construí l'actual església. De fet però, les edificacions que constitueixen l'actual mas de Montconill van des de l'any 1612 al segle passat. Fou refeta l'any 1755 per al seu propietari, en Josep Montconill.

## Referències

* 1 2 3 «Còdol-Rodon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].
# Losillasaure

Losillasaurus giganteus és una espècie de dinosaure sauròpode que existí al País Valencià, i possiblement en altres parts del llevant peninsular, a finals del període Juràssic. És un animal proper al Turiasaure que va viure a finals del període Juràssic tardà, fa aproximadament 154-145 milions d'anys, al Titonià, en el que avui és la península europea. L'espècie tipus de Losillasaurus giganteus va ser descoberta a la comarca dels Serrans (País valencià), a la Formació Arenes i argiles del Collado, i formalment descrit per Casanovas, Santafé i Sanz el 2001. El material és parts del crani, vèrtebres, húmer (de 143cm aprox.), cúbit, radi, metacarpià, l'estèrnum, ílium, ísquium, pubis...
Tot i la poca recerca en matèria de la seua mida es creia originalment que mesurava entre 20 i 30 metres i pesava entre vint i trenta tones. Posteriorment l'estimació de la mida proposada per Francisco Gascó en la seva tesi és de 15 a 18 metres i 12 a 15 tones de pes. Un article del 2017 de Benson, Carrano, Hunt i Campione li dóna 47 tones de mitjana, proper a les 51 tones per a Turiasaurus Riodevensis.

## Referències

* ↑ Gascó, Francisco. Sistemática y anatomía funcional de Losillasaurus giganteus (tesi). Universidad Autónoma de Madrid, 2009.
* ↑ Benson, Roger B. J.; Hunt, Gene; Carrano, Matthew T.; Campione, Nicolás «Cope's rule and the adaptive landscape of dinosaur body size evolution» (en anglès). Palaeontology, 61, 1, 01-01-2018, pàg. 13–48. DOI: 10.1111/pala.12329. ISSN: 0031-0239.
Sauropodomorpha :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Isolabella

Isolabella és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 25 quilòmetres al sud-est de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 383 habitants.
Isolabella limita amb els següents municipis: Villanova d'Asti, Poirino, Valfenera i Cellarengo.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 27 abril 2020].
# Lucas Gaday Orozco

Lucas Manuel Gaday Orozco (Luis Guillón, Província de Buenos Aires, 20 de febrer de 1993) és un ciclista argentí professional des del 2013. Actualment a l'equip Los Cascos Esco-Agroplan.

## Palmarès

* 2015
** 1r al Gran Premi della Liberazione

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Còdex de Wiesbaden

El còdex de Wiesbaden, conegut en alemany com Riesencodex (Còdex gegant), és un manuscrit medieval del s. XII que conté els principals treballs de Santa Hildegarda de Bingen.
És un manuscrit gegant de 46 x 30 cm de grandària, un pes de 15 kg i 481 folis, la datació dels quals oscil·la entre els darrers anys de vida d'Hildegarda (1179) i alguns posteriors a la seua mort, i la data més tardana probable n'és l'any 1200. Il·lustrat amb 35 miniatures sobre les visions de la santa, la seua riquesa artística ha fet que alguns investigadors dubtassen que hagués estat creat a Rupertsberg o Eibingen, i l'han situat en algun altre centre cultural de l'època.
El manuscrit, però, es trobava al convent de Rupertsberg quan va ser destruït al segle XVII; és per això que es traslladà a Eibingen, igual que les relíquies de la santa, i fou protegit al monestir fundat per ella al lloc on va jaure fins al seu trasllat al 1814 a l'acabada de crear biblioteca de Wiesbaden de Hesse (ara «Universitat i Biblioteca estatal de RheinMain»). Durant la Segona Guerra Mundial es dugué a Dresden per protegir-lo dels bombardeigs dels aliats; així i tot va sofrir grans danys. Fou retornat a Hesse i el seu contingut reconstruït gràcies a fotocòpies i facsímils extrets a les primeres dècades del segle xx.
És una de les fonts principals per a conèixer les obres d'Hildegarda de Bingen i conté aquestes obres:
* Scivias
* Liber vitae meritorum
* Liber divinorum operum
* Symphonia armonie celestium revelationum
* Ordo virtutum
* Lingua ignota
* Litterae ignotae
* Expositiones evangeliorum
* Ad praelatos Moguntinenses
* Cartes d'Hildegarda de Bingen
També inclou un escrit biogràfic d'Hildegarda (Vita), escrit pocs anys després de la seua mort pel monjo Teoderich von Echternach.

## Referències

* ↑ Barbara Newman. Voice of the Living Light: Hildegard of Bingen and Her World. Berkeley: University of California Press, 1998. p. 205, infra 205.
* ↑ Cirlot, Victoria & Garí, Blanca. La mirada interior. Escritoras místicas y visionarias de la Edad Media. El Árbol del Paraíso 59. Madrid: Ediciones Siruela, 2008. ISBN 978-84-9841-182-9.
* ↑ Hochschule RheinMain. University of Applied Sciences. «The Wiesbaden Codex (Hildegard of Bingen)» (en anglès). [Consulta: 20 maig 2012]. En alemany.
# Losser

Losser és un municipi de la província d'Overijssel, al centre-est dels Països Baixos. L'1 de gener de 2009 tenia 22.615 habitants repartits per una superfície de 99,64 km² (dels quals 0,74 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Dinkelland, a l'oest amb Oldenzaal, a l'est amb Bad Bentheim i al sud amb Enschede i Gronau

## Centres de població

Les dades de població són de 2004:

## Política

Eleccions locals 2006 :
| Partit | % | Regidors |
| CDA | 29,8 | 6 |
| PvdA | 23,9 | 5 |
| Burgerforum | 17,0 | 3 |
| VVD | 14,7 | 3 |
| Sociaal Democraten Gemeente Losser | 10,1 | 2 |
| Total | 59,5 | 19 |
Eleccions generals 2003 :
| Partit | % |
| CDA | 45,6 |
| PvdA | 26,2 |
| VVD | 13,4 |
| SP | 4,4 |
| LPF | 3,9 |
| GroenLinks | 3,0 |
| D66 | 2,3 |
| ChristenUnie | 0,4 |
| SGP | 0,0 |
| Participació | 82,0 |

## Enllaços externs

* www.losser.nl
# Josep Gabaldà i Bel

Josep Gabaldà i Bel (Vinaròs, 3 d'octubre de 1818 - Madrid, 1870) va ser un músic valencià, director de bandes militars i Músic Major (director) de la Banda de Música de la Guàrdia Real de Madrid. Destacà també per la seva labor de difusió i publicació de partitures musicals.

## Biografia

Va estudiar a Tortosa amb l'ensenyament de Joan Antoni Nin. Posteriorment va ocupar una plaça com a organista de la Parròquia de Sant Blai de la mateixa ciutat. Completà la seva formació a Barcelona amb A. Nogués. Arran de la guerra es traslladà a Morella, al servei del general carlista Cabrera, pel qual va organitzar una banda militar. El 1843 passà al regiment de Galícia i a finals de la dècada fou nomenat director del Colegio MIlitar de Toledo.
Va ser durant la Primera Guerra Carlina quan va començar el seu treball com a director de bandes militars, fet que el va portar a ser empresonat. Finalment fou indultat i, gràcies als seus mèrits musicals, va ser nomenat Músic Major de la Banda de Música de la Guàrdia Real. Va traspassar a Madrid l'any 1870

## Obra escrita

Fou un important difusor de la seva pròpia música però, també, fou important la seva labor com a publicador de texts i partitures.
L'any 1856 va fundar una revista de música militar anomenada «El Eco de Marte», amb la qual va poder publicar nombrosa música per a bandes militars, marxes fúnebres, marxes triomfals i música per a banda. Totes aquestes publicacions li van donar un gran prestigi i la seva música va poder arribar arreu de l'Estat Espanyol.

## Obra musical

Són nombroses les obres que es conserven d'aquest autor, a la Biblioteca Nacional d'Espanya. També s'ha conservat una còpia de la marxa «El llanto» al fons musical TagF (Fons Ramon Florensa de l'Arxiu Comarcal de l'Urgell).
Les seves obres conservades són:
| Obra (any) | Gènere | Font |
| El grito de la Patria (1860) | Himne nacional | Biblioteca Nacional d'Espanya |
| La guirnalda (1863) | Marxa fúnebre | Biblioteca Nacional d'Espanya |
| La azucena (1863) | Marxa fúnebre | Biblioteca Nacional d'Espanya |
| Virginia (1863) | Dansa americana | Biblioteca Nacional d'Espanya |
| El llanto (1867) | Marxa fúnebre | Arxiu Comarcal d'Urgell - Biblioteca Nacional d'Espanya |
| Soledad (1867) | Marxa fúnebre | Biblioteca Nacional d'Espanya |
| Marxa funebre a l'òpera Ione (1867) | Marxa fúnebre | Biblioteca Nacional d'Espanya |
| Minerva (1867) | Marxa triomfal | Biblioteca Nacional d'Espanya |
| Marcha de honor al Santísimo (1868) | | Biblioteca Nacional d'Espanya |
| El panteón (1868) | Marxa fúnebre | Biblioteca Nacional d'Espanya |

## Notes

* ^ Les dates són les de l'any d'edició de la partitura. L'any de composició pot ser anterior.

## Referències

* 1 2 «PATRIMONIO MUSICAL - Investigación: Historia de la marcha procesional para banda de música». www.patrimoniomusical.com. [Consulta: 28 octubre 2016].
* 1 2 «José Gabaldá Bel (1818-1870) - PATRIMONIO MUSICAL». www.patrimoniomusical.com. [Consulta: 28 octubre 2016].
* ↑ Casares Rodício, Emilio «Gabaldá Bel». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana, Madrid: SGAE, 1999, pàg. vol. 5, p. 297.
* ↑ «Obres de Josep Gabaldà a l'IFMuC».