OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Parc Nacional de Washington Slagbaai

El parc nacional de Washington Slagbaai (en papiament: Parke Nashonal Washington Slagbaai) és una reserva ecològica situada a la part del nord-oest de l'illa caribenya de Bonaire, un municipi especial dels Països Baixos. El parc està administrat per la institució STINAPA Bonaire. Establert el 1969, Washington Slagbaai fou la primera reserva natural que es va crear a les desaparegudes Antilles Holandeses, cobrint aproximadament una cinquena part de l'illa de Bonaire.
Cobreix 5643 hectàrees, i està situat al nord-oest de l'illa. La zona està composta de dunes de sorra, platges, manglars, llacs d'aigua salada i un bosc. Les salines de Slagbaai també són a la Convenció de Ramsar des del 1971 i estan designades com a àrea protegida.
La flora comprèn aproximadament 340 espècies, moltes de les famílies de plantes (al voltant del 40%) tenen una única espècie. Les salines estan ocupades principalment pels flamencs. Entre les espècies de lloros més importants hi ha el lloro de front groc; les probabilitats que sobrevisquin les cries al niu són baixes.

## Galeria

* Ruïnes de les plantacions.
* Flamencs del Carib al parc.
* Oficina del superintendent del parc.

## Referències

* ↑ «Netherlands Antilles». [Consulta: 14 febrer 2016].
* ↑ «STINAPA TA INFORMA». [Consulta: 14 febrer 2016].
* ↑ «Extra2012». [Consulta: 14 febrer 2016].
* 1 2 3 «Washington Park Bonaire». Arxivat de l'original el 2008-12-21. [Consulta: 14 febrer 2016].

## Vegeu també

* Mar Carib
* Petites Antilles
# Mea culpa (sèrie)

Mea culpa va ser una sèrie setmanal de televisió xilena creada per Carlos Pinto. La sèrie ser estrenada al Televisión Nacional de Chile.

## Referències

* ↑ «"Mea Culpa" revive su éxito en el trasnoche de la cuarentena soychile.cl». [Consulta: 19 juliol 2020].
# Jaume Martorell

Jaume Martorell era el quart fill dels set fills de Francesc Martorell i la seua esposa, Damiata, a més de Galceran, Joanot, l'escriptor (±1413 - 1468), Jofre, Isabel, Aldonça i la petita Damiata.
Entre els anys 1435 i 1440 Jaume Martorell fou senyor de Masserof, que actualment és una partida situada al terme municipal de Xaló, a la comarca alacantina de la Marina Alta. Aquesta possessió la perdé a causa d'un deute contret amb Mateu Pujades, veí de la ciutat de València, conseller i tresorer reial, que es convertí així en el nou senyor de Masserof. En aquell temps, Masserof comptava amb una comunitat musulmana pròpia, sotmesa a una forta pressió econòmica, com el demostra el fet que els masserofencs foren obligats a pagar el deute de Jaume. Davant de tals abusos, un vassall de l'època tenia dues alternatives: o acceptar-ho resignadament o posar-se sota la protecció d'un senyor més benèvol. La mà d'obra era tan escassa aleshores que era freqüent que el senyor d'acollida es negués a tornar el vassall fugit, tot i les insistents reclamacions del seu legítim senyor.
Els tres germans, Joanot, Galceran i Jaume, dins del llinatge dels Martorell van desenvolupar un paper més actiu i decidit en la defensa dels interessos familiars. Els constants enfrontaments dels tres germans amb Gonçal d'Íxer, Comanador de Muntalbà, feren que el Governador del regne de València instés a les dues parts a buscar una solució pacífica al conflicte sobre la possessió de Llíber, que pertanyia a en Galceran Martorell i el Comanador l'havia adquirida en subhasta pública, promoguda pels creditors d'aquell. Els Martorell no li reconeixien cap efecte jurídic, perquè consideraven que la venda de Llíber havia estat deshonesta.
La relació de Jaume amb Joanot era especialment bona: quan era absent del regne, Jaume es convertia en el seu procurador. Però, també ho era de Galceran, que en un document que data del dia 21 de juliol de 1439, el nomenà procurador seu a fi que signés una treva amb Ausiàs March. Aquesta treva es materialitzà nou dies després en un interessant document notarial, en què s'exposaven les condicions de l'acord i s'establia, a més, el pagament d'una multa de 5000 florins per a l'infractor.

## Renúncia de drets hereditaris

El dia 19 de setembre de l'any 1444 Jaume Martorell renuncià a qualsevol dret que li pogués correspondre en virtut del testament del seu pare, Francesc Martorell, i li'ls transmeté per donació pura i simple a Gonçal d'Íxer. Amb aquesta renúncia Gonçal pretenia impedir que al futur prosperassen reclamacions judicials contra la seua titularitat dominical sobre la Vall de Xaló.

## Referències

* ↑ Alemany, Rafael; Ferrando i Francés, Antoni. «Del Tiran de 1460-64 al Tirant del 1490». A: Actes del Novè Col·loqui Internacional de Llengua i Literatura Catalanes. vol. II. Alacant-Elx. 1993: L'Abadia de Montserrat, 1991, p. 35. ISBN 9788478264650.
# Resolució 1551 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1551 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 9 de juliol de 2004. Després de recordar les resolucions 1031 (1995), 1088 (1996), 1423 (2002) i 1491 (2003) sobre els conflictes a l'antiga Iugoslàvia, el Consell va ampliar el mandat de la Força d'Estabilització (SFOR) a Bòsnia i Hercegovina per un nou període de sis mesos i dona la benvinguda al desplegament d'EUFOR Althea a la fi del mandat de la SFOR.

## Resolució
### Observacions

El Consell de Seguretat va subratllar la importància de l'aplicació de l'acord de Dayton i va acollir les contribucions de la SFOR, l'Organització per a la Seguretat i la Cooperació a Europa i altres organitzacions internacionals. La situació va continuar constituint una amenaça per a la pau i la seguretat i el Consell estava decidit a promoure una solució pacífica del conflicte. A més, va assenyalar que la Unió Europea tenia la intenció de llançar una missió de seguiment amb un component militar a partir de desembre de 2004.

### Actes

Actuant ambsota el Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides, el Consell recorda a les parts en l'acord de Dayton la seva responsabilitat d'aplicar l'acord. Va subratllar el paper de l'Alt Representant per a Bòsnia i Hercegovina per supervisar la seva implementació. També va concedir importància a la cooperació amb el Tribunal Penal Internacional per a l'antiga Iugoslàvia.
El Consell de Seguretat va felicitar els països que participaven en la SFOR i els va autoritzar a continuar les seves operacions durant sis mesos addicionals; al mateix temps que va acollir amb beneplàcit l'establiment d'una missió de seguiment des de desembre de 2004 per la Unió Europea. També va autoritzar l'ús de mesures necessàries, incloent l'ús de la força i defensa pròpia, per assegurar el compliment dels acords i la seguretat i la llibertat de moviment del personal de la SFOR. Tots els acords s'aplicaran a la missió de seguiment.
La resolució també va donar la benvinguda al desplegament de la Missió de Policia des de l'1 de gener de 2003, que havia reemplaçat la Missió de les Nacions Unides a Bòsnia i Hercegovina. Finalment, va demanar al Secretari General Kofi Annan que informés sobre el progrés realitzat per les parts cap a l'aplicació dels seus acords de pau.

## Referències

* ↑ «Security Council authorises NATO force in Bosnia and Herzegovina for further six months, welcomes European Union follow on mission». United Nations, 09-07-2004.
* ↑ «Security Council authorizes 6-month extension of NATO force in Bosnia». United Nations News Centre, 09-07-2004.
* ↑ Reichard, Martin. The EU-NATO relationship: a legal and political perspective. Ashgate Publishing, Ltd, 2006, p. 257. ISBN 9780754647591.
* ↑ Blokker, Niels; Schrijver, Nico. The Security Council and the use of force: theory and reality—a need for change?. Martinus Nijhoff Publishers, 2005, p. 23. ISBN 978-90-04-14642-6.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1501 a la 1600 (2003 - 2005)
* Guerra de Bòsnia

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Knipowitschia ephesi

Knipowitschia ephesi és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Turquia.

## Referències

* ↑ Iljin B. S. 1927. Keys to the gobies (Fam. Gobiidae) of the Sea of Azov and the Black Sea. Preliminary communication. Trudy Az.-Chern. Nauch. Prom. Eksp. v. 2. 128-143.
* ↑ «Knipowitschia ephesi». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Crivelli, A.J. 1996. The freshwater fish endemic to the Mediterranean region. An action plan for their conservation. Tour du Valat Publication, 171 p.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Miller, P.J. 1986 Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Atenodor de Clítor

Atenodor de Clítor (grec antic: Ἀθηνόδωρος) va ser un escultor grec nascut a Clítor, Arcàdia de final del segle v aC. Va ser deixeble de Policlet, un dels escultors grecs més importants de l'antiguitat. Va esculpir les estàtues de Zeus i Apol·lo que els espartans van dedicar al temple de Delfos després de la batalla d'Egospòtamos. També va ser admirat perquè va fer estàtues de dones distingides.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionari of greek and roman biography and mithology. Vol. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 404.
# John Lightfoot (biòleg)

John Lightfoot FRS (Newent, 9 de desembre de 1735 – Uxbridge, 20 de febrer de 1788) va ser un botànic anglès.
Nasqué a Newent, Gloucestershire i es va formar al Pembroke College d'Oxford.
Lightfoot va ser Rector de Gotham i capellà i bibliotecari de Margaret Bentinck duquessa de Portland. També va ser coadjutor de Colnbrook, Bucks i Uxbridge, a Middlesex.
Va ser l'autor de Flora Scotica (2 volums, 1777) i An Account of Some Minute British Shells, Either not Duly Observed, or Totally Unnoticed by Authors (1786). (informe sobre conquillesbritàniques)
Morí a Uxbridge i va ser enterrat a Cowley, Middlesex.
La seva signatura abreujada com a botànic és: Lightf.

## Referències

* The Linnean Society of London
* ↑ http://www2.royalsociety.org/DServe/dserve.exe?dsqIni=Dserve.ini&dsqApp=Archive&dsqCmd=Show.tcl&dsqDb=Persons&dsqPos=0&dsqSearch=%28Surname%3D%27lightfoot%27%29%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Medalla d'Andalusia

La Medalla d'Andalusia és un títol honorífic creat per la Junta d'Andalusia en 1985 i regulat pel Decret 117/85, de 5 de juny que té per objecte reconèixer «les accions, serveis i mèrits excepcionals o extraordinaris realitzats en temps de pau per ciutadans, grups o Entitats andalusos, espanyols o estrangers» que representin «l'exercici de virtuts individuals o col·lectives que tinguin com a referència la solidaritat i el treball en benefici dels altres ciutadans».
Les Medalles s'atorguen previ expedient de la Conselleria de Presidència on han de constar fefaentment els mèrits que concorren en els beneficiaris. Es concedeixen un màxim de deu medalles de forma anual cada 28 de febrer, durant els actes oficials del Dia d'Andalusia. Els distingits adquireixen el tractament d' Il·lustríssim Senyor. És el segon títol de major rang que atorga la Junta d'Andalusia, per darrere de la condecoració de Fill Predilecte d'Andalusia.

## Guardonats

* Llista de premiats amb la Medalla d'Andalusia

## Vegeu també

* Fill Predilecte d'Andalusia
* Condecoracions d'Espanya
* Andalusia

## Referències

* ↑ http://www.juntadeandalucia.es/boja/1985/78/1
* ↑ http://www.juntadeandalucia.es/boja/2005/40/1

## Enllaços externs

* Junta d'Andalusia: Regulació de la concessió de Medalles d'Andalusia
* Junta d'Andalusia: Històric de Medalles d'Andalusia
# Jesús Garay

Jesús Garay és el nom dels següents personatges:
* Jesús Nicolás F. Garay (Santander, 1949), director de cinema espanyol
* Jesús Garay Vecino (Bilbao, 1930 - Bilbao, 1995), futbolista espanyol
# Resolució 1553 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1553 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 29 de juliol de 2004. Després de recordar les resolucions anteriors sobre Israel i el Líban, incloses les resolucions 425 (1978), 426 (1978) i 1524 (2004), el Consell va decidir ampliar el mandat de la Força Provisional de les Nacions Unides al Líban (UNIFIL) durant sis mesos més fins al 31 de gener de 2005.

## Resolució
### Observacions

El Consell de Seguretat va recordar la conclusió del secretari general Kofi Annan que Israel havia retirat les seves forces del Líban a partir del 16 de juny de 2000, d'acord amb la Resolució 425. Va subratllar la naturalesa temporal de l'operació de la UNIFIL i va assenyalar que havia completat dues de tres parts del seu mandat, tot expressant preocupació per una potencial escalada de la tensió.

### Actes

El Govern del Líban va donar la benvinguda a les mesures adoptades per restablir la seva autoritat al sud del Líban a través del desplegament de les forces libaneses. Es va instar a les parts a garantir la plena llibertat de circulació de la UNIFIL i garantir la seva seguretat. Tant Israel com el Líban van ser convocats a complir els compromisos per respectar la línia de retirada identificada per les Nacions Unides i foren condemnades totes les violacions aèries, marítimes i terrestres de la línia, a més de mostrar la preocupació del Consell.
La resolució recolza els esforços de la UNIFIL per supervisar les violacions de la línia de retirada i pel desminatge, fomentant la necessitat de proporcionar mapes de la ubicació de mines terrestres. Es va demanar al Secretari General que continués les consultes amb el govern libanès i els països que aporten contingents sobre l'aplicació de la resolució actual. A més, el va dirigir a informar sobre les activitats de la UNIFIL i sobre les tasques realitzades per l'Organisme de les Nacions Unides per la Vigilància de la Treva (UNTSO).
Finalment, la resolució va concloure subratllant la importància d'una pau justa i duradora a l'Orient Mitjà basada en les resolucions pertinents del Consell de Seguretat, incloses les 242 (1967) i 338 (1973).

## Referències

* ↑ «Security Council extends Lebanon force until 31 January 2005». United Nations, 29-07-2004.
* ↑ United Nations. Yearbook of the United Nations 2004. United Nations Publications, 2006, p. 511. ISBN 978-92-1-100966-8.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1501 a la 1600 (2003 - 2005)
* Conflicte del sud del Líban (1985-2000)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Enrique Pérez de Guzmán el Bueno

Enrique Pérez de Guzmán el Bueno (Còrdova, 1826-Madrid, 1902)va ser un aristòcrata, polític i periodista espanyol, d'ideologia republicana federal. Va ser diverses vegades diputat a Corts durant el Sexenni Democràtic.

## Biografia

Va néixer en Còrdova el 14 de juliol de 1826. Va estudiar Filosofia i Lleis a la Universitat de Sevilla. En la seva carrera política va ser diverses vegades diputat a Corts: al maig de 1869 va obtenir escó per Barcelona en substituir Joan Tutau i Vergés. A les eleccions de 1871 va obtenir acta de diputat pel districte de Còrdova, que va repetir en les de agost de 1872. A les de maig de 1873, ja durant la Primera República, va obtenir escó per Càceres.
Marquès de Santa Marta, fou col·laborador dels diaris La República Federal i La República Ibérica,, a més de sostenir durant uns anys al periòdic federal La República. Va ser membre de la francmaçoneria i va exercir com a sobirà gran maestre del Gran Consell General Ibèric entre 1890 i 1893. Mort el 4 de març de 1902 en Madrid, va ser enterrat al cementiri de San Isidro.

## Notes

* ↑ En aquestes eleccions de març de 1871 va ser també elegit diputat pel districte avilès d'Arenas de San Pedro, però va preferir l'acta de Còrdova.
Aquest article és una obra derivada d' Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX, una obra de Manuel Ossorio y Bernard publicada a Espanya en 1903, disponible sense restriccions conegudes de dret d'autor. Aquesta obra derivada es troba disponible sota les llicències GNU Free Documentation License i Creative Commons Atribución-CompartirIgual 3.0 Unported.

## Referències

* ↑ Vera y González, 1894, p. 25.
* ↑ Vera i González, 1894, p. 34.
* ↑ «Perez de Guzmán, Enrique. Elecciones 15.1.1869». Buscador histórico de diputados 1810-1977. Congreso de los Diputados.
* ↑ «Perez de Guzmán, Enrique. 28. Elecciones 8.3.1871». Buscador histórico de diputados 1810-1977. Congreso de los Diputados.
* ↑ «Perez de Guzmán, Enrique. 27. 28. Elecciones 8.3.1871». Buscador histórico de diputados 1810-1977. Congreso de los Diputados.
* ↑ «Perez de Guzmán, Enrique. 30. Elecciones 24.8.1872». Buscador histórico de diputados 1810-1977. Congreso de los Diputados.
* ↑ «Perez de Guzmán, Enrique. 31. Elecciones 10.5.1873». Buscador histórico de diputados 1810-1977. Congreso de los Diputados.
* ↑ Ossorio i Bernard, 1903, p. 343.
* ↑ Álvarez Lázaro, 2005, p. 145-146.
* ↑ Ossorio y Bernard, 1903, p. 343.
* 1 2 «El marqués viudo de Santa Marta». La Época, 18.581, 06-03-1902, pàg. 1. ISSN: 2254-559X.

## Bibliografia

* Álvarez Lázaro, Pedro F. La masonería, escuela de formación del ciudadano: la educación interna de los masones españoles en el último tercio de siglo XIX. Madrid: Universidad Pontificia Comillas, 2005. ISBN 84-8468-175-0.
* Ossorio y Bernard, Manuel. «Pérez de Guzmán el Bueno (Enrique)». A: Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta y litografía de J. Palacios, 1903.
* Vera y González, Enrique. Francisco Bueno. El Marqués de Santa Marta: estudio biográfico. Madrid: Imprenta de Dionisio de los Ríos, 1894.
# Julio César Abbadie

Julio César Abbadie (San Ramón, 7 de setembre de 1930 - Montevideo, 16 de juliol de 2014) fou un futbolista uruguaià. Durant la seva trajectòria professional va jugar al C.A. Peñarol, equip amb el qual va guanyar la Copa Libertadores i la Copa Intercontinental el 1966.
Abbadie també va jugar a Itàlia (des de 1956 a 1962) amb el Genoa CFC i el Lecco. En total va jugar 140 partits a la primera divisió i va marcar 31 gols. El 21 de desembre del 2004 va tornar després de 54 anys a Gènova, a l'Estadi Luigi Ferraris, durant el partit de segona divisió contra l'Empoli F.C.
Pel que fa a la selecció de futbol de l'Uruguai, Abbadie va jugar 27 partits i va participar en la Copa del Món de Futbol de 1954, marcant 2 gols contra Escòcia.

## Referències

* ↑ «Uruguay - Record International Players» (en anglès). Passo Alpuin, Luis Fernando, 11-05-2009. [Consulta: 9 novembre 2010].
* ↑ Julio Abbadie Fitxa i estadístiques a la FIFA
# Jordi Panyella Renom

Jordi Panyella Renom, conegut com a el «Pany» (Barcelona, 23 d'abril de 1916 - Badalona, Barcelonès, 14 de maig de 2008) fou un excursionista, escalador i alpinista català.
Format en el moviment escolta català, conegut com a «Pany», de molt jove va entrar en contacte amb la muntanya i formà part de l'anomenada Edat d'Or de l'escalada, al costat de Ferrera, Mallafré, Galilea, Sàrria, Millán o Bescós. Obrí moltes vies d'escalada a diferents massissos, preferentment a Montserrat i al Pedraforca. Fou membre fundador del Grup d'Alta Muntanya (GAM) i del Centre Acadèmic d'Escalada (CADE) (1942). També realitzà primeres absolutes als Pirineus. L'any 1955 feu la primera ascensió per la cara nord al penyal d'Ifac, al poble alacantí de Calp. A finals dels anys cinquanta es retirà progressivament de l'escalada. Va protagonitzar moltes i importants escalades, entre elles les primeres ascensions al Gegant Encantat, el Sentinella, el Dit, al Cap del Guerrer o l'Agulla Fina, a Montserrat. Al Pedraforca, tres vies porten el seu nom: la Pany i la Pany-Ferrera, ambdues obertes l'any 1941 al Pollegó Superior, i la Pany-Haus (Haus era el sobrenom de Jordi Casasayes, company seu en aquesta ocasió), oberta tres anys després a la paret sud del Pollegó Inferior, que va ser considerada com la més difícil escalada feta al Pedraforca fins aleshores. També són importants les seves ascensions als Pirineus, com la Torre de Góriz o la Bretxa de Rolando, i en els Mallos de Riglos, verticals formacions rocoses situades al costat del poble aragonès d'As Penyas de Riglos, on en 1942 va escalar la punta més alta del Mallo Firé formant cordada amb Mallafré, Blasi i Bou. En 1946 dues vies al Mallo Pisón, una de les quals, la xemeneia Pany-Haus, és una de les vies clàssiques de la zona. Posteriorment, el 1953 es va disposar, en companyia d'Ayats, Sales i Rosich, a escalar l'espectacular agulla del Puro, que pocs mesos abans se li havia resistit.
Pany es va mostrar pròdig en la realització d'escalades, però va escriure poques ressenyes per a donar a conèixer les seves impressions. Una de les poques excepcions és la seva col·laboració en el llibre Montserrat, de Llorenç Estivill, on al llarg de cinquanta-sis pàgines ressenya les vies d'escalada a quinze monòlits montserratins, cadascun representat per un esquemàtic dibuix seu.

## Referències

* 1 2 «Jordi Panyella Renom». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 Albesa i Riba, Carles «Jordi Panyella i Renom». Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 26 juliol 2020].
* ↑ «Jordi Panyella, por la vía directa a la leyenda». Desnivel, 19-05-2008 [Consulta: 26 juliol 2020].
# Opportune Aymadji

Opportune Aymadji (Txad) és una directora de cinema i política txadiana. És membre del Moviment de Salvació Patriòtica (MPS) a l'Assemblea Nacional.
El juliol de 2015, va intentar, sense èxit, convertir-se en secretària general regional del MPS per a Logone Oriental.

## Filmografia

* Tatie Pouvait Vivre, 1995.

## Referències

* ↑ Ramadji Florent Indinta «Tchad: Tractations pour la désignation du Secrétaire Général Régional du MPS du Logone Oriental» (en francès). Alwidha Info, 13-07-2015.
* ↑ Les cinémas d'Afrique: dictionnaire (en francès). Karthala Editions, 2000, p. 45, 560, 588, 590. ISBN 978-2-84586-060-5.

## Enllaços externs

* «Entrevista a Aymadji Opportune» (en francès). I know politics.
# Resolució 1555 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1555 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 29 de juliol de 2004. Després de recordar les resolucions anterior sobre la situació a la República Democràtica del Congo, incloses les resolucions 1493 (2003) i 1533 (2004) va ampliar el mandat de la Missió de les Nacions Unides a la República Democràtica del Congo (MONUC) fins l'1 d'octubre de 2004.
El Consell de Seguretat va reafirmar el seu suport al govern de transició de la República Democràtica del Congo i al procés de pau. Va expressar la seva preocupació per les tensions i les hostilitats a l'est del país, especialment els conflictes a la província d'Ituri, Kivu Nord i Kivu del Sud.
En ampliar el mandat de la MONUC, el Consell també va demanar al secretari general Kofi Annan que informés abans del 16 d'agost de 2004 sobre l'aplicació del mandat de la MONUC.

## Referències

* ↑ «Security Council extends Democratic Republic of Congo mission until 1 October». United Nations, 29-07-2004.
* ↑ Mehler, Andreas; Melber, Henning; Walraven, Klaas Van. Africa yearbook. BRILL, 2005, p. 220. ISBN 978-90-04-14462-0.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1501 a la 1600 (2003 - 2005)
* Segona Guerra del Congo

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org