OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Betalaïna

Les betalaïnes són pigments biològics vegetals en els quals el color varia des d'un viu groc fosc a un viola intens. Es presenten en la major part de les famílies de plantes que pertanyen a l'ordre Caryophyllales. L'exemple més conegut és la remolatxa vermella (Beta vulgaris), i també les plantes ornamentals (mirabilis), els cactus (pitahaya, Figuera de Berberia), la bougainvillia i la Portulaca grandiflora. Alguns bolets com els del gènere Amanita (entre ells Amanita muscaria) i els Hygrocybes deuen el seu color a les betalaïnes.

## Química

El nom betalaïna prové del nom llatí de la bleda-rave (Beta vulgaris), a partir d'aquestes plantes es van extreure i caracteritzar aquests pigments l'any 1958 a Zürich. Les betalaïnes són heteròsids, unes parts de la molècula (cromòfor) s'uneix a un grup osa (sucre simple). El cromòfor deriva de l'aminoàcid tirosina intervenint la dihidroxifenilanina (DOPA).
Hi ha 2 categories de betalaïna:
* Les betacianines, pigments de color roig a viola (betanina).
* Les betaxantines, pigments de color groc a taronja (indicaxantina).
El color i estabilitat de les betalaïnes déepèn del pH. La betalaïna més estudiada és la betanina (o betacianina) i es comercialitza com un colorant natural pels aliments. És un antioxidant que beneficia la salut.

## Referències

* ↑ (anglès) FC Stintzing, A Schieber and R Carle (2002). Betacyanins in fruits from red-purple pitaya, Hylocereus polyrhizus (Weber) Britton & Rose. Food chemistry, vol. 77, no1, pp. 101-106
* 1 2 3 «Absorption, excretion, and distribution of dietary antioxidant betalains in LDLs: potential health effects of betalains in humans». American Journal of Clinical Nutrition, 80, 4, 2004, pàg. 941-945.
* ↑ (anglès) Trezzini GF, Zrÿd J-P (1990) Portulaca grandiflora: a model system for study of the biochemistry and genetics of betalain synthesis. Acta Horticulturae 280: 581-585
* ↑ (alemany) Wyler H, Vincenti G, Mercier M, Sassu G, Dreiding AS (1959) Zur Konstitution des Randenfarbstoffes Betanin.2. Helvetica Chimica Acta 42: 1696-1698
* ↑ Salisbury, Frank B. Wadsworth Publishing. Plant Physiology (en anglais), 1991. ISBN 978-0-534-15162-1.
* ↑ Escribano, J.; Pedreño, M. A.; García-Carmona, F.; Muñoz, R. «Characterization of the antiradical activity of betalains from Beta vulgaris L. roots» (en anglès). Phytochem. Anal., 9, 1998, pàg. 124–127.

## Enllaços externs

* (anglès) Betalains NCBI database
# Sant Pere de la Força

Sant Pere de la Força, o Sant Piri, o del Roc, és la Capella de la Força de Tor, antic castell del poble de Tor, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà.
Es troba damunt i al nord del poble, dalt de la roca que el domina per aquell costat, i que li dona nom. És a l'extrem d'un esperó de roca, al nord-oest del castell. Està separada de les restes del castell per un vall excavat a la roca.
Era una església romànica, de la qual es conserven força restes, sobretot el mur de ponent, que té fileres d'opus spicatum i l'arrencament d'un campanar d'espadanya de dos ulls, i restes dels altres murs perimetrals. La planta era rectangular, la capçalera de la qual només es podrà definir a partir de les necessàries excavacions arqueològiques en aquella zona del temple.
Era la primitiva església parroquial del poble de Tor, fins que el segle xv es traslladà el culte a l'església de Santa Maria, actualment Sant Pere de Tor,

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Pere (o Piri) del Roc de Tor». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Estaon». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Pere de la Força en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Maria Dolors Bartolí Miralles

Maria Dolors Bartolí Miralles (Badalona, Barcelonès, 29 de setembre de 1975) és una atleta catalana especialitzada en curses de mig fons.
Fou membre del CN Montjuïc i del FC Barcelona, aconseguint guanyar en dues ocasions el Campionat de Catalunya d'atletisme competint en les proves de 800 metres llisos, els anys 1998 i 2000. Precisament, competint amb el FC Barcelona aconseguí dues victòries els anys 2000 i 2001 que es troben en el "Rànquing de millors marques de l'atletisme català de tots els temps en pista coberta i categoria femenina". Fou en els 1.500 metres llisos de l'any 2000 a San Sebastià, amb un temps de 4ː33.71, i en els 3.000 metres llisos de l'any 2001 a València, amb un temps de 9:53.54.

## Referències

* ↑ «Maria Dolors Bartolí Miralles». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Rànquing - Millors marques de l'atletisme català de tots els temps en pista coberta de 1960-2020 en categoria femenina». Estadistiques. Federació Catalana d'Atletisme. Arxivat de l'original el 7 de gener 2021. [Consulta: 6 gener 2021].
# Xot d'Everett

El xot d'Everett (Otus everetti) és una espècie d'ocell de la família dels estrígids (Strigidae). És endèmic de les Filipines i el seu estat de conservació es considera de risc mínim.
Els xots d'Everett s'alimenten a la nit d'insectes. Viuen sols o en parelles monògames. Es reprodueixen durant tot l'any, fent 1-2 ous. Nien en arbres buits dels boscos de les terres baixes de les Filipines. Es troben a Bohol, Samar, Biliran, Leyte, Mindanao i Basilan. Ells van ser anteriorment classificats com una subespècie del xot de les Filipines.

## Referències

* ↑ «Xot d'Everett». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Owls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2023. [Consulta: 17 gener 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 255. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Mindanao Lowland Scops-owl. Otus everetti» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 febrer 2023].

## Bibliografia

* Dickinson, E.C., R.S. Kennedy, and K.C. Parkes. 1991. The birds of the Philippines. An annotated check-list. British Ornithologists' Union Check-list number 12. British Ornithologists' Union, London.
* Miranda, H.C., Jr., D.M. Brooks, and R.S. Kennedy. 2011. Phylogeny and taxonomic review of Philippine lowland scops owls (Strigiformes): parallel diversification of highland and lowland clades. Wilson Journal of Ornithology 123: 4441-454.
# Can Rovira (Sant Hilari Sacalm)

Can Rovira és una casa habilitada com oficina de turisme de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici utilitzat actualment com a oficina de turisme, que està situat al nucli urbà, a la plaça del Dr. Robert, s/n.
És un edifici de tres plantes, amb coberta a doble vessant en teula àrab.
A la planta baixa hi ha la porta d'accés que és adovellada i amb arc rebaixat. Al primer pis hi ha quatre finestres rectangulars i amb llinda monolítica, segurament, les dues centrals, originàriament, debíen obrir-se a una balconada. La resta de llindes de l'edifici són també amb llinda de pedra.
Just al davant de l'edifici hi ha una pintura mural que recorda la llegenda de "les estovalles de Can Rovira" que representa l'expropiació d'un Rovira de les estovalles als encantats de la Roca d'en Pla, la dificultad d'aquesta expropiació es veu reflectida en la desproporció que hi ha entre els elements de la taula i el personatge que les vol robar.

## Història

Els propietaris de la casa eren els Rovira, una de les famílies més poderoses de Sant Hilari, fins que no deixaren descendència. La casa existia al segle xiv, tot i que la construcció actual, que ocupa una illa de cases, és el resultat d'una reforma del segle xvii
L'edifici està construït sobre terres de l'antic Domus de Rovira.
De la Casa de Can Rovira s'expliquen moltes coses, segurament degut a la seva riquesa. La llegenda més famosa és la de “les tovalles de Can Rovira”. Segons diu la llegenda, l'hereu Rovira les havia pres als encantats que vivien en un palau subterrani a la Roca d'en Pla. Qui posseís les tovalles mai seria pobre i a més, tenien la virtut de desfer les tempestes si s'estenien quan en venia una, però per mantenir aquesta virtut calia beneir-les cada any el dissabte de Passió.
Can Rovira fou comprat i rehabilitat per l'Ajuntament i actualment és la oficina de turisme.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Rovira». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Stephen Yablo

Stephen Yablo és un filòsof estatunidenc nascut canadenc. És professor de Filosofia a l'Institut de Tecnologia de Massachusetts, i havia ensenyat anteriorment a la Universitat de Michigan, Ann Arbor. S'especialitza en la filosofia de la lògica, filosofia de la ment, metafísica, filosofia de la llengua, i filosofia de les matemàtiques.
El seu Ph.D. és de la Universitat de Califòrnia, Berkeley, on va treballar amb Donald Davidson i George Myro. El 2012, va ser elegit Company de l'Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències. Va néixer a Toronto, Ontario, fill de pare polonès Saul Yablo i mare romanesa-canadenca Gloria Yablo (née Herman), ambdós jueus. És casat amb la companya filòsofa del MIT Sally Haslanger.
El 1993, va publicar un petit document que mostrava que es pot generar una paradoxa semblant a la del mentider (paradoxa de Yablo) sense autoreferència. Ha publicat una gran quantitat de documents influents en la filosofia de la ment, la filosofia de la llengua, i la metafísica, i va donar la Conferència John Locke a Oxford el 2012, la qual va formar la base pel seu llibre Aboutness, la qual un crític la va descriure com "un llibre important i de gran abast que els filòsofs debatran per molt de temps."

## Llibres

* Pensaments (Documents Filosòfics, volum 1) (Premsa Universitària d'Oxford, 2009)
* Coses (Documents Filosòfics, volum 2) (Premsa Universitària d'Oxford, 2010)
* Aboutness (Premsa universitària de Princeton, 2014).

## Referències

* ↑ http://www.mit.edu/~yablo/cv.pdf
* ↑ «Dialogues on Disability: Shelley Tremain Interviews Stephen Yablo». Arxivat de l'original el 2018-09-18. [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ https://ndpr.nd.edu/news/50261-aboutness/

## Enllaços externs

* "Paradox Without Self-Reference" - Analysis, vol. 53 (1993), pp. 251–52
* "Mental Causation" - The Philosophical Review, vol. 101, issue 2 (1992), pp. 245–280
* "Go Figure: A Path Through Fictionalism"
* Interview Arxivat 2018-07-27 a Wayback Machine. at 3:AM Magazine
# Tomàs (metge)

Tomàs (en llatí Thomas, en grec Θωμᾶς), fou un metge romà d'Orient, al servei personal de l'emperador Justinià I, del qual fou tanmateix conseller privat (ἀσηκρήτοις, o a secretis) i en va gaudir del seu màxim favor i confiança.
Fou executat per la participació que va tenir en l'anomenada revolta de la Nika el 532.

## Referències

* ↑ Thomas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1105
Viccionari
# Widenmannita

La widenmannita és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el seu nom de Johann Friedrich Wilhelm Widenmann (1764-1798), oficial de mines alemany qui va informar per primera vegada de l'ocurrència d'una mica d'urani a la Selva Negra.

## Característiques

La widenmannita és un carbonat de fórmula química Pb₂(OH)₂[(UO₂)(CO₃)₂]. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1974. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la widenmannita pertany a «02.ED: Uranil carbonats, amb relació UO₂:CO₃ = 1:3» juntament amb els següents minerals: bayleyita, swartzita, albrechtschraufita, liebigita, rabbittita, andersonita, grimselita, znucalita, čejkaïta i agricolaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1961 a la Mina Michael, a Weiler, a la localitat de Lahr, a la Selva Negra (Baden-Württemberg, Alemanya). També ha estat descrita a Hautajärvi (Finlàndia,), a Plex (Suïssa), a Botallack (Anglaterra), al Needle's Eye (Escòcia), al Riu Huron (Estats Units) i a Jáchymov i Příbram (República Txeca).

## Referències

* ↑ «Widenmannite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 maig 2017].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges
# Xenotilapia tenuidentata

Xenotilapia tenuidentata és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Tanganyika (República Democràtica del Congo). .

## Referències

* 1 2 «Xenotilapia tenuidentata» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Maréchal, C. i M. Poll, 1991. Microdontochromis. p. 267. A J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (editors) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* ↑ ZipCodeZoo.com (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Maréchal, C. i M. Poll, 1991. Xenotilapia. p. 537-543. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (editors) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Winterhaven

Winterhaven és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 529 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Winterhaven tenia 529 habitants, 183 habitatges, i 118 famílies. La densitat de població era de 851 habitants/km².
Dels 183 habitatges en un 38,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41,5% hi vivien parelles casades, en un 19,1% dones solteres, i en un 35% no eren unitats familiars. En el 32,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,89 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,72.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 35% tenia menys de 18 anys, un 8,9% entre 18 i 24, un 21,2% entre 25 i 44, un 18,5% de 45 a 60 i un 16,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,5 homes.
La renda mediana per habitatge era d'11.563 $ i la renda mediana per família de 16.417 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.458 $ mentre que les dones 20.750 $. La renda per capita de la població era de 7.220 $. Entorn del 41,9% de les famílies i el 47,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Winterhaven». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Winterhaven». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Víktor Ambartsumian

Víktor Ambartsumian (armeni: Վիկտոր Համազասպի Համբարձումյան) (Tbilisi, 5 de setembre de 1908 $^{(Julià)}$ - Biurakan, 12 d'agost de 1996) fou un astrofísic soviètic armeni, un dels fundadors de l'astrofísica teòrica. Acadèmia de Ciències de l'URSS (1953, membre corresponent des de 1939). Acadèmia de Ciències de l'RSS d'Armènia i el seu president (1947-1993). Ambartsumian va treballar en el camp de la física de les estrelles i nebuloses, astronomia estel·lar i la dinàmica dels sistemes estel·lars i cosmogonia de les estrelles i les galàxies. Fou el fundador de l'Observatori Astrofísic Biurakan.

## Honors

* Dues vegades Heroi del Treball Socialista (1968, 1978).
* Heroi Nacional d'Armènia (11 d'octubre 1994).
* Dues vegades guanyador del Premi Stalin (1946, 1950).
* Llorejat del Premi Estatal de l'RSS d'Armènia (1988).
* Llorejat amb el Premi Estatal de la Federació de Rússia (1995).
* Guanyador del Premi Jules Janssen.

## Referències

* ↑ «Víktor Ambartsumian». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Blaauw, Adriaan. «Ambartsumian, Viktor Amazaspovich». A: Thomas Hockey (ed.). Biographical Encyclopedia of Astronomers (en anglès). Springer, 2007, p. 40-41. ISBN 9780387304007.
* Lynden-Bell, D.; Gurzadyan, V. «Victor Amazaspovich Ambartsumian. 18 September 1908–12 August 1996» (en anglès). Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society, Vol. 44, 1998, pàg. 23-34. DOI: 10.1098/rsbm.1998.0002. ISSN: 0080-4606.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Víktor Ambartsumian» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* McCutcheon, Robert A. «Ambartsumian, Viktor Amazaspovich». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 27 gener 2022]. (anglès)
# Xarxa de ferrocarril sarda

La xarxa ferroviària de Sardenya és el conjunt de línies ferroviàries de l'illa de Sardenya. L'any 2013 comprenia línies amb un desenvolupament total prop de 1.038 km de longitud, 430 km dels quals són d'ample internacional i 608 km de via estreta de 950 mm, amb una densitat mitjana de 43 m de ferrocarril per cada km², xifra que descendeix a 26 m/km² considerant només les línies de transport públic.
El transport ferroviari insular és gestionat per dues societats. La primera, el grup Ferrovie dello Stato, gestiona a través de la RFI i Trenitalia les 4 línies ferroviàries d'ample internacional que constitueixen la xarxa principal de l'illa. Els 5 trams restants actius per al transport públic, tots de via estreta, constitueixen la xarxa secundària, amb una longitud de 204 km i completament gestionada per l'ARST S.A., empresa de transports participada totalment per la Regió Autònoma de Sardenya. Aquesta societat controla igualment 404 km de línies turístiques, sempre de via estreta, actives principalment a l'estiu i a petició dels turistes, mitjançant trens xàrter.
La xarxa ferroviària sarda està present en les 8 províncies, encara que no falten grans extensions privades de línies fèrries. Són diverses les línies ferroviàries tancades al llarg de la segona meitat del segle xx, totes elles de via estreta, totalment desmantellades en l'actualitat.

## Referències

* 1 2 Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Cagliari. «Visura ordinaria societa' di capitale ARST S.p.A».
* ↑ «Home» (en italià). [Consulta: 6 juny 2021].
* ↑ «Prospettive per le ferrovie a scartamento ridotto», 23-06-2008. [Consulta: 17 novembre 2012].
* ↑ «FSNews - Homepage». [Consulta: 6 juny 2021].
# Zebrias annandalei

Zebrias annandalei és un peix teleosti de la família dels soleids i de l'ordre dels pleuronectiformes que es troba a les costes de l'Índia.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Zebrias japonica

Zebrias japonica és un peix teleosti de la família dels soleids i de l'ordre dels pleuronectiformes que es troba a les costes de Corea, Xina i Japó. No obstant això, també se l'ha vist a Micronèsia, concretament, a les illes Chesterfield. Aquest peix pot arribar a fer fins 1'5 m. de llargada i sol estar prop del fons marí, en àmbits sorrencs entre 15 i 127 m. de profunditat.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ «Reference Summary - Kulbicki, M., J.E. Randall and J. Rivaton, 1994». [Consulta: 8 juny 2019].
* ↑ «The IUCN Red List of Threatened Species». [Consulta: 8 juny 2019].

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Yafúrida

Els yafúrides o Banu Yàfur, o yufírides o Banu Yúfir (àrab: بنو يعفر, Banū Yaʿfur o Banū Yuʿfir), també anomenats hiwàlides, foren una dinastia que va governar al Iemen entre 847 i 998, contemporanis del primer principat zaydita a Zabid. El nom correcte és yufírides i no el més habitual yafúrides, tal com explica al-Hamdaní, l'erudit iemenita del segle x i coetani de la dinastia.
Segurament fou sota el seu domini quan es va construir la gran mesquita de Xibam-Kawkaban sobre una mesquita ja existent. Pertanyien a la tribu dels Banu Hiwal (Dhi Hiwal) de Xibam-Kawkaban (a uns 40 km al nord-oest de Sanà) i van aprofitar per obtenir el poder durant les lluites entre dues faccions i aprofitant la debilitat creixent dels governadors abbàssides a la meitat del segle ix, sota Yúfir ibn Abd-ar-Rahman al-Hiwalí (837-872); el 837 va derrotar el governador abbàssida Himyar ibn al-Hàrith. Va controlar els territoris entre Sada i al-Djanad (prop de Taizz), però formalment van reconèixer la sobirania abbàssida dels quals es van considerar governadors sent reconegut vers el 848. Va abdicar ja vell i malalt, el 872, en el seu fill Muhàmmad.
Muhàmmad ibn Yúfir (872-882) el va succeir; el 876 va fer el pelegrinatge a la Meca i va deixar el govern al seu fill Ibrahim que després va conspirar per assassinat a Muhàmmad (i al seu germà Àhmad) durant una visita a Xibam, i els dos van morir (886). Això va provocar l'aixecament de diverses tribus; Ibrahim es va retirar a Xibam. El califa va enviar al Iemen a Alí ibn al-Hussayn per ajudar a Ibrahim (886-892) a mantenir el poder però aquest no va poder arribar fins al 895; no obstant llavors va poder pacificar la regió a l'entorn de Sanà on els yufírides van retornar al final del segle ix o començament del X dirigits aleshores per Àssad ibn Abi-Yúfir (892-922) mentre un imam de nom Murtada ibn Hadi ila-l-Haqq agafava el control de Zabid i Sa'dah (897). Àssad va continuar la lluita al front dels seus partidaris i va dominar una part del país. En aquest temps també van actuar al país els daïs fatimites ismaïlites Mansur al-Yaman i Alí ibn al-Fadl, que van reunir forces importants i van avançar cap al nord fins a Sanaa. Al-Hadi va morir el 911 i els dos fatimites es van esvair el 915. Àssad ibn Ibrahim al-Yufirí va poder restablir el control yufírida a Sanaa fins a la seva mort el 955. Un yufírida, Àhmad Nàssir ibn al-Mansur, hauria conquerit Aden abans de morir el 933.
Quan Àssad ibn Ibrahim va morir no va deixar instruccions per la successió i van esclatar lluites. Sanaa es va perdre davant l'imam zaydita de Zabid que dominava la Tihama i el darrer sobirà yufírida Abd-Al·lah ibn Qahtan ibn Abd-Al·lah, va morir a Ibb el 997 després de recórrer la Tihama i el sud del Iemen. Aquesta data marca el final efectiu de la dinastia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, IX, 440 i XI 371-372.

## Vegeu també

* Xibam-Kawkaban, població del Iemen
# Zabiba

La zabiba (àrab: زبيبة, zabība, literalment ‘pansa’) és una marca sobre el front d'alguns musulmans provocada per la fricció generada pel contacte regular del front amb la catifa de pregar. Si un musulmà efectua cinc pregàries diàries això implica posar en contacte el front almenys 34 vegades al dia (dues vegades per raqa, o unitat de pregària).
Alguns musulmans creuen que el Dia del Judici Final aquesta marca emetrà una intensa llum.

## Referències

* ↑ Slackman, Michael «Fashion and Faith Meet, on Foreheads of the Pious» (en anglès). The New York Times, 18-12-2007. ISSN: 0362-4331.
* ↑ «BBC NEWS | World | Middle East | Signs of division on Egypt's brow» (en anglès). [Consulta: 24 agost 2017].