OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lliga espanyola d'hoquei sobre patins masculina 1971-1972

La tercera edició de la Lliga espanyola d'hoquei patins masculina, denominada en el seu moment Divisió d'Honor, s'inicià el 2 d'octubre de 1971 i finalitzà el 16 d'abril de 1972. Va aconseguir el títol el Reus Deportiu i van descendir l'At. Montemar d'Alacant i el RCD Espanyol. El CN Reus Ploms va mantenir la categoria en una promoció posterior.

## Participants

| FC BARCELONA REUS DEPORTIU HC SENTMENAT AT MONTEMAR CH MATARÓ CE ARENYS MUNT RCD ESPANYOL | CP VOLTREGÀ CP VILANOVA CN REUS PLOMS CE VENDRELL AA NOIA FEMSA CP CALAFELL |

## Llegenda

| Pts = Punts totals PJ = Partits jugats PG = Partits guanyats PE = Partits empatats PP = Partits perduts GF = Gols a favor | GC = Gols en contra DG = Diferència de gols (GF-GC) Ressaltat en verd = Equip campió de lliga. Ressaltat en blau = Equip que promociona per la permanència. Ressaltat en vermell = Equip descendent de categoria. |

## Fase Regular
### Classificació

| Pos | Equip | Pts | PJ | PG | PE | PP | GF | GC | DG |
| 1 | Reus Deportiu | 42 | 26 | 20 | 2 | 4 | 159 | 77 | +82 |
| 2 | FC Barcelona | 38 | 26 | 18 | 2 | 6 | 150 | 74 | +76 |
| 3 | AA Noia | 36 | 26 | 17 | 2 | 7 | 108 | 75 | +33 |
| 4 | HC Sentmenat | 36 | 26 | 17 | 2 | 7 | 108 | 92 | +16 |
| 5 | CE Arenys de Munt (*) | 30 | 26 | 14 | 3 | 9 | 99 | 77 | +22 |
| 6 | Cerdanyola CH | 28 | 26 | 12 | 4 | 10 | 107 | 97 | +10 |
| 7 | CP Calafell | 23 | 26 | 11 | 1 | 14 | 79 | 89 | -10 |
| 8 | CP Voltregà | 22 | 26 | 10 | 2 | 14 | 114 | 132 | -18 |
| 9 | FEMSA | 21 | 26 | 9 | 3 | 14 | 101 | 130 | -29 |
| 10 | CH Mataró | 21 | 26 | 10 | 1 | 15 | 89 | 115 | -26 |
| 11 | CE Vendrell (**) | 20 | 26 | 10 | 2 | 14 | 89 | 109 | -20 |
| 12 | CN Reus Ploms | 19 | 26 | 9 | 3 | 14 | 92 | 112 | -20 |
| 13 | AT. Montemar | 17 | 26 | 6 | 5 | 15 | 91 | 144 | -53 |
| 14 | RCD Espanyol | 8 | 26 | 3 | 2 | 20 | 100 | 163 | -63 |
(*) 1 punt de sanció pel CE Arenys de Munt
(**) 2 punts de sanció pel CE Vendrell

## Promoció

| CP Vic | 2-2 | CN Reus Ploms |
| CN Reus Ploms | 6-4 | CP Vic |

## Enllaços externs

* (castellà) Web oficial de la Reial Federació Espanyola de Patinatge
# Limnòrids

Els limnòrids (Limnoriidae) són una família de crustacis isòpodes marins que inclou 57 espècies. La majoria són de color blanc pàl·lid i de mida petita, d'1 a 4 mm de llargada però l'espècie Limnoria stephenseni de les aigües subantàrtiques pot arribar a 10 mm de longitud.

## Ecologia

S'alimenten de la fusta i d'altres matèries vegetals. La cel·lulosa de la fusta es digereix probablement amb l'ajuda de la cel·lulasa produïda pels mateixos animals. Les espècies més destructives són Limnoria lignorum, Limnoria tripunctata i Limnoria quadripunctata. Segueixen en importància als teredínids en la quantitat de fusta marina destruïda. L. tripunctata normalment és intolerant a la creosota que sovint s'usa per protegir els pilons de fusta submergits. Els seus forats fan 1–2 mm de diàmetre i poden ser de diversos centímetres de llargada. La fusta atacada esdevé esponjosa i friable.
El seu paper ecològic és important en degradar i reciclar la fusta a la deriva.
Hi ha un gran nombre de crustacis comensals dels Limnoriidae. Chelura són Amphipoda, Donsiella són petits copepoda que habiten les cries i els cos dels Limnoriidae.

## Com a font de biocombustible

S'ha suggerit que els enzims usats pels Limnoriidae per degradar la fusta poden ser útils per produir sucres de la biomassa no alimentària com pot ser la palla o la fusta de manera sostenible i produir combustible alternatiu.

## Referències

* ↑ World Register of Marine Species - WoRMS. «Limnoriidae» (en anglès). World Marine, Freshwater and Terrestrial Isopod Crustaceans database. Schotte M, Boyko CB, Bruce NL, Poore GC, Taiti S, Wilson GD, 2011. [Consulta: 1r desembre 2011].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species -Taxonomic tree». [Consulta: 24 octubre 2021].
* ↑ «Damage to wooden slipway following gribble activity». Arxivat de l'original el 2012-02-12. [Consulta: 7 desembre 2011].
* ↑ «Sailors' historic scourge may hold the key to bioenergy future». University of York, 27-01-2009.
* ↑ «'Gribble' marine pest may be key to biofuel breakthrough, say scientists». The Times, 09-03-2010.
* R. J. Menzies. The marine borer family Limnoriidae (Crustacea, Isopoda). Bulletin of Marine Science of the Gulf and Caribbean. 1957 7: 101–200.
* L. J. Cookson. Australasian species of the Limnoriidae (Crustacea: Isopoda). Memoirs of the Museum of Victoria 1991 52: 137–262.
* L. J. Cookson and G. C. B. Poore. New species of Lynseia and transfer of the genus to Limnoriidae (Crustacea: Isopoda). Memoirs of the Museum of Victoria 1994 54: 179–189.

## Enllaços externs

* Video of live gribbles in wood (anglès)
# Lleó d'Agde

Lleó fou bisbe d'Agde que exercia el càrrec el 541 quan signà les actes del concili de Clarmont d'Alvèrnia. Agde estava aleshores sota domini visigot.
Va tenir dificultats considerables amb el comte (governador) d'Agde, Gomacari (Gomacharius) que era (com els visigots en general) arrià. Gomacari va usurpar un bé de l'església d'Agde i Lleó s'hi va enfrontar, el va anar a trobar i li va dir: "Fill meu vigila de no arrabassar el patrimoni dels pobres i que les llàgrimes dels desgraciats als que prens els béns no us portin la maledicció de Déu, o potser la mort". Gomacari no en va fer cas fins que un dia fou atacat per una malaltia que li causava alta febre; va anar empitjorant i finalment va reconèixer la seva falta i va demanar a Lleó que demanés a Déu el seu restabliment amb la promesa de retornar el que retenia injustament. El bisbe va pregar i el comte es va curar. Gomacari una vegada restablert es va reunir amb el seu consell format per visigots, i es va preocupar de la reacció de la població galoromana: aquests veurien la seva malaltia com un just càstig per la retenció de terres usurpades; i es va decidir que no serien retornades per quan el comte es declarava convençut que la malaltia li havia agafat per causes naturals. Lleó en fou informat i el va anar a trobar i li va tirar en cara la vulneració de la seva promesa i el va prevenir d'un nou càstig de Déu si no restituïa les terres usurpades. Gomacari li va contestar: "Calla vell absurd, o et faré lligar damunt d'un ase i et passejaré per tota la ciutat exposat a la riota pública". Lleó prudentment es va retirar a l'església de Sant Andreu o es conservaven les relíquies d'aquest sant apòstol, i va començar a pregar, passant tota la nit amb pregàries i queixes; al matí va trencar les llums de cera de l'església i va invocar a que la llum no tornés a brillar a l'església fins que Déu prengués venjança dels seus enemics i obligués a l'usurpador a retornar els béns usurpats; just pronunciar la seva invocació que Gomacari va recaure de la seva malaltia i altre cop va estar greument malalt; altre cop va demanar al bisbe intercedir davant Déu per la seva curació i va prometre retornar les terres usurpades i afegir altres terres. Lleó li va dir llavors que ja havia pregat una vegada i que el desig li havia estat concedit; Gomacari va insistir de pregar una segona vegada, però Lleó va restar sord a la petició. Gomacari veia que es moria i es va fer posar sobre un carruatge i fou conduït davant de Lleó al que va suplicar una vegada més d'intercedir per la seva salut, dient que tornava el doble del que havia usurpat; Lleó va refusar una vegada més i el comte el va forçar a portar-lo a l'església i en arribar a la porta va morir. El bisbat va recuperar els béns usurpats.

## Vegeu també

* Llista de bisbes d'Agde.

## Bibliografia

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# La Maleta de Portbou

La Maleta de Portbou és una revista de pensament, humanitats i economia, creada el 2013, i dirigida pel periodista i filòsof Josep Ramoneda, que aborda temes d'actualitat des d'una perspectiva profunda i una mirada analítica. La Maleta de Portbou rep el seu nom en memòria de Walter Benjamin, que es suïcidà a Portbou el 1940, quan fugia de la persecució nazi. Benjamin va voler llançar una revista de pensament per “fer patent l'esperit propi de la seva època”. Però aquesta, que volia anomenar Angelus Novus, no va arribar a néixer mai.
La Maleta de Portbou, que té un caràcter bimestral, i està editada per Galaxia Gutenberg, es publica en paper i en format digital, i s'encarrega de la coordinació de l'Escola Europea d'Humanitats, amb seu al CaixaForum Macaya, impulsada per la Fundació "la Caixa".
El setembre de 2023 la revista va celebrar el seu desè aniversari amb un acte al CCCB de Barcelona.

## Referències

* ↑ «La Maleta de Portbou. Presentació de la revista». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), 17-09-2013 [Consulta: 17 novembre 2022].
* 1 2 «El filósofo Josep Ramoneda dirige "La Maleta de Portbou", una nueva revista de humanidades y economía con periodicidad bimestral». La Información, 17-09-2013 [Consulta: 17 novembre 2022].
* 1 2 «Josep Ramoneda lanza la revista de humanidades "La Maleta de Portbou". Editada por Galaxia Gutenberg, también abordará temas económicos. La publicación, que tendrá periodicidad bimestral, sale a la venta la próxima semana». Público, 30-08-2013 [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ Álvarez Dardet, Alfonso «La Maleta de Portbou, un espacio para la reflexión y el ensayo». El País, 05-11-2013 [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ Martín, Carla Fajardo. «'La Maleta de Portbou': 10 anys fent-se preguntes per construir sentit», 19-09-2023. [Consulta: 27 setembre 2023].

## Enllaços externs

* La Maleta de Portbou
# Casa del Pançà

Casa del Pançà és una casa de Lleida protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Habitatge entre mitgeres amb soterrani, planta baixa, dues plantes i golfes, que ajuda a conformar la façana correguda d'habitatges a la plaça de Sant Llorenç. Façana plana de rajola vista sobre un sòcol de pedra, de composició molt senzilla i funcional. Trull ensorrat a l'interior, balcons de ferro. Parament a la planta baixa i totxo vist a les plantes superiors. Teula àrab a la teulada. Murs de càrrega i fusteria corcada.

## Història

Façana sobreposada a uns fonaments medievals.

## Referències

* 1 2 «Casa del Pançà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Descens Internacional del Sella

El Descens Internacional del Sella és una competició esportiva en piragua que se celebra al riu Sella cada mes d'agost.
El descens va començar quan Dionisio de la Huerta va arribar a la seva casa del poble de Coya, i de camí va veure una piragua plegable i va tenir la idea d'utilitzar-la per baixar el riu. Va decidir fer una excursió pel riu Piloña des de Coya fins a L'Infiestu; l'excursió va durar 2 hores i mitja, i va recórrer 5 km. Més tard va demanar a un dels seus amics si l'acompanyava fins a Arriondas en una piragua amb flotadors, van tardar 7 hores a fer 14 km, però quan es va fer de nit i ho van deixar per a una altra ocasió. Aquesta vegada van ser Dionisio, Alfonso Argüelles i Fernández Manés Fernández, que van tardar 7 hores, ja que paraven per compartir les seves experiències i contemplar el paisatge.
L'any següent es va celebrar la primera edició del descens del riu des de L'Infiestu a Ribadesella. El 1931 la meta estava en Ribadesella i se sortia de Soto de Dueñas entrant al Sella a Arriondas; en total van recórrer 25 km i van tardar 4 hores i 12 minuts. El 1932 es va fixar el que seria el recorregut definitiu, entre els ponts d'Arriondas i Ribadesella, 19 km de descens; hi van participar 13 palistes que venien d'Oviedo, Ribadesella, L'Infiestu i Gijón. Més tard es va paralitzar el descens per la guerra civil entre 1936 i 1943. El 1951 es van inscriure per primera vegada palistes estrangers, els italians del Circolo Canottieri Tirrenia de Roma, els portuguesos i els francesos. El 1955 es va inscriure un equip d'un altre continent, l'equip de Cuba. El 1994 hi van participar més de 1.400 participants.
Com a activitat turística milers de persones baixen el Sella (en recorreguts de 7, 10 o 14 km). Una piragua amb dues persones inexpertes fa la baixada de 14 km en unes tres hores (si no para a menjar o a veure el paisatge).

## Enllaços externs

* Pàgina Oficial del Descens del Sella
# Hypsiboas crepitans

Hypsiboas crepitans és una espècie de granota que viu al Brasil, Colòmbia, Guaiana Francesa, Guyana, Panamà, Surinam, Trinitat i Tobago, i Veneçuela.

## Referències

* La Marca, E., Azevedo-Ramos, C., Silvano, D., Solís, F., Ibáñez, R., Jaramillo, C., Fuenmayor, Q. & Hardy, J. 2004. Hypsiboas crepitans. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 9 de gener de 2008.
# III Premis Días de Cine

Els III Premis Días de Cine foren atorgats pel programa de televisió Días de cine el 25 de gener de 2016. Els premis no tenen assignació econòmica, però no descarten «tenir-la en un futur». Als sis premis inicials (millor pel·lícula, millor actor i millor actriu espanyol i estranger) es van afegir tres premis més: al millor documental, el premi Somos Cine a produccions de RTVE i el premi del públic. L'entrega es va fer a la Cineteca del Matadero Madrid presidida per Elena Sánchez Sánchez, presentadora del programa.

## Premiats

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor documental | National Gallery | Frederick Wiseman |
| Millor documental | Red Army | Gabe Polsky |
| Millor pel·lícula espanyola | B, la película | David Ilundain |
| Millor pel·lícula estrangera | El club | Pablo Larraín |
| Millor actriu espanyola | Natalia de Molina | Techo y comida |
| Millor actriu estrangera | Dolores Fonzi | La patota |
| Millor actor espanyol | Pedro Casablanc | B, la película |
| Millor actor estranger | Brendan Gleeson | Calvary |
| Premi Somos Cine | Un dia perfecte | Fernando León de Aranoa |
| Premi Somos Cine | El Clan | Pablo Trapero |
| Premi del Públic | B, la película | Juan Miguel del Castillo |

## Referències

* ↑ III edición de los Premios Días de Cine que reconocen las mejores películas y actores del año, rtve.es, 26 de gener de 2016
* ↑ ‘B’, la película preferida en los premios ‘Días de cine’, Noticias de Navarra, 1 de febrer de 2020

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 2015
* XXI Premis Cinematogràfics José María Forqué

## Enllaços externs

* III Premis Días de cine, rtve.es
# Institut Nacional de Gestió Sanitària

El Institut Nacional de Gestió Sanitària (INGESA) és una entitat depenent del Ministeri de Sanitat d'Espanya que gestiona la prestació sanitària pública de les ciutats autònomes de Ceuta i Melilla.
El seu actual director és José Julián Díaz Melguizo.

## Ressenya històrica

El INGESA és l'entitat hereva de l'antic Instituto Nacional de la Salud (INSALUD), que tenia com a missió la prestació sanitària pública a Espanya.
Després de l'aprovació de la Constitució de 1978 i la conseqüent creació de les comunitats autònomes, s'inicia la descentralització d'algunes competències que fins llavors havien estat responsabilitat de l'estat central espanyol. D'aquesta manera, l'INSALUD va ser traspassant gradualment les competències en gestió sanitària a les regions, que van començar a crear les seves pròpies Conselleries de Salut i amb això serveis de salut autònoms. Aquest procés de traspàs culmina el 2002, any en el qual l'INSALUD queda transformat en l'actual INGESA, amb l'objectiu de continuar la prestació sanitària pública en les ciutats autònomes de Ceuta i Melilla.

## Àrees sanitàries

L'atenció sanitària de l'INGESA en les ciutats autònomes es divideixen en dues àrees sanitàries, una per cada ciutat, amb els seus respectius centres d'atenció primària i hospitals.
L'INGESA gestiona en total dos centres hospitalaris: l'Hospital Universitari de Ceuta (Àrea Sanitària de Ceuta) i l'Hospital Comarcal de Melilla (Àrea Sanitària de Melilla).

## Estructura

L'Institut Nacional de Gestió Sanitària s'estructura en els següents òrgans:
* Òrgans de participació en el control i vigilància de la gestió:
    - Consell de Participació
    - Comissions Executives Territorials
* Òrgans de direcció i gestió:
    - Sotsdirecció General d'Atenció Sanitària.
    - Sotsdirecció General de Gestió Econòmica i Recursos Humans.
    - Intervenció Central.
    - Centre Nacional de Dosimetria de València.
* Organització dels serveis perifèrics:
    - Direccions territorials de Ceuta i Melilla.
    - Gerències d'Atenció Sanitària de Ceuta i Melilla.

## Referències

* ↑ Reial decret 840/2002 de 2 d'agost, pel qual es modifica i desenvolupa l'estructura orgànica bàsica del Ministeri de Sanitat i Consum.
* ↑ «Ministerio de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad - Organizacion Institucional - Directorio - Servicios Centrales». Arxivat de l'original el 2018-09-02. [Consulta: 18 juliol 2015].
* ↑ Ingesa se compromete a terminar la obra del Hospital de Melilla en 3 años, redaccionmedica.com, 11 de maig de 2018
* ↑ Reial decret 1133/2008, de 4 de juliol, pel qual es desenvolupa l'estructura orgànica bàsica del Ministeri de Sanitat i Consum.
El contingut d'aquest article incorpora material publicat en el Butlletí Oficial de l'Estat, que es troba en el domini públic de conformitat al que es disposa en el article 13 de la Llei de Propietat Intel·lectual espanyola.

## Enllaços externs

* Notícies sobre INGESA a diariofarma.com
* Notícies sobre INGESA a elpais.com
* Notícies sobre INGESA Arxivat 2018-09-02 a Wayback Machine. a abc.es
# Ibn Hàjar al-Asqalaní

Àhmad ibn Alí ibn Muhàmmad al-Kinaní al-Asqalaní (1372-1449), conegut però com a Ibn Hàjar a causa del renom dels seus ancestres, va ser un historiador, jurista (xafiïta) i teòleg (aixarita) egipci musulmà. La major part de la seva obra fou dedicada al hadit (les sentències de Mahoma). Es distingeix per la seva nisba del savi i escriptor egipci Ibn Hàjar al-Haytamí (1504-1567)

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, volum III, pags. 799 a 802
# Ironside

Ironside és una sèrie de televisió estatunidenca de 17 episodis de 90 minuts i 182 episodis de 50 minuts, creada per Collier Young i difosa entre el 28 de març de 1967 i el 16 de gener de 1975 a la xarxa NBC.

## Argument

Aquesta sèrie posa en escena Robert T. Ironside, temible policia que, després d'haver rebut un tret a la columna vertebral, es troba en una cadira de rodes, privat de l'ús de les seves cames. És envoltat d'un eficaç equip amb el qual continua portant les seves investigacions policíaques.

## Repartiment

* Raymond Burr: Robert T. Ironside
* Don Galloway: Ed Brown
* Don Mitchell: Mark Sanger
* Gene Lyons: Dennis Randall (1967-1974)
* Barbara Anderson: Eve Whitfield (1967-1971)
* Johnny Seven: Carl Reese (1970-1975)
* Elizabeth Baur: Fran Belding (1971-1975)
* Joan Pringle: Diana Sanger (1974-1975)
* Bruce Lee: Leon Soo

## Premis i nominacions

* Premi Emmy 1968: Millor actriu secundària per Barbara Anderson

## Comentaris

* Un episodi titulat La Tornada de l'Ironside, difós el 4 de maig de 1993, havia de suposar la tornada de la sèrie.
* El 1974 Raymond Burr va ser víctima d'una crisi cardíaca. Va marxar llavors a reposar a una illa del Pacífic. La societat de producció Universal Studios va imaginar concebre una sèrie al voltant de Ironside al paradís . Aquesta idea va ser ràpidament abandonada.

## Referències

* ↑ «Ironside- L'Enciclopèdia de les Sèries TV». Arxivat de l'original el 2013-10-05. [Consulta: 4 octubre 2013].

## Enllaços externs

* [http://www.gloubik.info/ironside/ironside.html Pàgina sobre Ironside, presentació, argument dels episodis, biografia de Raymond Burr… (francès)
* The Ironside Archive Arxivat 2010-02-11 a Wayback Machine. (anglès)
# Ironia socràtica

La ironia socràtica consisteix, per al filòsof, en fingir ignorància per exposar la debilitat de la posició d'una altra persona i fer-li conscient. La paraula grega eironeia (ειρωνεία) s'aplica en particular com eufemisme d'una forma de dissimulació.
Segons Teofrast, la burla és:
| « | (...) el retret d'una falta comesa, un retret presentat de manera figurada: aquell que fa que el propi oïdor, per les seves conjectures, compensi el que falta, com si ho conegués i s'ho cregués. | » |
És important diferenciar burla i ironia socràtica; Teofrast es refereix clarament al tractat Caràcters, diferenciant-lo de les burles. Teofrast, en el seu llibre Caràcters, va definir la ironia, en referència al mètode socràtic: «és pretendre ingenuïtat».
La ironia de Sòcrates no és només fingir ignorància; una pretensió deprecatòria tampoc és saber res o fingir el reconeixement de les competències que el seu interlocutor afirma tenir; per Sòcrates, «qüestionar és ensenyar». Aquestes lloances inciten aquest últim a difondre el seu coneixement, suposat segons Sòcrates, cosa que li permet revelar la ignorància per un mètode d'interrogatori refutatiu. Tal ironia sorgeix particularment en la ignorància assumida adoptada per Sòcrates com a mètode de dialèctica: «ironia socràtica».
Ciceró va dir que Sòcrates era d'una dolça alegria, d'una conversa genial i que tenia el discurs ple d'enginyosos artificis del llenguatge, del que neix la ironia socràtica.Aquesta ironia particular implica l'admissió de la ignorància, que disfressa una actitud escèptica i desacreditada cap a certs dogmes o opinions comunes que no tenen fonament en la raó o en la lògica. La sèrie de preguntes inútils de Sòcrates revela puntualment la vanitat o la il·lusió de la proposició, sacsejant els postulats del seu interlocutor i qüestionant les seves hipòtesis inicials.
Però la ironia també diverteix als espectadors de la discussió, que saben que Sòcrates és més prudent del que es permet aparentar, i a qui es pot preveure la direcció que tindran les preguntes «ingènues». Al segle xix, el filòsof danès Søren Kierkegaard admirava la ironia socràtica i va usar una variant en moltes de les seves obres. Va escriure la seva tesi, titulada Del concepte d'ironia constantment informat a Sòcrates, amb la referència contínua a Sòcrates. En aquesta tesi, Kierkegaard elogia l'ús de la ironia socràtica per Aristòfanes i Plató, i també argumenta que el retrat de Sòcrates en els núvols en una de les obres de Aristòfanes (Els núvols) va captar amb la amb més precisió l'esperit de la ironia socràtica.

## Referències

* ↑ Sobre la taula de Plutarc (Llibre I) Obres morals, t. III, Paris, Hachette, 1870
* ↑ Del grec antic, τὸ σκῶμμα
* ↑ Nicolas Waquet, prefaci als Caracteres de Théophraste, Rivages, septembre de 2010
* ↑ Oeconomicus (XIX, 15)
* ↑ Louis-André Dorion, «La figure paradoxale de Socrate», en Lire Platon, PUF, 2006, p. 26-27.
* ↑ Oeconomicus (II, 2)
* ↑ De officiis (110) traduït per Henri Joly (anotació i revisió de Cyril Morana per a l'edició de 2010). Mille et Une Nuits. ISBN 978-2-75550-590-0
# Isidro el labrador

Isidro el labrador és una pel·lícula dramàtica i biogràfica espanyola del 1964 dirigida per Rafael J. Salvia amb guió de Jaime García-Herranz i protagonitzat per Vicente Escrivá i María Mahor.

## Sinopsi

Descriu la vida i miracles d'Isidro Merlo i Maria Toríbia, més coneguts per Sant Isidre i santa María de la Cabeza, els patrons de Madrid. Eren dos pobres llauradors devots de Déu que viuen al Madrid musulmà del S.XI. S'establiren a Torrelaguna, on tenen dos fills. Encara que patien penalitats a causa de la falta de diners, no dubten a fer el bé a tots els qui els envoltaven. Així van obtenir bones collites i realitzaren alguns miracles, com salvar el seu propi fill de morir ofegat en un pou o ressuscitar la filla del seu patró.

## Repartiment

* Javier Escrivá... Isidro - el labrador
* María Mahor... Maria de la Cabeza
* Roberto Camardiel... Iván de Vargas
* Rafael Durán ... Sr. Vera
* Gabriel Llopart ... Juan Abad
* Mariano Azaña
* Francisco Arenzana ... Claudio

## Premi

Als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1963 Roberto Camardiel va rebre el premi al millor actor principal.

## Referències

* ↑ Isidro el labrador, abc.es
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 162-166

## Enllaços externs

* Isidro el labrador a la Filmoteca de Catalunya
* Isidro, el labrador, vídeo de la pel·lícula