OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aril

Un aril en botànica, és un embolcall o apèndix, generalment carnós i vivament acolorit de la coberta de la llavor que s'origina a partir de la regió de l'hílum, altrament dit funicle, que és el punt de contacte de la llavor. Probablement els arils ajuden a la dispersió de la llavor quan els animals se'ls mengen sense digerir-ne la llavor. L'aril més conegut és el del teix que es caracteritza a més per ser l'única part no tòxica de la planta.
L'aril crea una estructura anomenada fals fruit. El litxi també fa arils molt desenvolupats.
* Arils carnosos i vermellosos del teix
* Arils de la magrana
* Arils madurs i immadurs del teix Taxus baccata, l'aril carnós envolta cada llavor.
* Arils vermells d'Acacia salicinabenvoltant les llavors negres.

## Referències

* Anderson, E. & Owens, J. N. (2003). Analysing the reproductive biology of Taxus: should it be included in Coniferales? Acta Hort. 615: 233-234.

## Vegeu també

* Elaiosoma
# Nikolai Semiónov

Nikolai Nikolàievitx Semiónov, rus: Никола́й Никола́евич Семёнов, (Saràtov, Rússia 1896 - Moscou, URSS 1986) fou un físic, químic i professor universitari soviètic guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1956.

## Biografia

Va néixer el 15 d'abril de 1896 a la ciutat de Saràtov, situada a l'óblast de Saràtov. Va estudiar física, química i matemàtiques a la Universitat de Sant Petersburg i fou nomenat professor de física de l'Institut Politècnic de Leningrad després d'haver participat en la Guerra Civil Russa, sent Semenov l'introductor de la química física al seu país.
Va morir el 25 de setembre de 1986 a la ciutat de Moscou.

## Recerca científica

Interessat inicialment en l'estudi de la física molecular i dels fenòmens electrònics, al costat de Piotr Leonídovitx Kapitsa descobrí el 1922 el modus de mesurar el camp magnètic d'un nucli atòmic, que posteriorment seria modificada i millorada per Otto Stern i Walther Gerlach i coneguda amb el nom d'experiment de Stern-Gerlach. El 1925 al costat de Iàkov Frénkel estudià la cinètica de la condensació i adsorció dels vapors. El 1927 va estudiar la ionització dels gasos així com la química de l'electró, i el 1928 al costat de Vladímir Fok va crear la teoria de la descarga trencada de dielèctrics.
Posteriorment es va dedicar completament a la cinètica química, al desenvolupament de la qual va contribuir notablement. La seva tasca va ser especialment intensa durant la Segona Guerra Mundial, quan els problemes de combustió i explosió van adquirir extraordinària importància.
Posteriorment va treballar en el camp de les reaccions químiques en cadena, el coneixement de la qual va contribuir de manera molt considerable igual que el químic anglès Cyril Norman Hinshelwood amb el qual va mantenir estretes relacions científiques i va compartir el Premi Nobel de Química l'any 1956. A més, va rebre el títol d'Heroi del Treball Socialista en dues ocasions, l'orde de Lenin en cinc, dos Premis Stalin (1941 i 1949), la Medalla d'or Lomonóssov el 1969, l'orde de la Revolució d'Octubre, l'orde de la Bandera Roja del Treball, la medalla del Centenari de Lenin i el Premi Lenin (1976), entre altres guardons.

## Enllaços externs

* «Nikolai Semiónov» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Cratí

Cratí és el nom dels següents personatges:
* Cratí d'Atenes, poeta còmic grec
* Cratí d'Atenes el jove, poeta còmic grec
* Cratí de Constantinoble, mestre i jurista romà d'Orient
# Sardara

Sardara (en sard, Sàrdara) és un municipi italià, dins de la província de Sardenya del Sud. L'any 2007 tenia 4.350 habitants. Es troba a la regió de Marmilla. Limita amb els municipis de Collinas, Mogoro (OR), Pabillonis, San Gavino Monreale, Sanluri i Villanovaforru.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Giorgio Zucca | Llista cívica |
# Vouthon-Bas

Vouthon-Bas és un municipi francès situat al departament del Mosa i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 58 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Vouthon-Bas era de 58 persones. Hi havia 23 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 4 parelles sense fills i 11 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 27 habitatges, 21 eren l'habitatge principal de la família i 6 eren segones residències. Tots els 27 habitatges eren cases. Dels 21 habitatges principals, 16 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 3 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 1 en tenia tres, 2 en tenien quatre i 16 en tenien cinc o més. 9 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 9 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Vouthon-Bas el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 8 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 8 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 8 |
| 8 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 8 |
| 8 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 37 persones, 27 eren actives i 10 eren inactives. De les 27 persones actives 22 estaven ocupades (12 homes i 10 dones) i 5 estaven aturades (1 home i 4 dones). De les 10 persones inactives 2 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una perruqueria.
L'any 2000 a Vouthon-Bas hi havia 6 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Vouthon-Bas a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Vouthon-Bas a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Xenophrys kuatunensis

Xenophrys kuatunensis és una espècie d'amfibi que viu a la Xina i al Vietnam.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Huiqing, G., Baorong, G., van Dijk, P.P. & Ohler, A. 2004. Xenophrys kuatunensis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 14 de gener de 2008.
# Tossal de Cortiuda

El Tossal de Cortiuda és una muntanya de 1.016 metres que es troba al municipi de Peramola, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ «Tossal de Cortiuda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Aprisió

L'aprisió (del llatí apprehensio o aprisio, "apropiació") (en castellà presura) és l'ocupació d'una terra erma i que no té cap propietari per tal de cultivar-la. Aquest fenomen es va produir a la península Ibèrica almenys entre el segle viii i el segle x.
Grans superfícies de terres sense propietari foren aprisiades per colons o repobladors que hi arribaven amb l'esperança d'esdevenir-ne propietaris. De vegades posteriorment intentaren d'obtenir la confirmació règia o comtal a fi de tenir major fermesa legal i posseir la terra en «franc alou», del qual, tanmateix, havien de pagar el delme eclesiàstic.

## Evolució

Aquest fenomen inicialment espontani i particular esdevingué també un sistema dels poders públics cristians per a dur a terme la tasca de colonització, concretant-ne les modalitats, els requisits per a efectuar-la, el títol de propietat que adjudicava, etc.
A la Gòtia l'aprisió de terres tingué una caracterització pròpia determinada per la conquesta dels francs i un major grau d'intervencionisme oficial, en ésser formalitzades les aprisions de terres per preceptes regis. El model franc de les aprisions de terres del segle viii fou seguit durant el següent segle per la intervenció comtal, on l'aprisió de terres la realitzava tant un simple home lliure, com un magnat, un monestir o el mateix comte, donant lloc a explotacions territorials grans, mitjanes o petites en funció de la condició social i les possibilitats dels aprisiadors inicials.
A la Catalunya vella concretament l'aplicació del dret d'aprisió es va efectuar sobretot entre els segles VIII i X, sota la direcció i empara del poder comtal per tal de facilitar la repoblació del país. Aquest fenomen va facilitar l'aparició de moltes explotacions pageses familiars de petites dimensions i amb la plena propietat de les terres com a alou.
Posteriorment, les terres fronteres despoblades s'anaren exhaurint i el procés conqueridor s'esdevingué sobre unitats polítiques establertes, les taifes islàmiques, de manera que la propietat de les terres conquerides revertia directament en els magnats que les havien conquerides, que les cedien en feu a vassalls inferiors els quals les feien colonitzar amb pagesos, o provaven d'atraure'ls concedint franqueses i furs. Tot i així, a la Catalunya Nova encara es documenten algunes terres com a aprisiades, reclamant-ne per tant la propietat lliure i plena .

## Terminologia

L'«aprisiador» era qui aprisiava les terres.

## Referències

* 1 2 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 51
* ↑ Congost, Rosa; To Figueras, Lluís. Homes, masos, història: la Catalunya del nord-est (segles XI-XX). L'Abadia de Montserrat, 1999, p.68. ISBN 8484151182.
* ↑ «Aprisió». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Non omne quod licet honestum est

Non omne quod licet honestum est és una frase en llatí utilitzada a l'antiga Roma, traduïble en català com a 'No tot allò (jurídicament) permès, és (moralment) honest' o, literalment, 'No tot allò que és lícit, és honest'. L'aforisme expressa un principi de dret datat pel jurista romà Juli Paulus Prudentíssim.
Aquesta és extreta d'un fragment del llibre 62è del comentari A edictum del jurista romà i recollit pels compiladors justinians al Digest (50.17.144). El fragment conté un element de limitació a la consideració absolutista del dret, insinuant el dubte que no sigui sempre aquell ars boni et aequi que els juristes presenten com a perfecta. L'ús que s'ha fet servir de la màxima en temps posteriors deixa espai a la hipòtesi que el dret encara hagi d'operar en moltes matèries, en les quals per mancança de normes es tenen situacions d'injustícia (de les quals aprofita qui honestus no és), sigui a la visió per la qual això que el dret defineix i tutela és un quadre comportamental parcial o també consentit per una imposició no compartible.
La frase ha estat usada instrumentalment, al principi del segle XX, en ocasió del desenvolupament de la teoria sobre l'abús de dret.

## Referències

* ↑ «Non omne quod licet honestum est» (en castellà). DRLeyes.com, 07-05-2018. [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ Clemente, José. «La amoralidad de lo lícito por José Clemente» (en castellà). LaRazón.es, 01-03-2012. [Consulta: 7 setembre 2023].
# Creu de terme de Bell-lloc d'Urgell

Creu de terme de Bell-lloc d'Urgell és un monument del municipi de Bell-lloc d'Urgell (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de terme de base hexagonal i capçalera vuitavada amb dos costats aixafats. La corona una creu de ferro forjat i pedra de gran sentit artístic. Conserva algunes formes medievals com ara els dosserets i escuts d'armes de la capçalera. Els relleus, deteriorats, deixen entreveure l'estil barroc. Així, doncs, estem davant d'una creu de terme amb decoració esculpida força malmesa degut a la corrosió i desgast del material en què fou executada. Consta de tres parts ben diferenciades: la creu llatina, pròpiament dita, de braços carrats i suaument contornejats per un petit motiu treballat a manera de fronda lateral. Damunt les dues cases de la creu s'hi adossa una petita creu, també de pedra, que deixa veure tota la seva estructura i braços lobulats o en flor de lis (l'erosió del material no permet precisar-ho), nus i tija gòtica. Els laterals de la creu estan resseguits per una fronda de ferro de motius recargolats i rajos lluminosos pròpia de l'època barroca. Al nus i fust hi ha dosserets triangulars que aixopluguen figures (ca. 50cm) una de les quals molt malmesa, l'altra podria ser St. Cristòfol, a més d'aquestes hi ha escuts i una altra figura amb altres dues genollades -potser relacionades amb el benefactors de l'obra-. La penya és de base quadrangular.

## Història

Creu que pertanyia al primitiu cementiri municipal. La construcció del cementiri data del 1862 i estava situat a l'altre acostat de la via. Al centre del cementiri hi havia aquesta creu. Aquest fou enderrocat i el 1933 s'inaugurà el nou, i potser en aquest moment la creu s'instal·là a la plaça.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme de Bell-lloc d'Urgell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Sant Nicolau de Girona

Sant Nicolau de Girona és una capella romànica de la ciutat de Girona que data del segle xii. Es va edificar al cementiri de Sant Pere per tal de poder donar certs serveis parroquials que anaven a càrrec del monestir. És una obra declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Petita església, model de capella funerària, situada al recinte de l'antic cementiri del monestir de sant Pere de Galligants. És un edifici d'una nau, coberta amb volta de canó, i absis trilobulat. La nau sorgí com a prolongació d'un quart absis, atès que la capella era originàriament de planta circular. Al creuer s'aixeca un cimbori de planta octogonal, sobre trompes, amb llanterna superior. A l'exterior, la façana principal va desaparèixer en construir-se l'hospital dels clergues. El 1763 s'obrí una porta a la façana de migdia. El cimbori presenta decoració a base d'arcuacions cegues, com en el cas de l'absis, pròpia del segle xii. L'obra és feta amb aparell petit i regular, la qual cosa li atorga un cert aire arcaïtzant.

### Restes paleocristianes

Hi ha restes paleocristianes del segle iv. Se suposa que havien format part d'una construcció funerària. Es conserven diverses tombes de diferents tipus constructius que utilitzen lloses de pedra o bé còdols en opus spicatum. Segons Lamperez, l'església de Sant Nicolau recorda les cel·les o memoria martyrum aixecades pels primitius cristians en els seus cementiris.

## Història

La construcció actual data del segle xii (és documentada des del 1135), si bé hom ha suposat que els seus orígens són més remots. En realitat, la capella feia de parròquia del raval de Sant Pere, ja que l'església del monestir atenia les necessitats dels monjos i es reservava només a les funcions baptismals dels fidels.
Amb la desamortització del 1835, la capella passà a mans de particulars. Convertida en un magatzem d'un marxant de cuiros i, posteriorment, d'una asserradora, el 1936 fou adquirida per l'ajuntament. Fou restaurada el 1942 i, novament, el 1977, en una intervenció de caràcter molt historicista.
La capella es fa servir com a espai cultural per a exposicions i mostres d'art. També s'ornamenta, cada any, durant Girona, Temps de Flors.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Nicolau de Girona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
* ↑ Faxedas i Brujats, Maria Lluïsa; Parramon i Rubio, Pere. Art contemporani a Girona (1994-2019). Girona: GEiEG, Ajuntament de Girona, febrer 2021, p. 37. ISBN 978-84-09-28369-9.

## Enllaços externs

* «Sant Nicolau de Girona». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Vilanoveta (Hortoneda de la Conca)

Vilanoveta, també anomenada Vilanova, Vilanova de Pessonada o Mas de Vilanova, és un vell poble d'hàbitat dispers, ara despoblat, de l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, de l'actual de Conca de Dalt, a la comarca del Pallars Jussà.
Juntament amb els pobles d'Hortoneda, Herba-savina i Pessonada, les caseries de bordes dels Masos de la Coma i Segan i els despoblats medievals de Perauba i Senyús formava aquest terme d'Hortoneda de la Conca. Anteriorment, depenia de Pessonada.
En el Fogatge del 1553 hi consten 10 focs, sota el títol de Vilanova de Pessonada i son batlliu (uns 50 habitants). Fins a l'extinció dels senyorius, el 1831, pertangué a la jurisdicció dels marquesos de Pallars, vescomtes de Vilamur i ducs de Cardona i de Segorb.
La seva església parroquial, actualment en ruïnes, era dedicada a sant Martí. Al sud-oest d'aquesta església hi ha també les restes de l'església romànica de sant Pere, al paratge conegut com els Casalots, on hi hagué el poble antic del Mas de Vilanova, enfilat dalt d'un serrat damunt de la riba dreta del riu de Carreu.
Les darreres cases subsistents d'aquest veïnat foren Casa Toà (l'única que es manté dempeus), Casa Janotet i Casa Boer (les dues actualment en ruïnes).
La tradició oral popular deia dels de Vilanoveta, botons de bragueta, per fer rima amb el nom del poble.
Als volts de Vilanoveta es conserva un bon nombre de fortificacions de la Guerra Civil, a causa d'haver estat escenari de primera línia del Front del Pallars.

## Vegeu també

Vegeu la llista de Topònims del Mas de Vilanova presents a la viquipèdia.

## Referències

* ↑ Lo Rector, en Mir, Casa de Pau Mir, en Segú, Pere Boer, Casa d'en Torrent, Casa d'en Santa, en Gassa, Casa de Perot Toar i Casa d'Antoni Bastida. Iglésies 1981, p. 91.

## Bibliografia

* CASTILLÓ, Arcadi i LLORET, T. "El Pont de Claverol. Hortoneda de la Conca", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9
* Iglésies, Josep. El Fogatge de 1553. Estudi i transcripció. II. Barcelona: Fundació Salvador Vives Casajoana, 1981. ISBN 84-232-0189-9.
* MADOZ, Pascual. "Personada y Mas de Vilanoveta". Dins Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario-Tipográfico, 1845. Edició facsímil Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz. V. 1. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-256-5.

## Enllaços externs

* Vilanoveta en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Xenophrys medogensis

Xenophrys medogensis és una espècie d'amfibi que viu a la Xina i, possiblement també, a l'Índia.

## Referències

* Liang, F. & Lau, M.W.N. 2004. Xenophrys medogensis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 14 de gener de 2008.
# Tour de Flandes 1967

El Tour de Flandes 1967 va ser la 51a edició del Tour de Flandes. La cursa es disputà el 2 d'abril de 1967, amb inici a Gant i final a Merelbeke després d'un recorregut de 245 quilòmetres. El vencedor final fou l'italià Dino Zandegu, que s'imposà a l'esprint al seu company d'escapada, el belga Noël Foré. El també belga Eddy Merckx acabà en tercera posició.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Dino Zandegu (ITA) | Salvarani-Chiorda | 6h 16' 00" |
| 2 | Noël Foré (BEL) | Goldor-Gerka | m. t. |
| 3 | Eddy Merckx (BEL) | Peugeot-BP-Michelin | + 20" |
| 4 | Felice Gimondi (ITA) | Salvarani-Chiorda | m. t. |
| 5 | Barry Hoban (GBR) | Mercier-BP-Hutchinson | m. t. |
| 6 | Willy Monty (BEL) | Pelforth-Sauvage-Lejeune | m. t. |
| 7 | Guido Reybrouck (BEL) | Romeo-Smiths | + 30" |
| 8 | Herman van Springel (BEL) | Mann-Grundig | m. t. |
| 9 | Jan Janssen (NED) | Pelforth-Sauvage-Lejeune | m. t. |
| 10 | Gerben Karstens (NED) | Televizier-Batavus | m. t. |

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a les-sports.info
# Apristurus

Apristurus és un gènere de peixos de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Taxonomia

* Apristurus acanutus (Chu, Meng & Li, 1985)
* Apristurus albisoma (Nakaya & Séret, 1999)
* Apristurus aphyodes (Nakaya & Stehmann, 1998)
* Apristurus atlanticus (Koefoed, 1927)
* Apristurus brunneus (Gilbert, 1892)
* Apristurus canutus (Springer & Heemstra, 1979)
* Apristurus exsanguis (Sato, Nakaya & Stewart, 1999)
* Apristurus fedorovi (Dolganov, 1985)
* Apristurus gibbosus (Meng, Chu & Li, 1985)
* Apristurus herklotsi (Fowler, 1934)
* Apristurus indicus (Brauer, 1906)
* Apristurus internatus (Deng, Xiong & Zhan, 1988)
* Apristurus investigatoris (Misra, 1962)
* Apristurus japonicus (Nakaya, 1975)
* Apristurus kampae (Taylor, 1972)
* Apristurus laurussonii (Saemundsson, 1922)
* Apristurus longicephalus (Nakaya, 1975)
* Apristurus macrorhynchus (Tanaka, 1909)
* Apristurus macrostomus (Meng, Chu & Li, 1985)
* Apristurus manis (Springer, 1979)
* Apristurus melanoasper (Iglésias, Nakaya & Stehmann, 2004)
* Apristurus microps (Gilchrist, 1922)
* Apristurus micropterygeus (Meng, Chu & Li, 1986)
* Apristurus nasutus (de Buen, 1959)
* Apristurus parvipinnis (Springer & Heemstra, 1979)
* Apristurus pinguis (Deng, Xiong & Zhan, 1983)
* Apristurus platyrhynchus (Tanaka, 1909)
* Apristurus profundorum (Goode & Bean, 1896)
* Apristurus riveri (Bigelow & Schroeder, 1944)
* Apristurus saldanha (Barnard, 1925)
* Apristurus sibogae (Weber, 1913)
* Apristurus sinensis (Chu & Hu, 1981)
* Apristurus spongiceps (Gilbert, 1905)
* Apristurus stenseni (Springer, 1979)

## Referències

* ↑ IUCN (anglès)
* ↑ Animal Diversity Web (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Mòdul de comandament i servei Apollo

El mòdul de comandament i servei (CSM) fou una nau espacial manufacturada per North American Aviation per a la NASA. Era una de les dues nau espacials utilitzades en el programa Apollo, juntament amb el mòdul lunar, per dur astronautes a la Lluna. Junts, se'ls coneixia com a nau Apollo. Després de la conclusió del programa Apollo, el CSM feu servei com a transbordador pel programa Skylab i el Projecte de proves Apollo-Soiuz, en què un CSM s'acoblà en òrbita amb una nau Soiuz soviètica.
Com el seu nom ho suggereix, la nau es componia de dos segments, el mòdul de comandament (càpsula de reentrada), que allotjava la tripulació i l'equipament necessari per a la reentrada i l'ameratge; i el mòdul de servei, que proporcionava propulsió, energia elèctrica i emmagatzemament de diversos consumibles necessaris per a la missió. El mòdul de servei era abandonat i es permetia que s'incinerés a l'atmosfera abans que el mòdul de comandament reentrés i tornés la tripulació a casa.