OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cas exessiu

* Casos gramaticals
* Llista de casos gramaticals
* Cas abessiu
* Cas ablatiu
* Cas absolutiu
* Cas adessiu
* Cas adverbial
* Cas al·latiu
* Cas benefactiu
* Cas causal
* Cas causal final
* Cas comitatiu
* Cas datiu
* Cas dedatiu
* Cas delatiu
* Cas disjuntiu
* Cas distributiu
* Cas distributiu temporal
* Cas elatiu
* Cas essiu
* Cas essiu formal
* Cas essiu modal
* Cas exessiu
* Cas final
* Cas formal
* Cas genitiu
* Cas il·latiu
* Cas inessiu
* Cas instructiu
* Cas instrumental
* Cas latiu
* Cas locatiu
* Cas modal
* Cas multiplicatiu
* Cas objectiu
* Cas oblic
* Cas partitiu
* Cas possessiu
* Cas postposicional
* Cas preposicional
* Cas prolatiu
* Cas prosecutiu
* Cas separatiu
* Cas sociatiu
* Cas sublatiu
* Cas superessiu
* Cas temporal
* Cas terminatiu
* Cas translatiu
* Cas vial
* Cas vocatiu
* Arranjament morfosintàctic
* Cas absolutiu
* Cas acusatiu
* Cas ergatiu
* Cas instrumental
* Cas instrumental comitatiu
* Cas intransitiu
* Cas nominatiu
* Declinació
* Declinació alemanya
* Declinació basca
* Declinació eslovaca
* Declinació eslovena
* Declinació irlandesa
* Declinació islandesa
* Declinació llatina
* Declinació polonesa
* Declinació russa
* Declinació sèrbia
* Declinació txeca
El cas exessiu és un cas gramatical poc habitual que apareix en alguns dialectes de les llengües llengües fineses i que expressa la sortida d'un estat temporal, més o menys equivalent al català tot deixant de ser... o havent estat....
Aquest cas completaria la sèrie "entrar en un estat / estar en un estat / deixar d'estar en un estat" dels casos translatiu, essiu i exessiu, que així seria paral·lela amb les sèries de casos locatius del finès estàndard:
* il·latiu / inessiu / elatiu: entrar en un lloc / ser en un lloc / sortir d'un lloc.
* al·latiu / adessiu / ablatiu: anar cap a un lloc / ser al voltant o sobre un lloc / marxar d'un lloc.
En el dialecte de Savònia del finès, aquest cas es marca amb l'addició del sufix "-nta/-ntä" a l'arrel del nom. Exemples: lapsi "nen" → lapsenta "fent-se gran, deixant de ser un nen"; tärähtäneentä "desembogint, deixant d'estar boig"; takanta "des de darrere"

## Referències

* ↑ Jukka K. Korpela. Handbook of Finnish. Suomen E-painos Oy. ISBN 978-952-6613-34-5.

## Enllaços externs

* Article en finès sobre l'exessiu dialectal – «Kotimaisten kielten tutkimuskeskus :: Potkut ministerintä», 30-09-2007. Arxivat de l'original el 2007-09-30. [Consulta: 27 juliol 2021].
# Carla Valentino

Carla Valentino (l'Alguer, 1966) és una professora de llengua, traductora i activista algueresa. Ha ocupat diversos càrrecs a Òmnium Cultural de l'Alguer, i ha col·laborat en el model d'estàndard del català alguerés, per exemple per mitjà de la traducció de Lo petit príncip en alguerés.

## Referències

* ↑ Esteve Campus – Carla Valentino «La llengua catalana del present al futur». Diversia, 7, 2015. Arxivat de l'original el 2017-09-19 [Consulta: 27 gener 2018]. Arxivat 2017-09-19 a Wayback Machine.
* ↑ «Buongiorno Alghero» (en italià i en català). Arxivat de l'original el 2018-01-28. [Consulta: 27 gener 2017].
# Carla Vall i Duran

Carla Vall i Duran (Vilanova i la Geltrú, 4 d'abril de 1989) és una advocada penalista, criminòloga i escriptora catalana, experta en drets humans i en l'abordatge i prevenció de violències masclistes.

## Trajectòria

Es llicencià en Dret per la Universitat Pompeu Fabra i es graduà en Criminologia per la Universitat Oberta de Catalunya. Membre de Dones Juristes, és una de les advocades joves amb més projecció i, en els darrers anys, un rostre conegut pel gran públic gràcies a les seves intervencions en mitjans de comunicació on comenta temes de jurisprudència i feminismes. L'any 2022 es publicà el seu primer llibre, Trenqueu en cas d'emergència, una obra que actua de guia orientativa per a persones que han patit violència masclista. El mes de març d'aquell mateix any redactà l'epíleg del llibre Qui va matar l'Helena Jubany?, un reportatge novel·lat sobre l'assassinat d'Helena Jubany i Lorente l'any 2001.
El 2022, guanyà el Premi Menina en la categoria de justícia feminista per la seva trajectòria de lluita contra la violència masclista, que inclou casos com el de l'Aula de Teatre de Lleida. El guardó en qüestió és atorgat anualment per la Delegació del Govern contra la violència de Gènere i el Ministeri d'Igualtat d'Espanya. El lliurament del guardó tingué lloc el 25 de novembre, Dia internacional per a l'eliminació de la violència contra les dones.

## Obra publicada

* Trenqueu en cas d'emergència: Manual per a víctimes i supervivents de violències masclistes. Espanya: Univers Llibres, 2022. ISBN 978-8418375897.
* No mentiràs. Barcelona: Fragmenta Editorial, 2024. ISBN 978-84-10188-01-3.
* A la foguera! Desmuntant el mite de les bruixes. Ara Llibres, 2024. ISBN 978-84-1173-050-1.

## Referències

* ↑ «Molts agressors sexuals obtenen plaer en la dominació». Betevé, 07-02-2019. [Consulta: 16 febrer 2021].
* ↑ Ardèvol, Clara. «Quan parlem de violència sexual, parlem que la teva parella et violi quan ets a casa». Vilaweb, 25-11-2019. [Consulta: 16 febrer 2021].
* ↑ Regué, Júlia. «Carla Vall: «Els protocols contra l'assetjament no poden suplir el dret penal»», 23-03-2020. [Consulta: 16 febrer 2021].
* ↑ Molina, Neus. «Entrevista a l'advocada Carla Vall». Crític, 04-03-2020. [Consulta: 16 febrer 2021].
* ↑ «Durant el confinament moltes dones han pres consciència de la violència». TV3, 24-11-2020. [Consulta: 16 febrer 2021].
* ↑ Llimós, Albert. «Carla Vall: "Passar comptes amb la vida és molt més complicat que passar comptes amb un jutge"». Ara.cat, 13-03-2022. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ Navarro, Mayka. «Qui va matar Helena Jubany?». LaVanguardia.com, 28-03-2022. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ Zurimendi, Ander. «Instrucció del cas Jubany: “No hi va haver mà negra, però sí mala fe”». DiarideSabadell.com, 23-03-2022. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ Bermúdez, Mar. «L'advocada Carla Vall rep el premi del Menina 2022 en justícia feminista». Principal, 21-11-2022. [Consulta: 21 novembre 2022].
# Casa Joaquim Freixa

La Casa Joaquim Freixa, o simplement Casa Freixa, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat al Raval de Montserrat, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres, d'una planta amb soterrani. La façana que dona al Raval és simètrica i presenta tres obertures verticals protegides per guardapols lligats entre ells. Al mig hi ha el portal i als costats hi ha dos finestrals amb barana de ferro que es corresponen amb les obertures del semisoterrani i que estan separades per una línia d'imposta.
El remat superior està format per una cornisa decorada amb motius florals i una barana de gelosia amb llenguatge goticista.

## Història

Es tracta d'una de les primeres obres de l'arquitecte Lluís Muncunill a Terrassa feta en estil neogòtic de la primera etapa, un disseny inhabitual per a habitatges i reservat per als edificis de caràcter públic. L'arquitecte plantejà com a novetat una planta semisoterrània. Cal destacar-ne els treballs de ferro forjat de les baranes exteriors.

## Referències

* 1 2 «Casa Freixa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Todi becfí

El todi becfí (Todus angustirostris) és una espècie d'ocell de la família dels tòdids (Todidae) que habita zones de malesa i arbusts de les muntanyes de la Hispaniola.

## Referències

* ↑ Bernis, F; De Juana, E; Del Hoyo, J; Fernández-Cruz, M; Ferrer, X; Sáez-Royuela, R; Sargatal, J.. Nombres en castellano de las aves del mundo recomendados por la Sociedad Española de Ornitología (Sexta parte: Coliiformes, Trogoniformes y Coraciiformes). Ardeola.
# Cascades de Fumaça (Carrancas)

Les cascades de Fumaça (en portuguès brasiler, Cachoeira da Fumaça; «cascada de fum») són unes cascades situades al Complex de Fumaça, situades aproximadament a 6 km del centre de la ciutat de Carrancas, Minas Gerais (Brasil).
Les cascades tenen 25 metres d'altura. Les seves aigües que formen les cascades provenen de Ribeirão Carrancas, que al seu torn rep totes les aigües residuals no depurades produïdes per la ciutat.

## Referències

* ↑ «As principais cachoeiras de Carrancas – MG» (en portuguès). Portal Trilhas e Aventuras.
* ↑ «O que fazer» (en portuguès). Portal Carrancas Turismo.

## Vegeu també

* Cascades de Fumaça (Bahia)
* Cascades de Fumaça (Espírito Santo)
* Llista de cascades
# Cascades de Agua Azul

L'àrea de protecció de flora i fauna de les cascades de Agua Azul, és una àrea de protecció de flora i fauna de Mèxic localitzada en l'estat de Chiapas de reconeixement internacional.
Les cascades es troben al nord de l'estat de Chiapas, en els límits dels municipis de Tumbalá i Chilón, a 64 km de la ciutat de la zona arqueològica de Palenque (a 60 km per la carretera 199 que va a Ocosingo i 4 km per un desviament de terra).
Les cascades es formen gràcies als afluents dels rius Otulún, Shumuljá i Tulijá, formant gorges no molt profundes amb cingles verticals que donen origen a les seves cascades blanques i blaves. Les aigües tenen aquest bell color blau per les sals de carbonats que porten dissoltes.
La vegetació és de tipus selva de muntanya, exuberant, en algunes parts cobreix el riu, és comú veure troncs d'arbres caiguts petrificats.

## Localització

Per arribar a les cascades Agua Azul es pot accedir per la carretera des de Palenque, que està a 69 km.
En arribar a Tuxtla Gutiérrez, la capital de l'estat de Chiapas, es pren la carretera que condueix a Palenque; abans d'arribar a aquesta ciutat, es trobarà el trencall que porta les cascades. El temps de viatge és de 5 hores i trenta minuts, aproximadament.

## Referències

* ↑ Viajerosustentable.com. «Cataratas de Agua Azul». [Consulta: 20 maig 2013].
* 1 2 el clima.com. «Cascadas de Agua Azul». [Consulta: 20 maig 2013].

## Vegeu també

* Llista de cascades
# Torre Vidal

La Torre Vidal és un xalet a Torelló (Osona) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Arquitectura

Es tracta d'un edifici unifamiliar cantoner, de planta rectangular i coberta a quatre aigües que consta de planta baixa i pis. La casa forma part del conjunt industrial de la torneria Vidal i segueix el mateix sistema constructiu i la mateixa estètica que aquesta. Els murs són de paredat vist de còdol, reforçat i relligat amb verdugades de maó ceràmic.
La façana principal està orientada a sud. A cada pis hi ha tres obertures. L'eix central està marcat per la porta d'entrada i el balcó central del primer pis. A cada costat hi ha finestres. Totes les obertures són d'arc rebaixat fetes amb maó col·locat a sardinell. En ambdós pisos, dues franges de maó travessen la façana i les obertures, fent d'imposta. Una altra franja horitzontal divideix els dos pisos i és a la vegada retorn del voladís del balcó. Aquest presenta la barana de ferro forjat i decorat amb floritures i reganyols.
La façana està coronada per una cornisa de maó ceràmic formant una motllura esglaonada.
L'edifici està retirat uns 4 metres respecte de l'alineació del carrer i té al davant un jardinet. La façana lateral dreta està alineada a un carrer adjacent i tractada com a paret testera, és a dir sense una composició marcada.

## Història

L'edifici va ser construït entre 1898 i 1900 pels fills de Ramon Vidal Vial. Ramon Vidal havia iniciat un taller de torneria mecànica als baixos de la casa del carrer Sant Miquel, 18 l'any 1854. L'empresa dedicada a la fabricació de complements per a la filatura tèxtil prosperà.
Quan es construïren la casa i la fàbrica formaven un complex industrial amb mur de tanca per la part del carrer, porta d'accés a la fàbrica, caseta dels porters, porta i reixa d'accés a la fàbrica, petit jardí entre la reixa i la torre, escala exterior que comunicava la torre amb el pati de la fàbrica.
La torre no ha sofert modificacions importants des de la seva construcció. En una llicència d'obres de 1935, Antònia Espona sol·licitava permís per obrir una finestra per la part del corredor de can Vidal. L'obra la va realitzar Artur Codinachs, constructor.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Torre Vidal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 març 2019].

## Enllaços externs

* Torre Vidal Arxivat 2018-09-14 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Casa de la Ciutat (l'Hospitalet de Llobregat)

La Casa de la Ciutat és la seu de l'Ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). És un edifici protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció arquitectònica

Edifici de grans dimensions de planta baixa i dos pisos, amb façana simètrica. Té un cos central que sobresurt una mica dels dos laterals. A la planta baixa s'obre la porta d'entrada al centre amb una finestra a banda i banda i dues obertures més als laterals. La porta està emmarcada per lloses de marbre. En el cos central del primer pis hi ha un balcó corregut amb balustrada; a aquest balcó donen tres portes, les laterals tenen la llinda decorada i la central està flanquejada per dobles pilastres corínties que aguanten un rètol que diu "Casa de la vila" i a la llinda hi ha l'escut de la vila. En els cossos endarrerits hi ha una porta amb un petit balcó sense voladís i, per sobre, hi ha una cornisa motllurada sostinguda per mènsules. A l'últim pis hi ha finestres quadrangulars i les del cos central estan emmarcades per pilastres. Remata la façana una gran cornisa amb mènsules i per sobre hi ha el mur de tancament del terrat. En el cos central aquest mur es converteix en una balustrada i al centre hi ha un cos semicircular amb la inscripció "1895".

## Història

La primera pedra de la nova Casa de la Vila es posà el 1894, coincidint amb la gran època de reorganització urbanística de l'Hospitalet: el 1852 es construeix el nou cementiri; el 1882 s'inaugurà l'enllumenat públic amb gas; el 1888 arribà l'aigua corrent, etc.
L'edifici s'aixecà sobre uns terrenys donats per Rossend Arús i que, antigament, havien estat propietat de la parròquia. Va ser projectat per l'arquitecte municipal Francesc Mariné.
Dins de l'edifici també hi havia l'escola i més endavant, en el mateix espai, es va instal·lar el quarter de la Guàrdia Civil. L'any 1975, es va afegir un cos posterior per les noves dependències municipals.

## Referències

* «Casa de la Ciutat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
# Torre Vella de cal Pons

La Torre Vella de cal Pons és un edifici de finals del segle xix, que fou residència dels amos de Cal Pons. Està protegida com a part del bé cultural d'interès nacional de la Colònia Pons.

## Descripció

És un edifici massís però esvelt, amb un marcat cos central a manera de torre, construït a la mateixa època de la fàbrica de cal Pons i els pisos de la colònia. La planta és quadrada amb un cos que sobresurt en alçat i en planta. Consta de 225 m² repartits en els dos pisos, golfes i soterrani. La façana principal dona a migdia i té una doble escalinata que condueix a l'entrada, feta volta catalana, molt generalitzada a Catalunya des de mitjans del segle xix, amb els tres pisos de rajoles. A ponent hi ha l'entrada a nivell del carrer. L'estil de l'edifici és l'eclecticisme i l'historicisme, que es manifesta amb la decoració de les motllures de les finestres, amb forma neogoticitzants.
L'exterior és totalment arrebossat i els únics elements decoratius es redueixen als marcs de portes i finestres, que són de totxo. A l'interior les parets són decorades amb sanefes geomètriques, mentre que als sostres s'hi troba una sèrie de temes vegetals de guix.
Se'n desconeix l'arquitecte, però sembla versemblant atribuir-lo, juntament amb la Torre Nova, a algun dels arquitectes que van treballar per a la família: Josep Torres i Argullol, autor de l'església de la colònia, o Alexandre Soler i March, autor de la casa que Heribert Pons es va fer construir a la Rambla de Catalunya a Barcelona.

## Història

Fou construïda poc abans de 1885, tot i que no se'n coneix amb exactitud la data. Anomenada la Torre Vella de Cal Pons perquè es va construir uns anys abans que la Torre Nova (del 1897). Les dues torres, ubicades dins el jardí monumental de la colònia, juntament amb l'església, al final d'aquest jardi, constitueixen els edificis més emblemàtics -per la seva espectacularitat- de la colònia. A més de la seva funció evident, servien per marcar la distinció de l'estatus dels seus propietaris, davant dels seus obrers i davant dels forans.
El primer propietari fou Josep Pons i Enrich fundador de la colònia. A la mort d'aquest, l'any 1893, el succeí el seu hereu, Ignasi Pons, el qual morí tres anys més tard. El seu germà i segon fill del fundador, Lluís G. Pons i Enrich, el qual fou el següent propietari, feu construir la Torre nova.

## Referències

* ↑ «LA TORRE VELLA DE CAL PONS». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2014].
* 1 2 3 4 «Torre Vella de Cal Pons». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 28 setembre 2014].
* ↑ La coincidència de cognoms entre els dos fills i el pare ha portat certes confusions, que aclareix molt bé Llorenç Ferrer i Alòs a Revista Dovella, 1985: Núm.: 15
# Casa de la Ciutat (Solsona)

La Casa de la Ciutat (Solsona) o Cal Puigdepons, és una edificació que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la ciutat de Solsona (Solsonès). En aquest edifici hi té la seu l'Ajuntament de Solsona.

## Descripció

Edifici públic, característic del primer quart del segle xvi. És tot de pedra picada. Té baixos i tres plantes. Criden l'atenció els baixos aconseguits aprofitant el fort desnivell produït pel carrers de l'entorn. Aquests servien de magatzem de les mercaderies amb les que negociava el mercader constructor de la casa. Al flanc de la portada de la façana, hi ha esculpit l'escut heràldic del senyor Puigdepons.
Durant uns anys, en els baixos de l'edifici hi havia ubicat el Museu Etnogràfic.

## Notícies històriques

La casa l'havia construït "misser" Puigdepons, mercader de la ciutat. La va vendre, l'any 1528 a un altre mercader: Joan Comes. La casa es convertí en Casa de la Ciutat, l'any 1677, quant s'hi va traslladar el "Consell" després d'haver-la comprada en pública subhasta.

## Referències

* 1 2 «Casa de la Ciutat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2014].
# Cascades del Vel de la Núvia

Les cascades del Vel de la Núvia (en portuguès, Cascata do Véu da Noiva) són unes cascades que es troben a la Granja, a prop de Seixal (Porto Moniz), a l'illa de Madeira, Portugal.
L'aigua es precipita directament a l'oceà Atlàntic després de baixar un penya-segat a prop de la carretera que uneix les poblacions de São Vicente i Porto Moniz (antiga carretera costanera ER101) i després de recórrer gorges profundes. L'aigua cau tan fort contra les roques de la llera que produeix una escuma que dona el nom a les cascades.
Les cascades no són accessibles perquè el seu únic accés per l'antiga carretera costanera (ER101) està prohibida des del seu enfonsament. El mirador de les cascades és un lloc molt popular entre els turistes; l'aparcament del pont del Miradouro de la Véu da Noiva sovint és congestionat pels autocars.

## Vegeu també

* Cascades de les 25 fonts
* Cascades dels Àngels
* Cascades de la Levada Nova da Ponta do Sol
* Llista de cascades
# Cantó de Saint-Nazaire-Oest

El cantó de Saint-Nazaire-Oest és una antiga divisió administrativa francesa situat al departament de Loira Atlàntic a la regió de Loira Atlàntic. Va desaparèixer el 2015.

## Composició

El cantó aplega la part occidental de la comuna de Saint-Nazaire (21.420 de 68.838 habitants)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1985-1992 | Étienne Garnier | RPR |
| 1992-2008 | Marie-Odile Bouillé | PS |
| 2008-2011 | Gilles Denigot | Les Verts |
| 2011-2015 | Annaig Cotonnec | PS |

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Castell de Sant Jordi

«Castell de Sant Jordi» té aquests significats:
* Castell de Sant Jordi de Lisboa, castell en el pujol de Sant Jordi a Lisboa.
* Castell de Sant Jordi d'Alfama, fortalesa de defensa construïda a la primera meitat del segle xviii.
* Castell de Sant Jordi (Sant Jordi Desvalls), edifici de Sant Jordi Desvalls
# Catafil·le

Un catafil·le o catafil·la en morfologia vegetal és una fulla la funció principal de la qual és una altra que la de la fotosíntesi. La majoria dels catàfil·les són transitòriament fotosintètics i en lloc d'aquesta fan funcions com la d'emmagatzematge, protecció o suport.

## Formes de catafil·les

Alguns tipus de catafil·les tenen una funció transitòria, després de la qual moren i poden caure. Aquells que cauen aviat es diuen caducs. Moltes altres formes de catafil·les com el d'algunes espines són persistents però no poden exercir la seva funció fins que moren caiguin o no. Altres estan indefinidament en la forma d'estructures persistents que romanen en la planta després de morir. Exemples de diferents tipus de catafil·les inclouen les escates dels borrons, les escates dels bulbs, les escates dels corms, les escates dels rizomes, cotilèdons bràctees en escata, espines i potser els pèls gloquidis. Cadascun d'aquest es presenten en diverses formes i contexts; per exemple, les escates dels borrons es presenten en diversos tipus de fulla o borrons de branca com també en borrons de flor.
El terme cataphyll deriva del grec: significa més o menys "fulla que es trencarà".

## Referències

* 1 2 Jackson, Benjamin, Daydon; A Glossary of Botanic Terms with their Derivation and Accent; Published by Gerald Duckworth & Co. London, 4th ed 1928
# Casa-Museu Pascoli

La Casa-Museu Pascoli és una casa de Castelvecchio Pascoli, província de Lucca, Itàlia, on Giovanni Pascoli va viure i treballar habitualment des de 1895 fins a la seva mort, el 1912. Actualment està habilitada com a museu i és gestionada per la comuna de Barga.
La casa que pertanyia a la família Cardosi-Carrara va ser comprada el 15 d'octubre de 1895 per Pascoli que hi va viure i va treballar regularment fins a la seva mort, que es va produir el 1912.
Gràcies a la seva germana Mariù, la casa, construïda en tres plantes, ha conservat l'aspecte i l'estructura que va desitjar Pascoli durant els anys que va viure-hi. Les peces sempre reflecteixen els gustos, les amistats i els coneixements del poeta, mentre que els mobles i els nombrosos records familiars testimonien la personalitat de Mariù i el seu món reunits al voltant de la figura del seu germà.

## Galeria fotogràfica

* El jardí de la casa de Pascoli
* El despatx de Giovanni Pascoli
* Giovanni Pascoli amb agricultoras

## Referències

* ↑ «Il lascito di Maria al Comune di Barga». Arxivat de l'original el 2020-09-27. [Consulta: 29 juliol 2019].
* ↑ La data no va ser aleatòria: és el dia del naixement de Virgili, poeta bucòlic particularment estimat per Pascoli

## Bibliografia

* M. Pascoli, Lungo la vita di Giovanni Pascoli, Mondadori, Milan, 1961.
* G. Ruggio, Castelvecchio Pascoli. La casa del poeta, Maria Pacini Fazzi Editore, Lucques, 1997.
* U. Sereni, Giovanni Pascoli nella Valle del Bello e del Buono, Maria Pacini Fazzi Editore, Lucques, 2005.

## Enllaços externs

* Fondazione Giovanni Pascoli