OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aristobul el Jove

Aristòbul el jove (llatí: Aristobūlus, en grec antic: Ἀριστόβουλος, «Aristóboulos») va ser fill d'Aristobul IV i Berenice, i net d'Herodes el Gran.
Es va educar a Roma juntament amb Agripa i Herodes (que després va ser rei de Calcis) i també amb Claudi, que després va ser emperador i que sempre va mostrar certa predilecció per Aristobul.
Va denunciar el seu germà Agripa, amb el qual estava enemistat, acusant-lo d'haver estat subornat pels damascens per defensar la seva causa contra la dels sidonis i deixant-lo de banda la protecció del procònsol de Síria Publi Pomponi Flac. Es va oposar a la col·locació d'estàtues al temple de Jerusalem que Calígula havia ordenat, orde que va complir Petroni.
Va morir com a ciutadà privat, i encara que la data exacta no es coneix, va sobreviure al seu germà Agripa que va morir el 44. Estava casat amb Iotapa d'Emesa, amb la qual va tenir una filla anomenada també Iotapa.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «5. Aristobulus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 15 desembre 2021].
# Aristobul III de Judea

Aristobul III de Judea (llatí: Aristobūlus; grec antic: Ἀριστόβουλος, Aristóboulos) va ser gran sacerdot de Judea, fill d'Alexandre Asmoneu i d'Alexandra i net d'Aristobul II de Judea, germà de Mariamne I, la dona d'Herodes el Gran. Va ser el darrer representant de la casa dels Asmoneus.
La seva mare Alexandra, indignada perquè Herodes havia donat l'any 37 aC el càrrec de gran sacerdot a un jueu fosc anomenat Ananel va mirar d'obtenir aquest càrrec per a Aristobul per mitjà de Marc Antoni, degudament aconsellat per Cleòpatra, amiga de la mare. Herodes es va adonar del perill: va deposar a Ananel i va nomenar Aristòbul gran sacerdot amb només disset anys l'any 36 aC. Com que la mare va continuar conspirant contra Herodes, i fins i tot va estar a punt de fugir a Egipte amb el seu fill, segons Flavi Josep el rei va fingir que els perdonava, però poc després, l'any 35 aC, va fer matar traïdorament Aristobul a Jericó, on uns sicaris el van ofegar mentre es banyava. Herodes va tornar a posar Ananel en el càrrec de Summe sacerdot (35 aC-30 aC).

## Referències

* ↑ Schalit, Abraham. «Aristobulus III». A: Encyclopaedia Judaica. 2 Alr - Az. Detroit: Thomson Gale, 2007, p. 458. ISBN 9780028659305.
# Aristobul II de Judea

Aristobul II de Judea (llatí: Aristobūlus, en grec antic: Ἀριστόβουλος, «Aristóboulos») va ser el fill més jove d'Alexandre Janeu i de Salomé Alexandra.
Durant els nou anys que va durar el regnat de sa mare (entre el 76 aC i 67 aC) aquesta va restaurar la influència dels fariseus, a la qual Aristobul es va oposar donant suport als saduceus. Morta la mare potser l'any 67 aC, es va enfrontar per la successió amb el seu germà Hircà II que l'any 66 aC va haver de renunciar al tron i al càrrec de gran sacerdot i es va refugiar amb els nabateus del rei Aretes III. Aristòbul es va imposar amb l'ajut dels seguidors saduceus del seu pare que s'havien refugiat a algunes fortaleses per evitar el perill dels fariseus mentre van estar protegits per Alexandra.
L'any 65 aC el rei nabateu Aretes III, que governava Damasc del 85 aC ençà, va envair Judea esperonat per Antípater, el cap idumeu, i va assetjar Jerusalem, però els llegats de Pompeu, Marc Emili Escaure i Aulus Gabini, el van rebutjar després de ser subornats per Aristobul.
El 63 aC es va entrevistar amb Pompeu a Damasc i en veure que el romà donava suport a Hircà, va tornar a Judea i es va preparar per a la guerra. En acostar-se Pompeu, Aristobul va evacuar la fortalesa d'Alexandrèon i finalment es va presentar al romà que el va obligar a signar la rendició. Aristobul es va retirar a Jerusalem.
Pompeu va continuar el seu camí cap a Jerusalem i Aristobul li va sortir al pas i li va oferir la seva submissió, però els seus partidaris a la ciutat no el van voler seguir i Pompeu va haver d'assetjar la ciutat, que va ocupar i va fer presoners a Aristòbul i als seus fills. Apià diu erròniament que Pompeu el va fer matar en el moment d'ocupar Jerusalem.
Aristobul va ser traslladat a Roma d'on es va escapar l'any 57 aC amb el seu fill Antígon i va tornar a Judea on va reunir els seus partidaris i es va alçar en rebel·lió però va ser assetjat a Maquerunt quan intentava restaurar les fortificacions, i on el va fer presoner Aulus Gabini que el va tornar a enviar a Roma.
L'any 49 aC va ser alliberat per Juli Cèsar que el va enviar a Judea perquè representés els seus interessos, però va ser enverinat en el camí per addictes del partit pompeià.

## Referències

* ↑ Flavi Josep. Antiguitats judaiques, XIII, 16,1.
* ↑ Smith, William (ed.). «Aristobolus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 8 gener 2022].
# Antonio dalla Tavola

Antonio dalla Tavola (Venècia, 1634 - 10 de juny de 1674) fou un compositor i pedagog musical italià.
Estava molt ben considerat com a músic i organitzador d'esdeveniments musicals. Va publicar una col·lecció de misses per a 3 a 8 vuits i baix continu. També va posar la música per L'amor pudico, un ballet eqüestre ideat per Pio Enea degli Obizzi estrenat a Pàdua el 1643. Quan hi va morir, era propietari de més de dos centenars de composicions manuscrites i un centenar de col·leccions impreses de música, incloent obres dels compositors nord-italians com Costanzo Porta, Giovanni Croce, Monteverdi, Alessandro Grandi, Giovanni Rovetta, i Roman Orazio Tarditi.
Com a mestre d'Agostino Steffani, presumiblement el va introduir a alguns d'aquests compositors, així com als rudiments de la música: els hexacords i el solfeig, les formes de la música eclesiàstica i les complexitats de la notació mesural.

## Referències

* ↑ Timms, Colin. Polymath of the Baroque: Agostino Steffani and His Music. Oxford University Press, 2003. ISBN 9780195154733.
# Artur Boruc

Artur Boruc, nascut el 20 de febrer del 1980 a Siedlce, Polònia, és un futbolista polonès de la dècada de 2000.
Ha jugat com a porter al Lègia de Varsòvia, Celtic de Glasgow, ACF Fiorentina, Southampton FC i AFC Bournemouth i ha estat internacional per la selecció de Polònia.

## Referències

* ↑ «Goal – Bournemouth – Artur Boruc», 2015. [Consulta: 12 gener 2015].
* ↑ «Barclays Premier League Squad Numbers 2013/14». Premier League, 16-08-2013 [Consulta: 17 agost 2013]. Arxivat 25 de setembre 2013 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-08-21. [Consulta: 24 juliol 2017].
Artur Boruc amb Polònia - Caixes de navegació :
Selecció de futbol de Polònia – Copa del Món de Futbol de 2006
1 Boruc •
2 Jop •
3 Gancarczyk •
4 Baszczyński •
5 Kosowski •
6 Bąk •
7 Sobolewski •
8 Krzynówek •
9 Żurawski •
10 Szymkowiak •
11 Rasiak •
12 Kuszczak •
13 Mila •
14 Żewłakow •
15 Smolarek •
16 Radomski •
17 Dudka •
18 Lewandowski •
19 Bosacki •
20 Giza •
21 Jeleń •
22 Fabiański •
23 Brożek •
Seleccionador: Janas
Selecció de futbol de Polònia – Eurocopa 2008
1 Boruc •
2 Jop •
3 Wawrzyniak •
4 Golański •
5 Dudka •
6 Bąk •
7 Smolarek •
8 Krzynówek •
9 Żurawski •
10 Garguła •
11 Saganowski •
12 Kowalewski •
13 Wasilewski •
14 Żewłakow •
15 Pazdan •
16 Piszczek •
17 Łobodziński •
18 Lewandowski •
19 Murawski •
20 Guerreiro •
21 Zahorski •
22 Fabiański •
23 Kokoszka •
Entrenador: Beenhakker
Selecció de futbol de Polònia – Eurocopa 2016
1 Szczęsny •
2 Pazdan •
3 Jędrzejczyk •
4 Cionek •
5 Mączyński •
6 Jodłowiec •
7 Milik •
8 Linetty •
9 Lewandowski (c) •
10 Krychowiak •
11 Grosicki •
12 Boruc •
13 Stępiński •
14 Wawrzyniak •
15 Glik •
16 Błaszczykowski •
17 Peszko •
18 Salamon •
19 Zieliński •
20 Piszczek •
21 Kapustka •
22 Fabiański •
23 Starzyński •
Entrenador: Nawałka :
# Antoñita Colomé

Antonia Colomé Ruiz, coneguda com a Antoñita Colomé (Sevilla, 18 de febrer de 1912 - Madrid, 28 d'agost de 2005) fou una actriu, cantant i ballarina espanyola.

## Biografia

Va debutar molt jove al teatre Eslava de Madrid i, a causa de l'èxit obtingut, es contractada per protagonitzar revistes musicals al Tívoli. En el cinema, la seua primera actuació va ser el 1931 en la pel·lícula Un caballero de frac, de Roger Capellani, i poc després intervingué en Las luces de Buenos Aires al costat de Carlos Gardel. Posteriorment va treballar a les ordres de directors com Edgar Neville i Florián Rey, i entre les pel·lícules en què va participar destaquen El hombre que se reía del amor (1932), El negro que tenía el alma blanca (1934), El malvado Carabel (1935), El bailarín y el trabajador (1936), La señorita de Trévelez (1936) i La rueda de la vida (1942).
És considerada una de les grans estrelles del cinema espanyol de l'època de la segona república. Es dona el cas que residí a Calella de Palafrugell durant l'estiu de 1936, abans d'embarcar-se cap a Marsella i dirigir-se a París.

## Filmografia

* 1931: Un caballero de frac, de Roger Capellani i Carlos San Martín
* 1932: Mercedes, de Josep Maria Castellví
* 1933: El hombre que se reía del amor, de Benito Perojo
* 1934: Dale de betún, de Raymond Chevalier
* 1934: El negro que tenía el alma blanca, de Benito Perojo
* 1934: Crísis mundial, de Benito Perojo
* 1935: Rataplán, de Francisco Elías
* 1935: El malvado Carabel, d'Edgar Neville
* 1935: Una mujer en peligro, de José Santugini
* 1935: La señorita de Trévelez, d'Edgar Neville
* 1936: El bailarín y el trabajador, de Lluís Marquina
* 1941: Héroe a la fuerza, de Benito Perojo
* 1942: La rueda de la vida, de Eusebio Fernández Ardavín
* 1942: Danza del fuego, de André Hugon i Jorge Salviche
* 1942: El frente de los suspiros, de Juan Orduña
* 1942: Idilio en Mallorca, de Max Neufeld
* 1943: Forja de almas, de Eusebio F. Ardavín
* 1943: Mi fantástica esposa, d'Eduardo García Maroto
* 1945: La gitana y el rey, de Manuel Bengoa
* 1946: La mentira de la gloria, de Julio de Fleischner
* 1946: El crimen de Pepe Conde, de José López Rubio
* 1947: Póker de ases, de Ramon Barreiro
* 1947: Revelación, de Antonio Obregón
* 1950: María Antonia la Caramba, de Arturo Ruiz Castillo
* 1951: Tercio de quites, d'Emilio Gómez Muriel
* 1977: La viuda andaluza, de Francisco Betriu
* 1981: Los alegres bribones, de Pancho Bautista
* 1988: Pasodoble, de José Luis García Sánchez

## Referències

* 1 2 3 Aguilar, Carlos. Las estrellas de nuestro cine : 500 biofilmografías de intérpretes españoles (en castellà). Madrid: Alianza Editorial, 1996, p. 162,163. ISBN 84-206-9473-8.
* ↑ «Antoñita Colomé». Enciclopedia del Cine Español, 09-05-2016. [Consulta: 3 juliol 2020].
* ↑ Galán, Diego «Antoñita Colomé, 'flapper' de la República». El País, 05-09-2005.
* ↑ «Obituari». ABC, 01-09-2005 [Consulta: 8 desembre 2015].
* ↑ Bruguera Martí, Maria. «Antoñita Colomé. Estiuejant d'excepció a Calella durant el llarg estiu del 36». Històries de Palafrugell, dimarts, 22 octubre 2019. [Consulta: 3 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa a imdb
# Bakil

Els Bakil són una federació tribal, la segona més gran i important del Iemen després dels hashid als que romanen confederats i que tradicionalment es consideren lleugerament per sota els hashid. Viuen a les muntanyes del nord i nord-oest. El clan Abu Luhum de la tribu Nihm, dirigeixen els bakil.
El seu ancestre tradicional fou Bakil, germà de Hashid, fills de Jashim ibn Jubran ibn Nawf Bin Tuba'a ibn Zayd ibn Amro ibn Hamdan. Els Banu Hamdan, dels que van sorgir, eren ja una tribu destacada al segle I i són esmentats a les inscripcions sabees, però els bakil i els hashid ja existien abans del segle i. Al segle iii part de les tribus hamdan van emigrar i Síria i els bakil i hashid es van aliar llavors als himyarites.
Quan Mahoma va enviar al Iemen a Khalid ibn al-Walid i va començar la islamització el 622, les tribus d'origen hamdan no hi van ser favorables; mentre les tibus de la Tihama i Nadjran acceptaven la nova religió, les tribus de les muntanyes es van mantenir contraris. Mahoma va enviar llavors al seu cosí Alí ibn Abi Tàlib, que fou més afortunat i va convertits a les tribus hamdanites. A la mort del Profeta aquestes trribus van restar musulmanes i no van participar en la Rida.
Sota el califa Alí ibn Abi Tàlib, les tribus li van fer costat; després de la seva derrota i més tard la dels seus fills, no es van oposar als omeies ni van buscar l'aliança amb altres tribus alides. Posteriorment es va produir l'emigració cap al nord d'Àfrica i Hispània, però gran part de les tribus hamdanites va restar al Iemen i els hashid i els bakil van esdevenir els dos grups més importants aprofitant la sortida de les tribus nòmades més poderoses. Al començament del segle x les tribus hamdanites va convidar a l'imam al-Hadi Yahya ibn al-Hussain ibn al-Kasim (un membre dels alides hasànides) que es va etsablir a les muntanyes i va intorduir el zaydisme, una forma moderada del xiïsme. La gran tribu hashim es va mostrar sempre hostil a qualsevol poder exterior, i mai es va deixar dominar completament pels otomans.
L'Imam Yahya va voler sotmetre a les tribus i va fer diverses campanyes que van eliminar el poder de la major part d'aquestes, però no el dels hashid i bakil confederades (Hashid wa-Bakil). Aquestes van donar suport a la república però es van oposar a la limitació del seu poder, que encara conserven.

## Nota

* ↑ Hashid era el germà gran, o fins i tot en algunes genealogies, l'avi de Bakil
* ↑ Thearabhistory.com: Qahtan

## Referències

* Abdulaziz Almsaodi, Modern history of Yemen
* Power and Interest News Report Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* Andrei Korotàiev, Ancient Yemen. Oxford: Oxford University Press, 1995. ISBN 0-19-922237-1
# Astroblepus stuebeli

Astroblepus stuebeli és una espècie de peix de la família dels astroblèpids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del llac Titicaca.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Schaefer, S.A. 2003. Astroblepidae (Naked sucker-mouth catfishes). p. 312-317. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wandolleck, B. 1916. Arges stübeli n. sp. Zool. Anz. v. 47: 158-162.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Astroblepus trifasciatus

Astroblepus trifasciatus és una espècie de peix de la família dels astroblèpids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Colòmbia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eigenmann, C. H. 1912. Some results from an ichthyological reconnaissance of Colombia, South America. Part I. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 127.). Ind. Univ. Studies Núm. 16 (sic Núm. 8): 1-27.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Schaefer, S.A. 2003. Astroblepidae (Naked sucker-mouth catfishes). p. 312-317. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Avanç en bloc baixista

Avanç en bloc baixista (en anglès: Bearish Advance Block) és un patró d'espelmes japoneses format per tres espelmes que indica un possible esgotament i canvi de tendència alcista; rep aquesta denominació perquè el formen tres espelmes blanques successives formant un bloc, cadascuna de les quals menor que l'anterior, fet que suggereix un esgotament de la força dels bulls.

## Criteri de reconeixement

* La tendència prèvia és alcista.
* Es formen tres espelmes blanques.
* Cadascuna té un tancament superior a l'anterior
* Cadascuna obra dins del cos de l'anterior
* Cada dia el cos és significativament menor que l'anterior

## Explicació

En un context de tendència alcista, la progressiva disminució del cos de les espelmes blanques evidencia que els bulls estan cobrint posicions, fet que pot posar en dubte la força de la tendència alcista. Les cada cop majors ombres superiors i els cossos cada cop més petits són signes evidents de debilitat progressiva i deteriorament de la tendència alcista.

## Factors importants

L'avenç en bloc baixista és especialment delicat quan es produeix en el màxims de preus prop d'una resistència, perquè és la mostra que els bulls ja no creuen en la continuïtat de la tendència alcista i estan cobrint o liquidant les seves posicions, més que no pas d'obertura massiva de curts. Es recomana esperar a la confirmació al quart dia següent en forma gap baixita, un trencament de tendència, o sinó en forma d'espelma negra amb tancament inferior.

## Bibliografia

* «Bearish Advance Block». Candlesticker. [Consulta: 8 maig 2011].
# Aukra

Aukra és un municipi situat al comtat de Møre og Romsdal, Noruega. El 2016 tenia 3.518 habitants i té una superfície de 59.91 km². El centre administratiu del municipi és el poble de Falkhytta.
El municipi es troba principalment a l'illa de Gossa, però també inclou altres illes menors i una petita àrea de la península de Romsdal. Els principals nuclis de població del municipi són Hollingen, Aukrasanden, Varhaugvika, i Røssøyvågen.

## Informació general

El municipi d'Akerø es va establir l'1 de gener de 1838. El 1840, la major part d'Akerø que es trobava a la península de Romsdal es va separar per formar el municipi de Frænen. L'1 de gener de 1867, les illes de l'oest de Gossa (població: 601) es van separar per esdevenir el nou municipi de Sandøy. L'1 de gener de 1924, la part sud del municipi (Otrøya i diverses altres illes) es van separar per formar el nou municipi de Sør-Aukra, i la resta del municipi va canviar de nom a Nord-Aukra. L'1 de gener de 1964, la zona Mordal de Nord-Aukra (població: 77) es va traslladar al municipi de Molde. L'1 de gener de 1965, es va eliminar el -nord del nom del municipi, i va passar a dir-se nom-es Aukra.

### Nom

El municipi (originalment la parròquia) és el nom de l'antiga granja d'Aukra (en nòrdic antic: Aukrin), ja que la primera església va ser construïda allà. El primer element és akr que significa "camp" o "acre" i l'últim element vin significa "prat" o "pastura". Abans del 1918, el nom va ser escrit Akerø.

### Escut d'armes

L'escut d'armes és modern. Se'ls va concedir el 22 de maig de 1987. L'escut mostra dos braçalets de l'edat de bronze sobre un fons blau. Les polseres es basen en una troballa arqueològica a la zona. Així, els anells simbolitzen la llarga tradició de l'habitatge a la zona.

### Esglésies

L'Església de Noruega té una parròquia (sokn) dins el municipi d'Aukra. És part del denegat de Molde a la diòcesi de Møre.
Esglésies a Aukra :
| Parròquia (Sokn) | Nom de l'església | Localització | Any de construcció |
| Aukra | Església d'Aukra | Aukrasanden | 1835 |

## Història

Aukra és conegut com a lloc d'una operació de naufragi i rescat, la del vaixell de càrrega Rokta que es va enfonsar al 4 d'abril de 1938. El monument de Rokta està situat a l'illa de Rindarøy, el lloc on es va enfonsar.

## Referències

* ↑ «Població l'1 de gener de 2016. Tot el país, comtats i municipis» (en anglès). Oficina Central d'Estadístiques de Noruega. [Consulta: 22 abril 2016].
* ↑ Jukvam, Dag. «Historisk oversikt over endringer i kommune- og fylkesinndelingen» (en noruec). Statistisk sentralbyrå, 1999.
* ↑ Rygh, Oluf. Norske gaardnavne: Romsdals amt (en noruec). 13. Kristiania, Norge: W. C. Fabritius & sønners bogtrikkeri, 1908, p. 300.
* ↑ Norske Kommunevåpen. «Nye kommunevåbener i Norden», 1990. [Consulta: 18 octubre 2008].

## Enllaços externs

* Aukra - Lloc web oficial
# Arturo San Agustín

Arturo San Agustín (Barcelona, 1949) és un periodista i escriptor. Visqué la joventut al Poblenou, entre el Somorrostro i una escola de la Barceloneta. El seu pare treballava a la gasística El Arenal i vivien al palauet de Charles Lebon, pioner del gas a Barcelona. Després de ser creatiu publicitari durant deu anys, s'ha dedicat al periodisme escrivint periòdicament en diaris, primer al El Periódico i després a El Mundo i La Vanguardia. Des de la dècada del 1970 ha publicat diversos llibres amb cròniques periodístiques de Barcelona i relats propis d'un expert vaticanista.

## Obra

* Arturo San Agustín. 50 estornudos sin pañuelo. Editorial DIROSA, 1974. ISBN 978-84-7358-006-9.
* Arturo San Agustín. Mediterránea: un encuentro con la mujer que nació de la espuma, 1976*. ISBN 978-84-400-1463-4.
* Arturo San Agustín. El otro zoo de Barcelona. Maral, 1976.
* Arturo San Agustín. A esa hora incierta del alba. Dirosa, 1981.
* Arturo San Agustín. M'agrada que em faci aquesta pregunta: l'entrevista en premsa. Pòrtic, 1999. ISBN 978-84-7306-549-8.
* Arturo San Agustín. Estoy en Buenos Aires, Gordo. Ediciones B, 1 gener 2004. ISBN 978-84-666-1587-7.
* Arturo San Agustín. La noche que quemaron a la mendiga. La esfera de los libros, 2006. ISBN 978-84-9734-531-6.
* Arturo San Agustín. La nena del Leopoldo: Una crónica de Barcelona. Grupo Planeta, 11 gener 2010. ISBN 978-84-7669-857-0.
* Arturo San Agustín. El buitre en el Tíber: Europa no se quiere. Grupo Planeta, 22 febrer 2010. ISBN 978-84-8307-956-0.
* Arturo San Agustín. Un perro verde entre los jovenes del Papa / A Green Dog Among the Pope's Young Men. Luis Vives Editorial, octubre 2011. ISBN 978-84-938324-6-9.
* Arturo San Agustín. Cuando se jodió lo nuestro. Grupo Planeta, 3 abril 2014. ISBN 978-84-9942-320-3.
* Arturo San Agustín. Tras el Portón de Bronce: La realidad vaticana en la era del papa Francisco. Grupo Planeta, 24 febrer 2015. ISBN 978-84-9942-396-8.
* Arturo San Agustín. En mi barrio no había chivatos. Comanegra, 2016. ISBN 978-84-9850-855-0.

## Referències

* ↑ País, Ediciones El «Arturo San Agustín: “Els pisos turístics són el que fa més mal”». EL PAÍS, 28-04-2016.
* ↑ «Arturo San Agustín, periodista i escriptor: "El Papa Francesc no improvisa tan com sembla" - RTVE.es». RTVE.es, 24-05-2013.
* ↑ «Arturo San Agustín: «Me cortaron el cuello pero no lloré»» (en castellà). www.larazon.es.