OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Catalina Valls Aguiló

Catalina Valls Aguiló (Palma, Mallorca, 9 d'abril de 1906 - íd., 7 de desembre de 1999), més coneguda com a Catina Valls, fou una actriu de teatre mallorquina, directora teatral i escriptora. Considerada una de les impulsores del teatre mallorquí de la primera meitat del segle xx, contribuí a recuperar a Mallorca l'ús públic del català en els escenaris.

## Biografia

Filla de Joan Valls i Catalina Aguiló, argenters, els seus germans eren els tambe actors Joan i Cristina Valls Aguiló. S'inicià com a solista amb l'Orfeó Mallorquí, i aviat compaginà les actuacions musicals amb el teatre. Va estudiar declamació i vocalització amb Juan Vázquez a la Penya Artística del Foment del Civisme i a començament de la dècada de 1920 va intervenir en representacions al Cercle d'Obrers Catòlics i al Saló Mallorca, mentre debutava també en la sarsuela, al 1922, al Teatre Principal de Palma, i com a cupletista, el 1923, amb el nom de Catina la Baleárica, al Teatre Líric de Palma.
Després de rebutjar una oferta de contracte per actuar a Madrid i formar-se al Conservatori, al 1927 va fundar la companyia Catina-Estelrich, juntament amb el seu cunyat, Joan Estelrich i la seva germana. La companyia constituí un dels principals grups teatrals dels anys 20 i 30. En fou la primera actriu fins al 1938, en què es va dissoldre. A començaments de la dècada de 1940 va aprovar unes oposicions a Telefònica i, després d'uns anys inactiva en el teatre, a final dels anys 40 dirigí la Companyia de Teatre Regional, que després s'anomenaria Artis.
El 1949 es va retirar de la interpretació, amb el paper de Senyora Àvia a Portes obertes, de Martí Mayol i Josep Maria Palau i Camps al Teatre Principal de Palma. Als anys 50 va dirigir, amb Josep Ribas, la Companyia Infantil del Teatre Principal de Palma.
Al llarg de la seva vida teatral Interpretà sarsueles, cuplets, va fer teatre en mallorquí / català i fins i tot en retransmissions de ràdio. representà als escenaris obres en castellà de Carlos Arniches, Pedro Muñoz Seca, Vital Aza o Luca de Tena. I altres de teatre, en mallorquí, amb obres de Miquel Puigserver, Bartomeu Ferrà, Josep Maria Tous i Maroto, Martí Mayol o Aina Villalonga.

## Llegat i memòria

El Teatre Municipal del Passeig de Mallorca, a Palma, porta el nom de Catalina Valls, en record seu.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Perelló, Francesc. «Catina Valls». Institut del Teatre. Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. [Consulta: 11 febrer 2022].
* 1 2 3 4 Planes, Antoni. «Muere en Palma la actriz Catina Valls, pionera de la escena regional mallorquina» (en castellà). Última hora, 09-12-1999. [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ T., M. «L'actriu Catina Valls, que va dignificar l'ofici del teatre, mor a Palma a 93 anys». dbalears, 09-12-1999. [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ Mas i Vives, Joan. Diccionari del teatre a les Illes Balears. Volum II. P-Z. L'Abadia de Montserrat, 2003. ISBN 978-84-8415-832-5.
* ↑ «Teatre Municipal Catalina Valls». Apropa Cultura, 16-12-2020. Arxivat de l'original el 2022-02-13. [Consulta: 13 febrer 2022].
* ↑ «Una conversa amb Carles Molinet». Artxipèlag. [Consulta: 13 febrer 2022].
# Castells (desambiguació)

«Castells» té aquests significats:
* Castells, torres humanes
* Castells, plural de castell, fortificació per a ús militar
* Castells (revista), revista catalana bimestral que tracta sobre tots els afers relacionats amb el món casteller
* Toponímia:
** Castell de Castells, municipi de la Ribera Alta
** Els Castells (les Valls d'Aguilar) poble del municipi de les Valls d'Aguilar.
** Els Castells (Valls) nucli de població del municipi de Valls, a l'Alt Camp.
** Els Castells (Rivert), indret del poble de Rivert, en el terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussà
* Biografies:
** Ada Castells Ferrer (Barcelona 1968), escriptora i periodista catalana
** Andreu Castells i Peig, pintor, historiador i editor català
** Antoni Castells i Oliveres, doctor en Economia i polític
** Manuel Castells Oliván, sociòleg i professor universitari espanyol
** Marc Castells i Berzosa, polític igualadí
** Martina Castells i Ballespí, metgessa lleidatana
** Miguel Castells Artetxe, advocat i polític basc
Viccionari
# Castelnovo Bariano

Castelnovo Bariano és un municipi situat al territori de la província de Rovigo, a la regió de Veneto (Itàlia). Castelnovo Bariano limita amb els municipis de Bergantino, Carbonara di Po, Castelmassa, Ceneselli, Giacciano con Baruchella, Legnago, Sermide i Villa Bartolomea.
# Carlos Barbero Cuesta

Carlos Barbero Cuesta (Burgos, 29 d'abril de 1991) és un ciclista espanyol, ja retirat, professional del 2012 al 2023. Durant la seva carrera esportiva va córrer als equips Movistar Team, NTT Pro Cycling i Lotto-Soudal, entre d'altres. Ha guanyat diferents curses a Portugal i a Espanya.
El 2015 va aconseguir el triomf a la Philadelphia Cycling Classic del calendari de l'UCI Amèrica Tour.

## Palmarès

* 2013
** Vencedor d'una etapa a la Ronda de l'Isard d'Arieja
* 2014
** 1r a la Volta a l'Alentejo
** 1r al Circuit de Getxo
* 2015
** 1r a la Philadelphia Cycling Classic
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Comunitat de Madrid
** Vencedor de 2 etapes al Tour de Beauce
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Burgos
* 2017
** 1r a la Volta a l'Alentejo
** 1r al Circuit de Getxo
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Comunitat de Madrid
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Castella i Lleó
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Burgos
* 2018
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Castella i Lleó
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Comunitat de Madrid
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Burgos
* 2019
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Àustria

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2015. 149è de la classificació general
* 2020. 107è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2021. 124è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Carlos Barbero cuelga la bicicleta a los 31: uno de los últimos velocistas puros españoles» (en castellà), 10-03-2023. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Barbero imita a Rocky Balboa en su victoria en Filadelfia». As.com, 08-06-2015 [Consulta: 8 juny 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Carlos Azpúrua

Carlos Azpúrua (Caracas, 1950) és un director de cinema, polític i promotor cultural veneçolà.

## Biografia

Va començar a estudiar sociologia, però la deixà per dedicar-se al cinema. Va aprendre de manera autodidacta i el 1977 va rodar el seu primer documental Yo hablo a Caracas, sobre la degradació del riu Amazones i l'aculturació dels indígenes provocada pels evangelitzadors protestants. Després va fer documentals com Caño Mánamo (1983), Detrás de la noticia (1986), Amazonas, el negocio de este mundo (1986) i Bosque silencioso (1996), tots ells compromesos en la defensa dels indígenes veneçolans.
El seu primer llargmetratge fou Disparen a matar (1991), que va obtenir 18 premis internacionals, fou premiada al Festival de Huelva i nominada al Goya a la millor pel·lícula estrangera de parla hispana de 1993. El seu segon llargmetratge, Amaneció de golpe, no el va rodar fins 1998, amb guió de José Ignacio Cabrujas i amb que també va obtenir 12 premis internacionals.
El 1989 fou elegit diputat al Congrés Nacional de Veneçuela i nomenat president de la Comissió de Cultura. Des d'aquest càrrec va impulsar l'aprovació de la Llei de Drets d'Autor, de la Llei d'Artesania i de la Llei de la Cinematografia Nacional. Va deixar l'escó el 1993. De 1997 a 2001 ha estat President de l'Associació d'Autors Cinematogràfics (ANAC). Militant de Pàtria per a Tots i declarat partidari d'Hugo Chávez, el 2002 fou nomenat Comissionat Especial del Ministre d'Educació, Cultura i Esports per a la Reforma de la Llei de la Cinematografia, i en 2003 va promoure la creació de la Fundació Festival Iberoamericà de Caracas, que també va presidir
El 2004 va produir dos documentals més, La conspiración petrolera i Juan Pablo Pérez Alfonso: el profeta olvidado. El 2006 va rodar el seu tercer llargmetratge, Mi vida por Sharon, ¿o qué te pasa a ti?, protagonitzada pel conegut actor de telenovel·les Carlos Mata.
A les eleccions parlamentàries de Veneçuela de 2015 fou candidat del Gran Pol Patriòtic Simón Bolívar per l'estat Miranda, però no va assolir escó. Es va produir una forta polèmica perquè abans de les eleccions Nicolás Maduro va ordenar emetre per televisió la seva pel·lícula Disparen a matar.

## Filmografia

* Yo hablo a Caracas (documental, 1977)
* La propia gente (documental, 1981)
* Caño Mánamo (documental, 1983)
* Detrás de la noticia (documental, 1986)
* Amazonas, el negocio de este mundo (documental, 1986)
* Disparen a matar (1991)
* El bosque silencioso (documental, 1996)
* Amaneció de golpe (1998)
* La conspiración petrolera (documental, 2004)
* Juan Pablo Pérez Alfonso: el profeta olvidado (documental, 2004)
* Mi vida por Sharon, ¿o qué te pasa a ti? (2006)

## Referències

* ↑ Carlos Azpúrua a cineyarte.es.tl
* ↑ Disparen a matar al web dels Premis Goya
* ↑ Carlos Azpúrua a poderosopediave
* ↑ 'Disparen a matar' antes de las elecciones, El Mundo, 3 de desembre de 2015

## Enllaços externs

* Carlos Azpúrua a Wikihistoria del Arte Venezolano, sota llicència commons.
# Casa Parés (Vilafranca del Penedès)

La Casa Parés és una obra eclèctica de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa Girona i la casa Parés són dos edificis contigus bessons, entre mitgeres, simètrics respecte de l'eix vertical que els separa. Presenten planta baixa i dos pisos amb terrat, torratxa i mirador.
Presenten una combinació d'elements d'inspiració clàssica, cosa que els insereix dins de l'arquitectura de l'eclecticisme. Són edificis que configuren la imatge de la rambla.

## Referències

* 1 2 «Casa Parés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].
# Casa forta de Peramola

Aquesta fortificació la casa forta de Peramola,coneguda popularment com la Torre dels Moros, es troba als afores del poble de Peramola, al mig d'unes terres de conreu al sud del nucli urbà.

## Història

No hi ha notícies històriques sobre aquesta fortificació, que segurament era una construcció subsidiària del proper castell de Peramola. Pel que fa al topònim Torre dels Moros pel qual és coneguda popularment, no vol dir que tingui origen islàmic; les estructures conservades fan pensar tot el contrari. És difícil saber quina funció tenia. El seu propietari no podia ser un simple pagès, ja que és molt diferent de les cases que es troben a la zona, de petites dimensions. Més aviat i pels elements defensius que hi són presents, cal pensar que era una casa forta d'un pagès molt ric o d'un petit noble. Fou habitada fins al segle xix.

## Arquitectura

És una torre de planta quadrada, d'uns 5,40 m de costats exteriors i 1 m menys als interiors. L'alçada és unes tres vegades la seva base. És construïda amb pedra calcària sense treballar, de mides diverses, excepte les cantonades on els carreus són ben desbastats i encaixats. L'exterior és arrebossat. El gruix del mur és d'1 m d'amplada fins al segon pis a partir del qual s'aprima. L'entrada és a l'est; una porta amb arc de mig punt fet amb pedres regulars i ben tallades. L'edifici consta de planta baixa i tres pisos. El primer sembla que era cobert amb una volta de morter i els altres devien ser fets amb fusta. A la paret s'hi veuen uns forats que podrien ser per les bastides col·locades en el moment de la construcció. Pel que fa a les obertures, a la paret de ponen hi ha tres finestres, una a la paret nord i una altra al sud. Al segons pis hi ha una obertura a cada mur excepte l'oest. A la planta baixa s'observen dues sageteres. A l'interior es veuen diverses espitlleres i finestres poc visibles des de l'exterior. En el tercer pis hi ha quatre forats a cadascun dels murs que podien correspondre a les bigues que sustentaven una balconada de fusta. La torre fou escapçada i coberta amb teules formant vessant en direcció ponent-llevant.

## Referències

* 1 2 Terré i Vila, Mercè; Roca i Martí, Ventura. «Casa forta de Peramola (o Torre dels Moros)». A: El Segrià Les Garrigues El Pla d'Urgell La Segarra L'Urgell. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1997, p. 281-282 (Catalunya romànica, XXIV). ISBN 84-412-2513-3.

## Enllaços externs

* Generalitat de Catalunya Patrimoni Arxivat 2023-01-17 a Wayback Machine.
# Casa forta de Miravet

La Casa forta de Miravet és un casal medieval, de fet un petit castell, que té una planta semblant a la del castell de Mur, però considerablement més petita. Està situada a la caseria de Miravet dins de l'antic terme de Mur, en l'actual terme municipal de Castell de Mur.
Emplaçat dalt d'un turó a les envistes del castell de Mur, és del tot plausible que en fos una torre avançada cap a ponent. No se'n conserva altra documentació que la que el situa en terme jurisdiccional de Mur. En molt mal estat de conservació, però permet encara veure les semblances de la planta amb la del castell de Mur. Possiblement es tracta d'una obra del segle xiii o fins i tot del segle XII si ens fixa en les característiques constructives. Feta amb pedres poc treballades unides amb morter de calç, mostra una planta d'angles arrodonits.
Per accedir-hi cal dirigir-se primer cap al Castell de Mur i just abans d'arribar-hi a l'esquerra hi ha un desviament que, a través d'una pista no asfaltada, hi mena.

## Referències

* ↑ «Torre defensiva de la casa forta de Miravet». Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni, s.d. [Consulta: setembre 2016].
* ↑ «Institut Cartogràfic de Catalunya».
* ↑ «Casa forta de Miravet». Turisme Pallars Jussà. [Consulta: setembre 2016].
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Casa forta de Miravet

## Bibliografia

* Bolòs i Masclans, Jordi; Busquets i Riu, Joan-Josep; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Casa forta de Miravet» i «Antic poblat de Mur». A: El Pallars. Barcelona: Ed. Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica volum XV). ISBN 84-7739-566-7.
# Catàleg de Ludendorff

El Catàleg o llistat de Ludendorff conté 1.136 estels i el cúmul globular M13. Va ser elaborat per l'astrònom alemany Hans Ludendorff, en 1905. El nombre de Ludendorff encara continua utilitzant-se en l'actualitat, generalment al costat d'altres denominacions més modernes (per exemple el nombre de Kadla o les zones d'Arp, identificant els astres amb nombres romans: IV-53).
Va ser elaborat gràcies al refractor fotogràfic de 32.5 cm de l'Observatori Astronòmic de Potsdam utilitzant un parell de plaques fotogràfiques; la primera d'elles (placa A), presa el 17 de juliol de 1900 i la segona (placa B), presa al juny de 1902. Per evitar els errors sistemàtics ambdues plaques van ser mesurades dues vegades, ortogonalment: amb això el grau de precisió va augmentar.
Tots els estels que conté apareixen llistats per ordre d'ascensió recta i estan formades per una lletra (L) i un nombre d'ordre: d'aquesta manera la variable V2 correspon el número L324. Aquest treball va aparéixer en les Potsdam Publication, Volum 15, No. 50, de l'any 1905. El catàleg té 1.136 entrades.
El catàleg tabula les posicions precises d'ambdues plaques, les magnituds fotogràfiques (en llum blava), arrodonides a un decimal (desenes de magnitud) i un estudi comparatiu amb els resultats obtinguts prèviament per Scheiner (1892).
Conté estels les magnituds dels quals estan compreses entre la 11 i 16, algunes de les quals realment no pertanyen al cúmul pel seu moviment propi (denominades estels de camp: en realitat estan situades davant del mateix, molt més properes a la Terra).

## Referències

* ↑ Hans Ludendorff: Der grosse Sternhaufen im Herkules Messier 13. Publikationen des Astrophysikalischen Observatoriums zu Potsdam. 1905, 15(6) (Nr. 50).

## Font

   * Smithsonian/NASA Astrophysics Data System (ADS): 84 dels seus articles publicats (en alemany o anglès).
   * Der grosse Sternhaufen im Herkules Messier 13, (1905), Publikationen donis Astrophysikalischen Observatoriums zu Potsdam; 15. Bd, Nr. 50.

## Enllaços externs

* Hans Ludendorf (en alemany)
* Catàleg de Ludendorff en línia
# Chari

El riu Chari (francès: Chari; àrab: نهر شاري, nahr Xari) és un riu de l'Àfrica central. Neix a la República Centreafricana i desguassa al llac Txad després d'haver travessat el Txad. La darrera part del curs fa de frontera entre el Txad i el Camerun. Recorre uns 1.200 km i la seva conca ocupa una extensió de 600.000 km².
El riu Chari representa el 95% de les aportacions d'aigua al llac Txad. La majora dels habitants del Txad viuen a les ribes del Chari o dels seus afluents. Passa, entre d'altres, per les ciutats txadianes de Sarh i N'Djamena.
Entre els seus afluents destaquen, per la dreta, el Gribingui, el Bamingui, el Bangoran, el Bahr Aouk, el Bahr Keïta i el Bahr Salamat, i per l'esquerra l'Ouham o Bahr Sara i el Logone, que en són els emissaris principals.

## Vegeu també

* Kotokos.

## Referències

* ↑ Leroux, Marcel. The Meteorology and Climate of Tropical Africa (en anglès). Springer, 2001, p.53. ISBN 3540426361.
# Charing Cross

Charing Cross és un barri del districte de Ciutat de Westminster de Londres, Anglaterra (Regne Unit). Charing Cross denota la unió dels carrers de Strand, Whitehall i Cockspur, al sud de Trafalgar Square. Antiguament en aquest emplaçament hi havia hagut la Creu d'Elionor, que dona nom al barri, mentre que actualment hi ha una estàtua eqüestre del rei Carles I d'Anglaterra i d'Escòcia. Des de la segona meitat del segle xviii, Charing Cross és vist com el centre de Londres. És un dels principals punts de referència per a la mesura de distàncies des de Londres juntament amb la Pedra de Londres i les portes de l'església de St Mary-le-Bow.

## Referències

* ↑ Medieval and Renaissance: Past, Present and Future: Charing Cross Stuart Frost (Victoria and Albert Museum) accessed 13 February 2009
# Chagarcía Medianero

Chagarcía Medianero és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 181 | 164 | 136 | 120 |

## Enllaços externs

* Enllaç a Wikisalamanca Arxivat 2008-12-03 a Wayback Machine.
# Cinquanta-quatre

El cinquanta-quatre és un nombre natural que segueix el cinquanta-tres i precedeix el cinquanta-cinc. S'escriu 54, 五十四 o LIV segons el sistema de numeració emprat.
Ocurrències del cinquanta-quatre:
* Designa l'any 54 i el 54 aC
* És el prefix telefònic internacional de l'Argentina
* És el número administratiu corresponent al departament francès de Meurthe i Mosel·la.
* El nombre atòmic del xenó.
* Nombre de cartes de la baralla francesa (inclosos els dos jòquers).
# Cinquanta-cinc

El cinquanta-cinc és un nombre natural que segueix el cinquanta-quatre i precedeix el cinquanta-sis. S'escriu 55 o LV segons el sistema de numeració emprat.
Ocurrències del cinquanta-cinc:
* Designa l'any 55 i el 55 aC
* És el codi telefònic internacional de Brasil.
* És el nombre atòmic del Cesi.
* En la Successió de Fibonacci va després del trenta-quatre i abans del vuitanta-nou
* És el quart nombre de Kaprekar, després del quaranta-cinc i abans del noranta-nou
# Cinquanta

El cinquanta és un nombre natural que s'escriu L o 50 depenent del sistema de numeració. És un nombre parell que segueix el quaranta-nou i precedeix el cinquanta-u. Cinquantejar és tenir a prop de cinquanta anys, i cinquantí és que ja els ha complert. Cinquantenari és l'aniversari de cinquanta anys. Cinquantenni és un període de cinquanta anys.
Ocurrència del cinquanta:
* Designa l'any 50, el 50 aC i la dècada del 1950
* Les noces d'or d'un matrimoni
* El nombre de boletes o comptes d'un rosari
* Representa la meitat (50% en els percentatges)
* És el nombre atòmic de l'estany.
* Cinquanta dies dura la Pentecosta o Cinquagesma.
* En les antigues milícies catalanes anteriors a la Nova Planta, un cinquantè era unitat organitzada en desenes comandada per un cinquantener.
* És el nombre més petit que es pot expressar com a suma de dos quadrats de dues maneres diferents: 5² + 5² = 7² + 1² = 50
# Cirrus castellanus

Cirrus castellanus o Cirrus castellatus (Ci cas) és una espècie de núvol cirrus. El seu nom prové de la paraula «castellanus», que vol dir fort o castell en llatí.
Com tots els cirrus, aquesta espècie es troba a gran altitud. Apareix com torres separades que s'aixequen des d'una base de núvols de nivell inferior. Sovint aquestes torres de núvols es formen en línies, i poden ser més altes que amples. Aquesta espècie de núvols sol ser dens en formació.

## Referències

* ↑ «Appendix 3 - History of cloud nomenclature» (en anglès).
* ↑ «Definition of castellanus» (en anglès). Numen - The Latin Lexicon.
* ↑ Dunlop, Storm. The weather identification handbook (en anglès). Guilford, Conn.: Lyons Press, 2003, p. 57. ISBN 1-58574-857-9.
* ↑ Callanan, Martin. «Cirrus castellanus» (en anglès). International Cloud Atlas. Arxivat de l'original el 2016-01-21. [Consulta: 14 juny 2022].
# Chocolat (pel·lícula de 2000)

Chocolat és una pel·lícula britànico-estatunidenca dirigida per Lasse Hallström, estrenada el 2000 i doblada al català. La pel·lícula ha estat rodada a Flavigny-sur-Ozerain.

## Argument

Lansquenet és un petit poble al cor de França on la vida s'escola, tranquil·la i immutable des de fa segles. L'arribada d'una misteriosa jove dona, Vianne Rocher, i de la seva filla Anouk ho trastornarà tot.
A la seva confiteria, Vianne proposa irresistibles llaminadures. Sembla posseir el do d'endevinar els desigs amagats dels seus clients i de satisfer-los amb receptes de les quals té el secret. Molts s'abandonen al seu encant i sucumbeixen a les seves delícies ensucrades. Les fabuloses xocolates de Vianne no es conformen a encantar les papil·les, cuiden les esperances perdudes i desperten dels sentiments inesperats als cors. Tot això no és de gust de l'aristocràtic comte de Reynaud, convençut que les meravelloses xocolates de Vianne amenacen l'ordre i la moralitat i sembraran la revolució a la vila.
A través de les dissensions que neixen entre Vianne i el comte, el poble es reparteix aviat entre els que volen conservar el seu estil de vida ancestral i els que tenen set de plaer i de llibertat.

## Repartiment

* Juliette Binoche: Vianne Rocher
* Johnny Depp: Roux
* Victoire Thivisol: Anouk Rocher
* Lena Olin: Josephine Muscat
* Judi Dench: Armande Voizin
* Alfred Molina: Comte de Reynaud
* Carrie-Anne Moss: Caroline Clairmont
* Peter Stormare: Serge Muscat
* Leslie Caron: Madame Audel

## Nominacions

* Oscar a la millor actriu (Juliette Binoche)
* Oscar a la millor pel·lícula
* Oscar a la millor banda sonora (Rachel Portman)
* Oscar al millor guió adaptat (Robert Nelson Jacobs)
* Oscar a la millor actriu secundària (Judi Dench)
* BAFTA a la millor actriu (Juliette Binoche)
* BAFTA a la millor fotografia (Roger Pratt)
* BAFTA al millor vestuari (Renee Ehrlich Kalfus)
* BAFTA al millor maquillatge i perruqueria (Naomi Donne)
* BAFTA al millor disseny de producció (David Gropman)
* BAFTA al millor guió (Robert Nelson Jacobs)
* BAFTA a la millor actriu secundària per (Judi Dench)
* BAFTA a la millor actriu secundària per (Lena Olin)
* Globus d'Or a la millor actriu musical o còmica per (Juliette Binoche)
* Globus d'Or a la millor banda sonora original (Rachel Portman)
* Globus d'Or a la millor pel·lícula musical o còmica
* Globus d'Or a la millor actriu secundària

## Referències

* ↑ «Chocolat». Ésadir.cat. [Consulta: 20 novembre 2022].
* ↑ Mitchell, Elvis «FILM REVIEW; Candy Power Comes to Town» (en anglès). The New York Times, 15-12-2000. ISSN: 0362-4331.