OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Samarobriva

Samarobriva va ser una ciutat del poble dels ambians (ambiani) de la Gàl·lia a la vora del Samara (Somme).
Claudi Ptolemeu l'esmenta com la capital dels ambians. Apareix més tard amb el nom de Civitas Ambianorum i com a Samarobriva a l'Itinerari d'Antoní i a la Taula de Peutinger. És amb molta probabilitat la moderna Amiens.
Després de la revolta dels eburons, dirigida per Ambiòrix i Cativolcus l'any 54 aC, que va dur a la batalla del Jeker i el setge de Namur, Juli Cèsar va reunir a la ciutat als representants dels gals abans de passar-hi l'hivern amb tres legions, i ell mateix es va quedar a la ciutat.

## Referències

* ↑ Claudi Ptolemeu. Geographia, II, 9, 8
* ↑ Juli Cèsar, De bello gallico V, 46-53
* ↑ Smith, William (ed.). «Samarobriva». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 11 agost 2022].
# Rissec

* Aquest article tracta sobre un riu del Baix Empordà. Si cerqueu el riu de l'Alt Empordà, vegeu «Rissec (Alt Empordà)».
El Rissec és un riu empordanès afluent per l'esquerra del riu Daró. Neix a les Gavarres a la zona dels Àngels, i aboca les seves aigües al Daró en el terme municipal Corçà. Durant el seu recorregut rep les aigües de la riera de Rodonell i del torrent de Sant Pere.

## Referències

* ↑ «Les artèries del massís - Consorci de les Gavarres», 06-07-2023. [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ «el Rissec | enciclopedia.cat». [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ «Corcà - Municipi - El territori». Ajuntament de Corçà. [Consulta: 15 setembre 2024].
# Monelytrum

Monelytrum és un gènere de plantes de la subfamília de les cloridòidies, família de les poàcies. És originari de l'oest d'Àfrica. Fou descrit per Eduard Hackel l'any 1888 a la publicació Verhandlungen des Botanischen Vereins für die Provinz Brandenburg und die Angrenzenden Länder 30: 140. in 1888.

## Taxonomia

* Monelytrum luederitzianum. Hack. Endèmica de Namíbia.
* Monelytrum annuum. Hi ha qui ho classifica com a sinònim de Monelytrum luederitzianum.

## Referències

* ↑ Watson L, Dallwitz MJ. «The grass genera of the world: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval; including synonyms, morphology, anatomy, physiology, phytochemistry, cytology, classification, pathogens, world and local distribution, and references». The Grass Genera of the World, 2008. Arxivat de l'original el 2006-11-01. [Consulta: 3 febrer 2010].
* ↑ «Monelytrum Hack.». [Consulta: 10 maig 2011].
* ↑ «Monelytrum luederitzianum Hack.». [Consulta: 10 maig 2011].

## Enllaços externs

* Grassbase - The World Online Grass Flora
# Bébé chez le pharmacien

Bébé chez le pharmacien és una pel·lícula muda francesa escrita i dirigida per Louis Feuillade i estrenada el juny de 1912.
Aquesta pel·lícula forma part de la sèrie Bébé.

## Repartiment

* René Dary : Bébé (com Clément Mary)
* Renée Carl : Madame Labèbe, la mama

## Notes

* ↑ Bébé chez le pharmacien, bifi.fr
* ↑ «Bebè farmacista». italiataglia.it.
* ↑ «Indice alfabetico delle pellicole cinematografiche approvate dal Ministero dell'Interno fino al 31 dicembre 1915». fondazionecsc.it.
# Escàrpia

Un Clau de ganxo, clau de paret o escàrpia (castellanisme) és una peça, normalment de metall, acabada en punta, formant un angle de 90° i que s'utilitza quan hom vol subjectar un objecte (per ex. un quadre) en una paret o material semblant.
Si la punta que es clava al material és roscada, aleshores s'anomena cargol de ganxo.

## Ús

Normalment s'utilitza en algun parament vertical, clavant-la directament sobre la superfície on es vol fixar o bé dins d'un forat prèviament realitzat, caragolant-se en un tac de plàstic, o també damunt una peça de fusta prèviament paredada.
Una vegada fixada, la punta lliure ha de quedar de forma vertical, encarada cap a dalt, de forma que s'hi pot penjar qualsevol cosa que tingui una anella o una armella; un fil, un cable o un cordill; o bé un forat.
És força habitual trobar-la subjectant quadres, tapes d'interruptors elèctrics, petits armaris, farmacioles, miralls, elements decoratius, garlandes, etc.

## Vegeu també

* Pern, vis per a peces de gran volum.
* Rosca Whitworth
* Rosca mètrica
* Rosca
* Gafa (construcció)
* Clau (estri)
* Tornavís
* Armella
* Vis Pozidriv

## Referències

* ↑ «Optimot. Consultes lingüístiques - Llengua catalana». [Consulta: 19 desembre 2021].
* ↑ DCVB: escàrpia
* ↑ escàrpia a Optimot
* ↑ «Escàrpia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «Optimot. Consultes lingüístiques - Llengua catalana-Cargol de ganxo». [Consulta: 19 desembre 2021].
Viccionari
# Gabrielle Beaumont

Gabrielle Beaumont (Londres, 7 d'abril de 1942 - Fornalutx, Mallorca, 8 d'octubre de 2022) és una escriptora i directora de cinema.
Les seves obres com a directora inclouen Hill Street Blues a Star Trek: The Next Generation i He's My Girl. Es va convertir en la primera dona a dirigir un episodi de Star Trek, amb l'episodi "Booby Trap". És més coneguda per dirigir, escriure i produir l'especial de televisió Diana: The People's Princess. Ella i l'actor/escriptor Olaf Pooley han contribuït a The Godsend, una versió cinematogràfica de Bernard Taylor. Pooley va escriure el guió per la pel·lícula mentre Beaumont la va dirigir. La parella es casava el 1982 però després es van separar. Anys després, es va casar amb el cineasta Michael J. Davis, que va morir el 2008.

## Nominacions

* Primetime Emmy a la millor direcció en sèrie dramàtica per Hill Street Blues (1986).

## Filmografia selecta

* Diana: A Tribute to the People's Princess (1998) (telefilm)
* Beastmaster III (1996) (Telefilm)
* The Other Woman (1995) (Telefilm)
* Moment of Truth: Cradle of Conspiracy (1994) (Telefilm)
* Fatal Inheritance (1993)
* Riders (1993) (Telefilm)
* He's My Girl (1987)
* Gone Are the Dayes (1984) (Telefilm)
* Secrets of a Mother and Daughter (1983) (Telefilm)
* Death of a Centerfold (1982) (Telefilm)
* The Godsend (1980)

## Referències

* ↑ Hayward, Anthony «Gabrielle Beaumont obituary» (en anglès). The Guardian, 19-12-2022. ISSN: 0261-3077.
* ↑ Tonks, Owen. «Prolific primetime television director Gabrielle Beaumont dies aged 80» (en anglès). Daily Mail, 15-12-2022. [Consulta: 12 febrer 2024].
* ↑ Gabrielle Beaumont, Yahoo! TV
* ↑ «Hanelle Culpepper Chosen To Direct Star Trek Picard Show Premiere Episodes». TrekMovie.com, 01-03-2019 [Consulta: 9 juny 2020].
* ↑ Gabrielle Beaumont Biography (1942-), Film Reference
# Cantó de Soyaux

El cantó de Soyaux és un cantó francès del departament del Charente, situat al districte d'Angulema. Té 5 municipis i el cap és Soyaux.

## Municipis

* Bois
* Dirac
* Garat
* Soyaux
* Vouzan
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1988 | Lucien Petit | SFIO, després PS |
| 1988- | Abel Migné | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Monema

Un monema és una unitat de divisió de la paraula en partícules que aporten un matís de significat determinat, sigui gramatical o lèxic.
Els monemes es divideixen en dependents o independents segons si poden formar paraules ells sols; així "la" és independent mentre que "ferr-" no ho és.
A més a més, un monema pot ser lexema o arrel si aporta la part principal del significat de la paraula i morfema en cas contrari. Els morfemes porten la informació referent a la morfologia de la paraula, a banda del sentit específic que puguin tenir. Per exemple en la paraula "tauleta", "taul-" és el lexema i "-eta" un morfema que indica alhora que és un nom i un diminutiu. Alguns anomenen afixos als morfemes que aporten aquests dos tipus d'informació i reserven el nom de morfemes per als que només tenen dades gramaticals (com podria ser la S del plural, per exemple).
Segons la seva posició, els afixos poden ser prefixos (es col·loquen abans del lexema), infixos i interfixos (enmig) i sufixos (al final). Una paraula pot tenir més d'un afix, depenent del seu procés de formació. L'ús de monemes permet enriquir el vocabulari d'una llengua creant noves paraules a partir de les ja existents.

## Vegeu també

* Fonema
* Lexema

## Referències

* ↑ «Monema». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Monema». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Monema». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Samarra (indumentària)

La samarra o el gec de pastor, és una peça de roba d'abrigar feta de pell amb la seva llana o pèl, normalment de carner o xai, utilitzada per protegir-se del clima fred o de la pluja.
En algunes regions d'Espanya s'acostuma a usar com ara sinònim de samarreta o jaqueta.

## Característiques

Tradicionalment acostumava a usar-se sense mànigues, encara que avui en dia es poden trobar amb elles, tant llargues com curtes; és oberta per davant i es tanca mitjançant botons, cremallera o qualsevol altre sistema similar.

## Ús

De temps ancestral usada per pastors i llauradors per protegir-se del fred, avui en dia també s'usa com a complement estètic. Una peça similar s'utilitza a Alentejo al sud de Portugal, nomenada també Samarra, es fa de llana amb un coll pelut i de color normalment foscs.

## Tipus

Aquesta peça de roba es pot classificar segons:
* el tall: si és de màniga llarga, de màniga curta, sense mànigues
* la composició: si està feta de llana, pell, polièster, acrílic, etc.

## Referències

* ↑ «Trajes de Portugal: samarra» (en portuguès). Trajesdeportugal. [Consulta: 20 desembre 2015].
# Escàs

Escàs és un poble del terme municipal de Rialp, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic municipi de Surp.
És situat a 1.003,1 m alt, en un coster a l'esquerra del Riu de Caregue, a llevant del lloc on aquest riu es troba amb lo Rialbo per tal de formar el Riu de Sall.
El poble té l'església de Santa Coloma, sufragània de Sant Martí de Caregue.

## Etimologia

Joan Coromines atribueix l'origen d'Escàs no a l'adjectiu romànic escàs (avar, mesquí), sinó a una arrel basca, aska (vall, fossat, pastera...) amb el sufix -asse (paratge).

## Geografia
### El poble d'Escàs
#### Les cases del poble

| Casa Donzell Casa Cardaire Casa Casó Casa Coix | Casa Lendo Casa Jana Casa Madó Casa Guinsall | Casa Poblaire Casa Peritx Casa Pulit Casa Peró |

## Història
### Edat antiga

Procedeix d'Escàs una destral de pedra polida, neolítica, conservada a la col·lecció Sala Molas de Vic.

### Edat moderna

En el fogatge del 1553, Scas declara 8 focs laics, uns 40 habitants.

### Edat contemporània

Pascual Madoz dedica un article del seu Diccionario geográfico... a Escàs. Hi diu que és una localitat amb ajuntament situada en el vessant d'una muntanya elevada amb exposició al sud; la combaten tots els vents. El clima hi és una mica fred, i produeix inflamacions i pulmonies. Tenia en aquell moment 9 cases i una font per a provisió dels seus habitants. L'església de Santa Coloma és annexa de la de Caregue. Les terres són fluixes, pedregoses i muntanyoses, en general de mala qualitat, i a la part nord hi ha alguns boscos poblats de pins. S'hi collia sègol, fenc, patates i mongetes. S'hi criava bestiar vacum i de llana. Hi havia caça de conills, llebres i perdius i pesca de truites. Comptava amb 7 veïns (caps de casa) i 43 ànimes (habitants).

## Referències

* ↑ Coromines 1995.
* ↑ Montaña 2004.
* ↑ Jaume Vidal, Arnau Montaner, Joan Donzell, Pere Massa, Montserrat Millà, Salvador Joanico, Joan Pere i Arnau lo Moliner. Iglésias 1981, p. 70.
* ↑ Madoz 1845.

## Bibliografia

* Coromines, Joan. «Escàs». A: Onomasticon cataloniae. IV D - J. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i Caixa d'Estalvis i Pensions de Barcelona La Caixa, 1995. ISBN 84-7256-825-3.
* Iglésies, Josep. El Fogatge de 1553. Estudi i transcripció. II. Barcelona: Fundació Salvador Vives Casajoana, 1981. ISBN 84-232-0189-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Surp». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
* Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario Topográfico, 1845. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz, V. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5.
* Montaña, Silvio. Noms de cases antigues de la comarca del Pallars Sobirà. Espot: Silvio Montaña, 2004. ISBN 84-609-3099-8.

## Enllaços externs

* Escàs en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Viccionari
# Gaeltacht an Láir

Gaeltacht an Lair és una àrea Gaeltacht (amb predomini del gaèlic irlandès) al centre del comtat de Donegal. El centre és la vila de Baile na Finne i s'estén cap al sud fins a Gleann Colm Cille i al nord fins a Fanad i Rosguill. Té aproximadament 7.000 habitants dels quals 2.000 parlen irlandès.

## Baile na Finne

Hi ha uns 1.200 habitants dels quals 500 són parlants d'irlandès diàries.
Hi ha les següents EDs (Divisions Electorals) al voltant de Baile na Finne:
* Baile Na Finne (296) (59%)
* Mín An Lábáin (51) (3%)
* Suí Corr (14) (71%)
* Mín Charraigeach (11) (9%)
* An Clochán (488) (38%)
* An Ghrafaidh (192) (56%)
* Gleann Léithín (167) (57%)

## Gleann Colmcille

Hi ha 3.000 habitants dels quals 850 parlen irlandès quotidianamente.
Hi ha les següents EDs (Divisions Electorals) al voltant de Gleann Colmcille:
* Gleann Colmcille (689) (37%)
* Malainn Bhig (377) (26%)
* Cill Ghabhlaigh (374) (36%)
* Cro Chaorach (134) (19%)
* Cill Cartaigh (627) (22%)
* An Leargaidh Mhor (378) (27%)
* Inis Caoil (112) (18%)
* Gleann Gheis (154) (16%)
* Maol Mosog (137) (13%)
* Ard an Ratha (52) (13%)
* Na Gleannta (115) (13%)

## Fanad / Rosguill

Hi ha 2.500 habitants dels quals 650 parlen irlandès.
La vila de Carrig Airt és al centre de la Gaeltacht més septentrional d'Irlanda. Cobreix la major part de les àrees de Fanad i Rosguill.
Hi ha les següents EDs (Divisions Electorals) al voltant de Carrig Airt:
* Carraig Airt (382) (17%)
* Fanad (711) (30%)
* Rosguill (782) (33%)
* Creamghort (281) (20%)
* Grianphort (19) (15%)
* An Cheathru Chaol (20) (10%)
* Cnoc Colbha (110) (10%)
* Loch Caol (34) (20%)
* An Tearmann (183) (21%)
* Crioch na Smear (38) (13%)
* Dun Fionnachaidh (58) (8%)
* Caislean na dTuath (34) (2%)

## Vegeu també

* Gaeltacht Cois Fharraige
* Conamara Theas
* Joyce Country
* Gaoth Dobhair
* Na Rosa
* Cloch Cheann Fhaola
* Gaeltacht Corca Dhuibhne
* Gaeltacht Iorrais agus Acaill

## Enllaços externs

* Definició de la Gaeltacht an Lair Arxivat 2012-07-28 a Wayback Machine.
* Gaeltacht Irish language use 2007
# Ain Orma

Ain Orma (en àrab عين عرمة, ʿAyn ʿUrma; en amazic ⵄⵉⵏ ⵄⵯⵕⵎⴰ) és una comuna rural de la prefectura de Meknès, a la regió de Fes-Meknès, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 3.495 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Cantó de Stains

El cantó de Stains és un antic cantó francès del departament de Sena Saint-Denis, que estava situat al districte de Saint-Denis. Incloïa el municipi de Stains.
Al 2015 va desaparèixer i el seu territori va passar a formar part del nou Cantó de Saint-Denis-2.

## Municipis

* Stains

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1976 | Louis Bordes | PCF |
| 1976-1998 | Colette Coulon | PCF |
| 1994-2001 | Patrice Charrié | PCF |
| 2001- | Azzédine Taïbi | PCF |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 27.503 | 32.169 | 35.545 | 36.079 | 34.879 | 32.839 | 33.829 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Montserrat Vilà i Planella

Montserrat Vilà i Planella (Figueres, 1964) és una ecòloga que estudia principalment els factors biològics i ambientals que determinen la presència i l'èxit de les plantes invasores, així com els seus impactes ecològics i econòmics. Va fer el doctorat al Centre de Recerca Ecològica i Aplicacions Forestals (CREAF), de la Universitat Autònoma de Barcelona, sota la direcció del Dr. Jaume Terradas, i va presentar la tesi l'any 1993. Entre 1994 i 1996 va treballar com a investigadora post-doctoral a la universitat de Berkeley (Califòrnia). Posteriorment, va treballar com a professora de recerca associada al CREAF i va impartir classes a la Universitat de Barcelona, tot mantenint una estreta vinculació amb la universitat de Berkeley. L'any 2006 va començar a treballar a la Estación Biológica de Doñana, on des de 2010 és professora d'investigació i des del 2012 fins al 2015 en va ser directora adjunta. El 2017 i 2018 va coordinar avaluacions i seguiments de l'àrea de biologia vegetal, animal i ecologia en l'Agència Estatal d'Investigació. Des de 2017 fins a l'actualitat (2020) és membre del comité científic per la flora i la fauna del Ministerio para la Transición Ecológica.
Ha publicat més de 170 articles SCI, co-editat 7 llibres i esrit més de 40 capítols per llibres. El 2014 va ser una de les 47 persones de nacionalitat espanyola escollides Highly cited researcher, la llista de l'agència Thomson Reuters on figuren els científics més citats dels últims 10 anys. Des de 2014 fins a 2019, ha figurat cada any en el llistat Highly cited researchers.
El febrer del 2023 fou escollida membre de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals d'Espanya.

## Referències

És membre de l'Institut d'Estudis Catalans.
* 1 2 «Montserrat Vilà, detective de plantas». Casa de la ciencia. Arxivat de l'original el 2016-01-29. [Consulta: 23 gener 2016].(castellà)
* 1 2 3 «Montserrat Vilà».(anglès)
* ↑ «Comité científico». Ministerio para la Transición Ecológica.(castellà)
* ↑ «Short CV». Montserrat Vilà, 01-12-2018.(anglès)
* ↑ «Highly cited researchers». Thomson Reuters.(anglès)
* ↑ «47 españoles entran en la lista de los 3.000 investigadores más importantes del mundo». 20 minutos, 29-06-2014.(castellà)
* ↑ «Archived Lists». Clarivate analytics, 2018. Arxivat de l'original el 2018-08-31. [Consulta: 13 octubre 2018].(anglès)
* ↑ «Josep Peñuelas apareix a la llista de científics més influents del món». CREAF - El Blog, 27-11-2017.(anglès)
* ↑ «Highly Cited Researchers 2019». CSIC.
* ↑ «Elegidos nueve nuevos miembros en la Real Academia de Ciencias». Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, 22-02-2023. [Consulta: 8 desembre 2023].
* ↑ Andreu, Jara; Planella, Montserrat Vilà i; Vilalta, Joan Pino i «Anàlisi preliminar de la percepció i la gestió de les invasions vegetals en espais naturals protegits de Catalunya». Butlletí de la Institució Catalana d'Història Natural, 11-07-2008, pàg. 145–164. ISSN: 2013-3987.

## Enllaços externs

* Pàgina web del grup d'investigació (anglès)
* Estación Biológica de Doñana (castellà)
# Roc Alabern i Borrull

Roc Alabern i Borrull (Terrassa, 1945 - Fonteta, 2003) va ser un artista català.
Els seus orígens van estar lligats a la representació pictòrica del paisatge i va evolucionar cap a l'abstracció geomètrica fins a arribar a fusionar la natura i l'ordre. Va fer diverses exposicions, més de la meitat en diversos espais de Terrassa, Barcelona i Girona, però també a Londres, Mèxic o Denver, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Catalans, Institut d'Estudis. Les galeries catalanes de ciutadans il·lustres i la memòria col·lectiva. Institut d'Estudis Catalans, 2022-01-17, p. 79. ISBN 978-84-9965-633-5.
* ↑ Terrassa, Museu de. Gabinet de col·leccionista: Del 28 de juny de 2017 al 2 de setembre de 2018. ohDigital, 2018-04-11, p. 260.
* ↑ Cadena, Josep Maria. «Roc Alabern, un rebel reivindicat a Terrassa» (en castellà). El Periódico. Arxivat de l'original el 2020-01-13. [Consulta: 13 gener 2020].
* ↑ «Exposición Roc Alabern (2019) | Teatre Gaudí Barcelona» (en castellà). [Consulta: 13 gener 2020].
* ↑ «L'amistat de Roc Alabern i Ignació Valle arriba al Castell Palau». [Consulta: 15 gener 2020].
* ↑ Exposicions Roc Alabern. Serra d'or. Abadia de Montserrat, 1978, p. 185.
* ↑ Its authors (en anglès). Catalonia Today. American Institute for Catalan Studies, 1989, p. 3.
* ↑ «Currículum». rocalabern.com. [Consulta: 2024].

## Enllaços externs

* Web que conté els 40 quaderns de l'autor. (no utilitzar navegador chrome)
# Escàpula (cognomen)

Escàpula (llatí: Scapula 'espatla') fou un cognom romà. El portaren els personatges següents:
* Tit Quinti Escàpula, militar romà, destacat pompeià.
* Publi Ostori Escàpula, cònsol sufecte el 46 i governador de Britànnia.
* Publi Ostori Escàpula el Jove, fill de l'anterior.
* Publi Juli Escàpula Tertul Prisc, cònsol el 195.
# Bufó

Un bufó a l'edat mitjana era una persona encarregada de fer riure els reis i la cort. Molts dels bufons tenien anomalies físiques i se'ls permetia la sàtira de temes prohibits als altres, podien anar vestits com els pallassos i acumular poder per la proximitat als governants.
Es té constància que ja hi havia bufons a les antigues corts persa, faraònica egípcia, i entre els grecs i romans a l'època antiga. L'antecedent mitològic del bufó és la figura de Momus, que divertia els déus de l'Olimp. La figura del bufó té les seves arrels a les festivitats clàssiques que permetien alterar l'ordre establert de forma momentània, com les celebracions dionisíaques que van desembocar al Carnestoltes. Els bufons, però, podien actuar tot l'any.
Van inspirar alguns personatges de la de la Commedia dell'Arte i la figura del graciós a la literatura. Un dels bufons més famosos ha estat el francès Triboulet, que va inspirar obres com el Rigoletto de Verdi, entre d'altres. Els seus vestits representen l'arquetip del bufó (amb barret de tres puntes, cascavells i ceptre), que apareix a la carta del Tarot del bufó.
Actualment el bufó ha tornat a prendre rellevància a les arts escèniques, considerat de vegades la part fosca (nas negre) del pallasso, el clown àcid o no-innocent, o un sinònim de clown, segons les escoles. El personatge sol estar basat en el mateix intèrpret i la imatge és molt cuidada. Solen tenir una sòlida formació de teatre físic, teatre gestual i mim, i molt sovint també de dansa contemporània, música, màscares, titelles, acrobàcia i altres especialitats tradicionals de circ que inclouen als seus espectacles, que solen ser per a adults i de gran força dramàtica.

## Corona d'Aragó

Hi ha documents del bufó Antoni Tallander (anomenat Mossèn Borra) al servei de Ferran I d'Aragó.

## Referències

* ↑ Watson, Foster. Les Relacions de Joan Lluís Vives amb els anglesos i amb Anglaterra. Institut d'Estudis Catalans, 1918, p. 242–. GGKEY:YD0672BHGQ6.
* ↑ Tres cartas autógrafas e inéditas de Antonio Tallander, Mossén Borra, maestro de los albardanes de D. Fernando el de Antequera, y algunos documentos desconocidos relativos al mismo personaje [edición por Manuel de Bofarull y de Sartorio ]
# Genís Guàrdia i Roca

Genís Guàrdia i Roca (Montornès del Vallès, 1865 – Vallromanes, 1935) va ser el primer alcalde de Vallromanes.
De professió pagès, descendia d'una família propietària rural. Va ser el primer alcalde que va tenir la població de Vallromanes quan s'independitzà de Montornès del Vallès, municipi al qual pertanyia. Guàrdia ocupà el càrrec del 18 d'agost del 1933 fins a l'1 de febrer del 1934.
Exercí de sagristà de l'església parroquial de Sant Vicenç. També va ser president del sindicat agrícola, que amb el temps esdevindria l'actual "Cooperativa Agrària i Forestal".

## Vegeu també

* Can Genís Paret

## Enllaços externs

* Fitxa biogràfica