OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# KK Lovćen

El KK Lovćen (Košarkaški klub Lovćen - Кошаркашки клуб Ловћен) és un club de bàsquet amb seu a la ciutat de Cetinje (Montenegro).

## Palmarès

* Lliga Balcànica
** Finalistes (1): 2015–16
* Lliga montenegrina
** Finalistes (2): 2006-07, 2008-09
* Copa montenegrina
** Finalistes (2): 2006-07, 2010–11

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
* Pàgina a Eurobasket.com
# Ottwiller

Ottwiller (en alemany: Ottweiler) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 2011 tenia 245 habitants.
Forma part del cantó d'Ingwiller, del districte de Saverne i de la Comunitat de comunes de l'Alsace Bossue.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 | 2011 |
| 250 | 257 | 259 | 240 | 243 | 220 | 228 | 245 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1971-2014 | Gérard Sené | |
| 2014-2020 | Christine Burr | |
# Serra de Vinfaro

La Serra de Vinfaro és una serra situada al municipi d'Alfés a la comarca del Segrià, amb una elevació màxima de 238,0 metres al Tossal de Vinfaro.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Serra de Vinfaro». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Maurice Sand

Jean-François-Maurice-Arnauld, baron Dudevant, conegut pel pseudònim Maurice Sand (París, 30 de gener de 1823 — 4 de setembre de 1889 a Nohant-Vic), va ser un dibuixant i escriptor francès.
Va ser fill de George Sand, l'escriptora francesa, i deixeble de Delacroix.
La seva obra més coneguda va ser l'estudi sobre la Commedia dell'arte Masques et bouffons (comédie italienne). Va escriure també algunes novel·les.

## Obres

* Callirhoé, París, M. Lévy frères, 1864.
* Catalogue raisonné des lépidoptères du Berry & de l'Auvergne, París, E. Deyrolle 1879.
* George Sand et le Théâtre de Nohant, París, les Cent une, 1930.
* La Fille du singe, París, P. Ollendorff, 1886.
* Le Coq aux cheveux d'or, París, Librairie Internationale, 1867.
* Le Québec : lettres de voyage, 1862; réimp. París, Magellan & Cie, 2006 .ISBN 9782350740256
* Le Théâtre des marionnettes, París, Calmann Lévy, 1890.
* L'Atelier d'Eugène Delacroix de 1839 à 1848, París, Fondation George et Maurice Sand, 1963.
* L'Augusta, París, Michel Lévy frères, 1872.
* Mademoiselle Azote. André Beauvray, París, Lévy, 1870.
* Mademoiselle de Cérignan, París, Michel-Lévy frères, 1874
* Masques et bouffons (comédie italienne), text i dibuixos; pròleg. George Sand, 1860.
* Miss Mary, París, Michel Lévy frères, 1868.
* Raoul de la Chastre : aventures de guerre et d'amour, París, M. Lévy frères, 1865.
* Recueil des principaux types créés avec leurs costumes sur le théâtre de Nohant, [S.l. s.n.], 1846-1886.
* Six mille lieues à toute vapeur, París, M. Lévy frères, 1873; réimp. París, Guénégaud, 2000 ISBN 9782850230981.
* Le Monde des Papillons, préface de George Sand, suivi de l'Histoire naturelle des Lépidoptères d'Europe par A. Depuiset. París, Rothschild, 1867.

## Enllaços externs

* Masques et bouffons (comédie italienne). Versió completa en francès.
# Magnetòfon de filferro

El magnetòfon de filferro (o també anomenat gravador de filferro ), va ser el primer aparell de gravació magnètica de so, comercialitzat per a l'ús civil. Va ser substituït molt aviat pel gravador de cinta.
Abans de començar la Segona Guerra els Aliats van usar durant tot el conflicte magnetòfons de filferro o es feien enregistraments en pasta, Shellac o goma laca en discs de 78-80 RPM. La possibilitat de regravar el filferro, feia que aquest tipus de màquina fos un dispositiu important a l'hora de fer missatges. Inicialment, la gravadora es va utilitzar per registrar l'alfabet Morse, ja que els equips eren capaços de reproduir estats de "magnetisme" i "no-magnetisme" únicament (com el codi morse · i -), després va ser possible gravar so.

## Història

En l'època en què Thomas Edison va patentar el fonògraf, l'any 1878, el sistema de gravació magnètic s'estava tot just gestant, gràcies al fet que Oberlin Smith estava començant a gravar converses de telèfon en una corda de piano. Aquest projecte va quedar estancat, ja que la tecnologia electrònica no estava suficientment desenvolupada, com per amplificar els febles corrents que produïen el camp magnètic gravat.

### El telegràfon

No obstant això Smith va seguir experimentant amb un artefacte semblant al fonògraf, anomenat telegràfon, Smith va publicar en 1888 un article relacionat amb això a la revista "El món electrònic" , titulat: - Algunes possibles aplicacions del fonògraf. Projecte per utilitzar bandes de tela que continguen llimadures de ferro - (amb això s'estava referint a la investigació del magnetòfon de filferro), a la revista va publicar una idea similar a la de gravar so en filferro, era la de gravar el so per un filferro enrotllat en un cilindre amb un electroimant, que estava connectat a un micròfon de carbó i amb una bateria, tot aquest conjunt estava en un circuit en sèrie.
El 1903 Valdemar Poulsen va perfeccionar aquest telegràfon al introduir la polarització per camp continu, (patent USA 873.083). Tanmateix, això va passar desapercebut, ja que el públic s'havia adaptat als discs fonogràfics. Com a conseqüència, el registre magnètic va caure en l'oblit, sent un clar exponent la fallida de Telegraphone Company. Malgrat tot això, els laboratoris van seguir experimentant amb el registre magnètic, de fet als Estats Units dos físics, Carlson i Carpenter, projectaven utilitzar el procediment magnètic a alta velocitat, i així van descobrir la polarització magnètica per camp altern d'alta freqüència, aquest invent va ser patentat l'agost de 1927, (patent 1640881 Ràdio Telegraph System).

## Referències

* 1 2 3 Goñi 1987, p. 3-11
* 1 2 Goñi 1987b, p. 4
* 1 2 3 4 Goñi J. 1987, p. 4

## Bibliografia

* Goñi, Miguel. La cinta magnètica i magnetòfons. Nova lent, 1987. ISBN 84-7534-259-0.
* Goñi J, Miguel. magnetòfons i giradiscos. Nova lent, 1987. ISBN 84-7534-159-4.
* Goñi J., Miguel. Registre del so. Nova lent, 1987. ISBN 84-7534-158-6.

## Enllaços externs

* Magnetic Recording Equipment Arxivat 2008-10-07 a Wayback Machine. history.sandiego.edu
* La gravadora de filferro Exordi
# Bercianos del Real Camino

Bercianos del Real Camino és un municipi de la província de Lleó a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de Sahagún.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 282 | 242 | 208 | 205 |
# El Ribagorzano

El Ribagorzano és el títol d'un diari històric d'Aragó fundat pel periodista Marcelino Gambón a Graus (La Ribargorça, Espanya) el setembre de 1904. El periòdic es va clausurar al setembre de 1924 amb un número especial sobre la seva fundació i els vint anys d'existència. Des de llavors, ha estat refundat en tres ocasions i ha anat canviant el seu ideari fins a la seva edició actual a càrrec de l'Associació Liga Ribagorzana des de 1997.
Pensat originalment per ser d'àmbit local i periodicitat anual, es va publicar al setembre coincidint amb les Festes patronals de Graus, per la qual cosa el primer número va tenir una repercussió molt més gran de l'esperada, ja que va caure a les mans de Joaquín Costa. A Costa li va agradar molt perquè quadrava amb les seves idees, i va emprar la seva influència per donar-li una embranzida al diari, que va acabar tenint una periodicitat quinzenal i la seva distribució es va ampliar a tota la província.

## Referències

* ↑ El Ribagorzano en El Periódico del Alto Aragón Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine., consultat el 24 de setembre de 2015.
# KK Budućnost

El KK Budućnost (Košarkaški klub Budućnost en montenegrí) és un club de bàsquet amb seu a la ciutat de Podgorica (Montenegro). Forma part del club poliesportiu SD Budućnost. Participa en la lliga montenegrina, en la Lliga Adriàtica i en l'Eurocup, i juga els seus partits al Sportski centar Morača
Va ser fundat l'any 1949 i és el principal club de bàsquet de Montenegro.
L'equip femení és conegut com ŽKK Budućnost

## Palmarès masculí

* Lliga Adriàtica
** Campions (1): 2017-18
** Finalistes (1): 2018-19
* Supercopa Adriàtica
** Finalistes (2): 2017, 2018
* Lliga montenegrina
** Campions (12): 2006-07, 2007-08, 2008-09, 2009-10, 2010-11, 2011-12, 2012-13, 2013-14, 2014-15, 2015-16, 2016-17, 2018-19
** Finalistes (1): 2017-18
* Copa montenegrina
** Campions (8): 2006-07, 2007-08, 2008-09, 2009-10, 2010-11, 2011-12, 2013-14, 2014-15, 2015-16, 2016-17, 2017-18, 2018-19, 2019-20
** Finalistes (1): 2012-13
* Lliga serbo-montenegrina
** Campions (3): 1998–99, 1999–00, 2000–01
** Finalistes (1): 2001–02
* Copa serbo-montenegrina
** Campions (3): 1995-96, 1997-98, 2000–01
** Finalistes (1): 2001–02

## Palmarès femení

* Lliga Adriàtica
** Campiones (3): 2015–16, 2017–18, 2019–20
** Finalistes (1): 2018–19
* Lliga montenegrina
** Campiones (10): 2007, 2008, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019
* Copa montenegrina
** Campiones (11): 2007, 2008, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020
* Lliga serbo-montenegrina
** Campiones (2): 2002, 2003
* Copa serbo-montenegrina
** Campiones (2): 2002, 2003

## Referències

* ↑ «Facilities» (en anglès). kkbuducnost.me.
* ↑ «History» (en anglès). kkbuducnost.me.

## Enllaços externs

* KK Buducnost (montenegrí)
# Metasiodes

Metasiodes és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Metasiodes achromatias Meyrick, 1894
* Metasiodes calliophis Meyrick, 1894
* Metasiodes heliaula Meyrick, 1894
* Metasiodes tholeropa Meyrick, 1894

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 25 desembre 2018].
# Maria del Carme Bosch Juan

Maria del Carme Bosch Juan (Palma, 1942) és una filòloga mallorquina.
Doctora en filosofia i lletres, secció de filologia clàssica, per la Universitat de Barcelona (1974), amb la tesi "Antígona a la literatura moderna". Ha estat professora d'ensenyament mitjà (1966-1979), i, des del 1984, és professora titular de filologia llatina a la Universitat de les Illes Balears. Catedràtica emèrita de filologia llatina de la UIB des de 2012. En el terreny de la literatura clàssica ha estudiat la figura d'Antígona i l'obra de Publi Virgili Maró. En el camp de la literatura catalana ha treballat la influència dels clàssics grecollatins a l'obra de Llorenç Villalonga i a la de Llorenç Riber.

## Referències

* ↑ «Bosch Juan, Maria del Carme». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 2. Palma: Promomallorca, p. 228. ISBN 84-8661702-2.
# Elisa Agost Gómez

Elisa Agost Gómez (Castelló de la Plana, 1909 - 1981), coneguda com a Eliseta la Bordadora, fou una brodadora i pintora castellonenca.
Filla de Vicente Agost i Elisa Gómez, el sobrenom d'aquesta pintora era perquè va instal·lar un taller de brodats a Castelló on assistia un nombrós grup de joves castellonenques per aprendre a brodar i fer els seus aixovars. Fins i tot va haver d'organitzar torns de matí i de vesprada per a poder atendre tot l'alumnat. Va ser alumna de Vicent Castell a la seua acadèmia de dibuix i pintura, on va coincidir amb pintores com ara Carmen Palau, Carme Noguera i Consuelo Ferrer, entre altres pintores castellonenques. Tota la seua obra són còpies conservades en domicilis particulars d'alguns familiars.
Per raons de la seua condició femenina abandonà la pintura i es dedicà exclusivament al dibuix per als brodats, treball considerat com a artesà i encara no reivindicat com a creació artística, com a única possibilitat d'aconseguir ajuda econòmica per a la família. Al seu taller, que va muntar ella mateixa a la planta baixa de sa casa i on va arribar a tenir trenta màquines i diversos torns d'assistència, va dedicar tota la seua vida a l'ensenyament del dibuix i de brodats per a les joves castellonenques. Aquestes aprenien a fer el seu propi aixovar i a cosir i brodar, coneixements bàsics a l'hora de contraure matrimoni.
Destaca en el seu sistema d'ensenyament l'ús de l'anomenat drap, on les alumnes practicaven tota mena de diferents punts de brodat abans de començar la feina. Es va preocupar que una filla seua, Elisa Pascual, que va morir molt jove, aprenguera a pintar amb autors com Rafael Guallar i amb Carme Noguera, també alumna de Castell.

## Referències

* 1 2 3 4 «Elisa Agost Gómez». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).

## Bibliografia

* Samblás Arroyo, Herminia. Pintoras en Castellón, 1900-1936. Col·lecció universitària. Castelló: Diputació de Castelló, Servei de Publicacions, 2003 [Consulta: 15 març 2015].
# L.H.O.O.Q.

L.H.O.O.Q. és una obra de Marcel Duchamp, concebuda per primera vegada el 1919. El treball és un dels que Duchamp anomena ready-mades, o més concretament, un ready-made assistit. Ideat per primera vegada per ell mateix, un readymade consisteix a prendre objectes que han estat produïts en sèrie, normalment destinats a un ús utilitari i aliens a l'art per transformar-los en obres d'art pel simple fet que l'artista els triï i els canviï el nom (com el cas de La font), els signi o simplement els presenti a una exposició. En el cas d'L.H.O.O.Q. l'objet trouvé ('objecte trobat') és una reproducció d'una postal barata de La Gioconda de Leonardo da Vinci, en què Duchamp va dibuixar-li bigoti i barba en llapis i li afegí el títol.
El nom de l'obra, L.H.O.O.Q. (en francès, pronunciat /el aʃ o o ky/, èl ache o o qu), és un joc de paraules, ja que quan les lletres es pronuncien en francès formen la frase «Elle a chaud au cul», traduït literalment com 'Ella té el cul calent'.
Com va fer amb altres ready-mades, Duchamp va realitzar diverses versions d'L.H.O.O.Q. de diferents mides i en diferents suports al llarg de la seva carrera, una de les quals, una reproducció en blanc i negre no modificada de la Mona Lisa sobre la inscripció L.H.O.O.Q. rasée (literalment, L.H.O.O.Q. afaitada). La dona masculinitzada introdueix el tema del canvi de gènere, recurrent en la producció de Duchamp, que va adoptar el pseudònim femení de Rrose Sélavy, pronunciat Eros, c'est la vie ('Eros, això és la vida').
Segons la historiadora de l'art Rhonda Roland Shearer, la reproducció aparent de La Gioconda és en realitat una còpia parcialment inspirada en el mateix rostre de Duchamp.

## Versions

* 1919 - Col·lecció privada, París, en préstec al Musée National d'Art Moderne, Centre Georges Pompidou, París.
* 1920 - Localització desconeguda.
* 1930 - Rèplica de grans dimensions, París.
* 1940 - Reproducció en color de l'original. Va ser robada el 1981 i no s'ha recuperat.
* 1958 - Col·lecció d'Antoni Tàpies, Barcelona.
* 1960 - Oli sobre fusta. Col·lecció de Dorothea Tanning, Nova York.
* 1964 - Se'n van realitzar trenta-vuit rèpliques per a una edició limitada de Marcel Duchamp, propos et souvenirs, de Pierre de Massot. Col·lecció d'Arturo Schwarz, Milà.
* 1965 - L.H.O.O.Q. rasée (literalment, L.H.O.O.Q. afaitada) és una reproducció de la Mona Lisa en paper. La pintura no ha estat retocada, excepte per la presència de la inscripció LHOOQ rasée.

## Referències

* ↑ Kristina, Seekamp. «L.H.O.O.Q. or Mona Lisa». Unmaking the Museum: Marcel Duchamp's Readymades in Context. Binghamton University Department of Art History, 2004. Arxivat de l'original el 17 d’octubre 2007. [Consulta: 30 setembre 2013].
* ↑ Marcel Duchamp, L.H.O.O.Q. or La Joconde, 1964 (replica of 1919 original) Museu Norton Simon, Pasadena.
* ↑ Marting, Marco De. «Mona Lisa: Who is Hidden Behind the Woman with the Mustache?». Art Science Research Laboratory, 2003. Arxivat de l'original el 2008-03-20. [Consulta: 30 setembre 2013].

## Vegeu també

* Apropiacionisme.

## Enllaços externs

* L.H.O.O.Q., Tout-Fait, The Marcel Duchamp Studies Online Journal (anglès).
# Open Fire

Open Fire és el primer àlbum en directe publicat per la banda nord-americana de rock dur/heavy metal Y&T, publicat el 1985 per A&M Records i produït per Scott Boorey i la banda.
El material en viu de l'àlbum es va gravar a diversos llocs del Gran Londres a principis de 1985 i durant els dies 5 i 6 d'abril de 1985 al club Keystone de Palo Alto (Califòrnia), Califòrnia. Les cançons de Keystone - "Go For the Throat" i "Open Fire" - van ser enregistrades per Guy Charbonneau a Le Mobile, un estudi de gravació mòbil. Tots els temes en directe van ser remesclats a A&M Studios.
La cançó "Summertime Girls" és un enregistrament d'estudi, produït i dissenyat per separat per Kevin Beamish als estudis Sound City de Van Nuys.
Era un dels àlbums de Y&T més difícils de trobar en CD, fins que Hip-O Records (companyia subsidiària del segell Universal especialitzada en reedicions) el reedità el 2005 amb dues pistes extra també en directe: "Black Tiger" i "Summertime Girls". De fet, aquesta gravació de "Summertime Girls" havia estat la cara B del single quan la mateixa cançó fou publicada per primer cop.

## Llista de cançons

* "Open Fire"
* "Go For the Throat"
* "25 Hours a Day"
* "Rescue Me"
* "Summertime Girls" (versió en estudi)
* "Forever"
* "Barroom Boogie"
* "I Believe in You"
* "Go For the Throat" (studio version)

## Referències

* 1 2 Open Fire (LP liner notes). A&M Records. 1985.
* ↑ «Open Fire - Y&T | Release Info | AllMusic». AllMusic. [Consulta: 26 agost 2018].
* ↑ «Open Fire [Bonus Tracks - Y&T | Release Info | AllMusic]». AllMusic. [Consulta: 26 agost 2018].
# Spiritwood

Spiritwood és una població al bosc boreal del centre de Saskatchewan, Canadà, amb una població aproximada de 1000 habitants. És a una distància de 125 km a l'est de Prince Albert i 110 km al Nord-Est de North Battleford a l'encreuament de les carreteres Highway 3, Highway 24 i Highway 376. És un centre de comerç i de serveis per tal com és la població més gran de la seva rodalia. Així com l'administració dels Parcs Naturals del Withchekan Lake, Big River i Pelikan Lake, inclosa la seva guarda muntada. És proveït amb un centre d'assistència de salut primària. No disposa però d'una línia regular d'autobús.

## Història

L'indret començà a ésser poblat cap al 1911- 12, però cresqué poc fins l'arribada del ferrocarril als darrers anys 20. El 1923 s'instal·là la primera oficina de correus. El nom de Spiritwood deriva del de la població de Spiritwood Lake a Dakota del Nord. L'1 d'octubre del 1923 es va convertir en municipi (village incorporated) i el setembre de 1965 es convertí en ciutat (town). On October 1, 1935, Spiritwood was incorporated as a village and, by September 1, 1965, the community had grown large enough to attain town status.

## Demogràfia

L'any 2011 tenia 916 habitants amb una edat mitjana de 44,9 anys. El 2006 la renda mitjana per capita era de 38.963$ canadencs.

## Economia

Predomina l'agricultura mixta de grans, sobretot per a engreix del bestiar. També existeix una companyia amb connexions globals en la genètica i reproducció del porc que dona feina a uns 50 treballadors. Al Nord del terme existeixen algunes explotacions de fusta, no gaire grans per això.

## Atraccions

Cap a mitjans d'estiu se celebra un popular Rodeo. El museu de Història de la població exhibeix alguns tractors antics prou valuosos i encara funcionals. Existeix també un camp de golf, així com càmpings des d'on gaudir de sis parcs naturals regionals i 35 llacs on practicar la pesca.

## Referències

* ↑ «Library and Archives Canada-Post Offices and Postmasters». [Consulta: 9 novembre 2012].
* 1 2 «Town of Spiritwood Website».
* ↑ «Population and dwelling counts: Canada, provinces and territories, census divisions and census subdivisions (municipalities), Saskatchewan». Statistics Canada, February 9, 2022. [Consulta: April 1, 2022].
# Mel i metzines

Mel i metzines és una novel·la en català de Maria Barbal i Farré, escrita entre el 1987 i el 1988, i publicada el 1990. Fou la segona novel·la de l'autora, després del seu debut amb Pedra de tartera. Juntament amb aquesta i amb Càmfora, Mel i metzines forma part de l'anomenat cicle del Pallars de Barbal, el seu cicle novel·lístic amb el Pallars com a punt de referència.

## Títol

El títol de Mel i metzines cerca expressar una idea de contrast entre allò bo i allò dolent, tema recurrent en la novel·la.

## Sinopsi

Mel i metzines és un llibre de ficció ambientat en l'Alt Pallars, concebut com la transcripció d'un conjunt de gravacions i de manuscrits on Agustí Ribera parla del desenvolupament de la seva vida (situada aproximadament entre el 1915 i el 1990), a petició de la seva filla Claire Ribera, periodista de professió, que en vol fer un llibre o un film.
Agustí Ribera és cabaler d'una casa modesta d'Olp, fet que condiciona completament el transcurs de la seva vida. La seva infantesa ve marcada per l'entorn on viu, per les condicions de què disposa la seva família i per la relació amb la seva mare, però també per la figura del seu germà gran Conrad, pel període d'estudis que va passar en un convent de frares i pel temps que va servir en una casa bona de Rialb, casa Guerau. Al llarg de la seva joventut, Ribera s'ha de dedicar a feines molt diverses per a guanyar-se la vida, de segador, mosso i talpaire fins a veremador a un poblet prop de Sent Gironç. L'esclat de la Guerra Civil espanyola li estronca el ritme de vida, l'obliga a exiliar-se a l'Estat francès i acaba en un camp de concentració a Agde. Quan en surt, viatja fins a París, on troba feina a l'hotel Durvan (primerament com a escurador i, posteriorment, com a cuiner) i on coneix la seva futura muller, Lídia Ceferill, filla d'un balaguerí i d'una parisenca, amb qui tindrà la seva filla Claire; que és qui anima Agustí Ribera a explicar la seva història.

## Personatges importants

* Agustí Ribera, narrador autobiogràfic de la història.
* Simó Ribera, pare d'Agustí Ribera.
* Llúcia Galà, mare d'Agustí Ribera.
* Conrad Ribera, germà d'Agustí Ribera i hereu de Ribera.
* Paco, amic d'Agustí Ribera.
* Ambrosi Ribera, germà de Simó Ribera que viu a prop de Sent Gironç.
* Guerau, amo d'una casa bona de Rialb per qui Agustí Ribera treballa.
* Ventura (Tureta), treballadora de casa Guerau.
* Magdalena, filla de Guerau.
* Cisco de Rodela, amic i company de verema d'Agustí Ribera.
* Pia, muller de Conrad Ribera.
* Martí Ceferill, company d'Agustí Ribera en l'exili a França.
* Lídia Ceferill, muller d'Agustí Ribera i mig-germana de Martí Ceferill.
* Claire Ribera, filla d'Agustí Ribera i de Lídia Ceferill.
* Pierre, marit de Claire Ribera.
* M. Clamouse, director de l'hotel Durvan i patró d'Agustí Ribera.

## Espais

* Alt Pallars: Olp, Rialb, Enviny, Sort, la Pobla de Segur, Pujalt, Roní.
* Migjorn francès: redol de Sent Gironç, Agde i redol de Besiers.
* París.

## Referències

* ↑ «Cicle de Pallars». Maria Barbal. AELC. [Consulta: 24 abril 2022].
# Maria del Carme Gelonch i Tutusaus

Maria del Carme Gelonch i Tutusaus (1922 - 24 d'octubre del 2005) va ser missionera dominica amb el nom de professió Maria de Sant Joan.
El 1944 va entrar a l'orde de les Dominiques de la Presentació. Va ser missionera a Burkina Faso, on es dedicava a la "pedagogia, a l'assistència social i a la formació moral i cívica dels habitants de les zones més desassistides" (1984, decret d'atorgament de la Creu de Sant Jordi) i a Costa d'Ivori (fins al 2003).
La Generalitat de Catalunya li atorgà la Creu de Sant Jordi l'any 1984.

## Referències

* ↑ Esquela a la Vanguardia
* ↑ Notícia del guardó Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. a Catalunya Cristiana, 1984