OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Austrolebias cyaneus

Austrolebias cyaneus és un peix de la família dels rivúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* 1 2 «Austrolebias cyaneus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)

## Bibliografia

* Costa, W.J.E.M.: Rivulidae (South American Annual Fishes). planes 526-548. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil, any 2003.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Arturo Patiño Cozar

Arturo Patiño Cozar (La Corunya, 5 de març de 1970) és un exfutbolista gallec, que ocupava la posició de davanter.

## Trajectòria

Després de passar pel Fabril Deportivo, puja al primer equip del Deportivo de La Corunya a la temporada 91/92, on disputa cinc partits a la màxima categoria. No hi troba lloc a l'esquadra corunyesa i l'any següent recala al CD Lugo, de Segona Divisió, on juga 27 partits i marca cinc gols.
Posteriorment milita a diversos equips de Segona Divisió B, com la UD Las Palmas, la UE Figueres, l'Endesa As Pontes i el Granada CF, fins que fitxa pel CD Ourense, tot tornant a la Segona Divisió a la temporada 96/97. Amb els orensans disputa 18 partits i marca quatre gols. A la temporada següent marxa a un altre conjunt del país, el Pontevedra CF, on roman dues temporades abans de retirar-se.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Bandera de Sant Jaume de Llierca

La bandera oficial de Sant Jaume de Llierca té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb una faixa ondada de mitja, tres i mitja crestes blau clara, de gruix 2/9 de l'alçària del drap, al centre, i amb dos pals juxtaposats, cadascun de gruix 5/54 de la llargària del mateix drap, el primer, negre, i el segon, ataronjat, sobreposat a la faixa i a 7/27 de la vora de l'asta.
Va ser aprovada el 14 de setembre de 2005 i publicada en el DOGC el 29 de setembre del mateix any amb el número 4479.

## Vegeu també

* Escut de Sant Jaume de Llierca
* Escuts i banderes de la Garrotxa

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/2729/2005, de 14 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Sant Jaume de Llierca.» (pdf). DOGC num. 4479, 29-09-2005. [Consulta: 17 novembre 2009].
# Bandera de Sant Iscle de Vallalta

La bandera oficial de Sant Iscle de Vallalta té la següent descripció:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb la rosa vermella botonada de groc i barbada de verd de l'escut, de diàmetre 1/3 de la llargària del drap situada en el segon terç vertical a uns distància de la vora superior d'1/6 de l'alçària del mateix drap, i dos triangles verds al baix.
Va ser aprovada el 28 d'octubre de 1994 i publicada en el DOGC el 14 de novembre del mateix any amb el número 1972.
Els dos triangles verds representen una vall la qual és un senyal parlant que descriu el nom del municipi. La Rosa és el símbol de sant Iscle.

## Vegeu també

* Escut de Sant Iscle de Vallalta
* Escuts i banderes del Maresme

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 28 d'octubre de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Sant Iscle de Vallalta.» (pdf). DOGC num. 1972, 14-11-2009. [Consulta: 27 novembre 2009].
# Barranc de la Creu

«Barranc de la Creu» té aquests significats:
* Barranc de la Creu (Hortoneda), barranc del poble d'Hortoneda, al municipi de Conca de Dalt (Pallars Jussà)
* Barranc de la Creu (la Torre de Cabdella), barranc del poble d'Aiguabella, al municipi de la Torre de Cabdella (Pallars Jussà)
# Barranc de la Costa Gran

El Barranc de la Costa Gran està situat en el terme municipal d'Isona i Conca Dellà, dins del territori de l'antic terme d'Orcau.
Aquest barranc es forma a la Costa Gran, la carena que des de Sant Corneli segueix cap a llevant, a 1.043 m. alt., des d'on davalla cap al sud, decantant-se lleugerament cap a ponent. Passa a ran de la Mare de Déu de l'Arnec, que queda a llevant del barranc, i passa pel nord i per ponent del poble de Basturs, i s'adreça cap al Molí d'Orcau, prop del qual s'aboca en el riu d'Abella.
# Sankt Jakob-Park

* No s'ha de confondre amb Estadi de Sankt Jakob.
L'estadi Sankt Jakob-Park (?·pàg.) (en català: Parc de Sant Jacob) és un estadi de futbol de la ciutat de Basilea a Suïssa. És la seu dels partits com a local del FC Basel. La seva capacitat és d'uns 40.000 espectadors.
Està construït al mateix lloc que l'antic estadi de Sankt Jakob, que va ser inaugurat el 25 d'abril de 1954 amb l'amistós entre la Selecció de Suïssa i la d'Alemanya. Va patir una demolició i una posterior reconstrucció iniciada el 13 de desembre del 1998. Ha estat dissenyat per la companyia suïssa Herzog & de Meuron.
L'estadi és propietat de l'empresa Genossenschaft SJP, encara que és gestionat per la companyia Basel United Stadion-Management AG.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». FC Basel 1893, 2011. Arxivat de l'original el 3 de febrer 2012. [Consulta: 9 febrer 2022].
* ↑ «fcb.ch». Arxivat de l'original el 17 agost 2008.

## Enllaços externs

* Basel United AG - Stadionmanagement (alemany) (anglès)
# Teatro Teresa Carreño

El Teatro Teresa Carreño és un dels teatres més grans a Caracas (Veneçuela). S'hi presenten regularment obres de teatre, òperes, ballets i concerts simfònics i fins i tot populars. Està situat en el districte cultural de la ciutat i es divideix principalment en dues sales: Sala José Félix Ribas i Sala Ríos Reyna. La seva superfície és de 22.000 metres quadrats. Construït el 1970 i dissenyat pels arquitectes Pres Lugo, Jesús Sandoval i Dietrich Kunckel, el teatre va ser inaugurat en diverses etapes entre 1976 i 1983. Pren el seu nom de la pianista Teresa Carreño. En els seus diferents corredors es poden contemplar obres escultòriques de Jesús Rafael Soto i Harry Abend.
# Solms

* Aquest article tracta sobre la localitat a Alemanya. Si cerqueu el botànic alsacià, vegeu «Hermann Maximilian Carl Ludwig Friedrich zu Solms-Laubach».
Solms és una localitat a uns set km a l'oest de la ciutat Wetzlar al districte rural de Lahn-Dill (Hessen, Alemanya). A la comunitat constituent de Burgsolms una vegada va haver-hi el castell ancestral dels comtes i prínceps de Solms.

## Enllaços externs

* http://www.solms.de
* Solms a Curlie
* http://www.solms-delta.co.za/about/solms-family/family-tree-sa/ Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* http://www.grube-fortuna.de
Aßlar | Bischoffen | Braunfels | Breitscheid | Dietzhölztal | Dillenburg | Driedorf | Ehringshausen | Eschenburg | Greifenstein | Haiger | Herborn | Hohenahr | Hüttenberg | Lahnau | Leun | Mittenaar | Schöffengrund | Siegbach | Sinn | Solms | Waldsolms | Wetzlar
# Scribonia viaria

Scribonia viaria va ser una antiga llei romana establerta l'any 49 aC sota els cònsols Luci Emili Paule i Gai Claudi Marcel a proposta del tribú de la plebs Luci Escriboni. Era una llei de les anomenades Agrariae. Establia la reparació de camins i pel seu finançament determinava una vectigàlia pel pas de vehicles, carros de guerra i carruatges particulars, cadires de mà i altres que transitaven pels camins. Sembla que també parlava dels camins privats i possiblement es referia a la usucapió, o adquisició d'una propietat pel simple dret d'ocupació. Per això es va confondre de vegades amb la llei Scribonia de usucapionibus.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 53-54.
# Mantidactylus blommersae

Mantidactylus blommersae és una espècie de granota de la família dels mantèl·lids endèmica de Madagascar.
Està en perill d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Fordham et al (2006). Mantidactylus blommersae. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 5 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Victòria Loukianetz

Victòria Loukianetz (Kíiv, 20 de novembre de 1966) és una soprano operística nascuda a Ucraïna amb una activa carrera cantant papers principals a l'Òpera Estatal de Viena, La Scala i altres teatres d'òpera europeus. També ha aparegut en papers principals a la Metropolitan Opera de la ciutat de Nova York.
Va néixer a Kíev i es va graduar com a cant solista a l'Institut R. Glier de Kíev. El 1989 es va convertir en solista de l'Òpera Nacional d'Ucraïna.
El 1994 esdevingué solista de l'Òpera Estatal de Viena, on s'ha especialitzat en papers de bel canto, incloent-hi papers de soprano protagonista a Linda di Chamounix, I puritani, La traviata, Rigoletto, L'elisir d'amore, El barber de Sevilla i La flauta màgica.
El 1995 va debutar a La Scala, el 1999 fou guardonada amb el títol de "persona de l'any" en la nominació de "Cultura i Art". El 2001 va ser reconeguda com "Artista Popular d'Ucraïna".

## Referències

* ↑ http://lichnosti.net/people_3882.html Виктория Лукьянец
* ↑ http://glierinstitute.org/eng/spec/song.html Arxivat 2012-01-18 a Wayback Machine. R.M.Glier Kyiv State Higher Music College -- Singing Specialization
* ↑ https://day.kyiv.ua/en/article/time-out/prima-donna-vienna-opera-sing-kyiv Prima Donna of Vienna Opera To Sing in Kyiv
* ↑ http://wnu-ukraine.org/today/shows/?id=1939 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Vienna Opera Soloist Performs in Lviv
* ↑ https://day.kyiv.ua/uk/article/kultura/viktoriya-lukyanec-moie-imya-zobovyazuie-peremagati Вікторія Лук’янець: «Моє ім’я зобов’язує перемагати»
# Blacklick Estates

Blacklick Estates és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 9.518 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Blacklick Estates tenia 9.518 habitants, 3.317 habitatges, i 2.567 famílies. La densitat de població era de 1.846,7 habitants/km².
Dels 3.317 habitatges en un 38,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59% hi vivien parelles casades, en un 13,5% dones solteres, i en un 22,6% no eren unitats familiars. En el 16,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,87 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,22.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,3% tenia menys de 18 anys, un 8,8% entre 18 i 24, un 32,5% entre 25 i 44, un 22,6% de 45 a 60 i un 6,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95 homes.
La renda mediana per habitatge era de 47.277 $ i la renda mediana per família de 51.766 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.427 $ mentre que les dones 26.805 $. La renda per capita de la població era de 18.385 $. Aproximadament el 4% de les famílies i el 5,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Blacklick Estates». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Blacklick Estates». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Atena Varvakeion

Atena Varvakeion és una estàtua d'època romana d'Atena Pàrtenos que forma part de la col·lecció del Museu Arqueològic Nacional d'Atenes. Generalment és considerada la reproducció més fidel de l'estàtua crisoelefantina feta per Fídies i els seus ajudants, erigida al Partenó. La data de la seva creació és entre el 200 i el 250.
L'estàtua fa 1,05 metres d'alt, aproximadament una dotzena part de l'altura estimada de l'original. Fou esculpida en marbre del Pentèlic, i són visibles rastres de pintura vermella i groga. Atena vesteix un peple a sobre duu l'ègida, decorada amb serps i amb el gorgoneion al centre. Porta un casc àtic amb les proteccions de les galtes cap amunt; té tres crestes, al centre hi ha un esfinx i als costats Pegàs. A la mà esquerra hi ha restes sobre el costat de l'escut, que aguanta el gorgoneion; les restes d'escut amb l'oikouros ophis (serp sagrada) s'identifiquen amb Erictoni d'Atenes, fundador llegendari de la ciutat. La mà dreta estesa se subjecta en una columna amb una figura alada de Niké; falta el cap d'aquesta imatge més petita. Niké vesteix també un peple i està girada una mica cap a la figura principal. L'estàtua es troba sobre una base rectangular.
Pausànias i Plini el Vell descriuen algunes diferències amb l'original. La base original estava decorada amb un fris amb el naixement de Pandora, mentre que a la còpia és plana. Pausànias també descriu una llança que no té la còpia. L'escut tampoc no té l'amazonomàquia al davant que va descriure Plini. La presència de la columna és mencionada per molts autors amb l'argument de si l'original necessitava un suport similar, tot i que moltes reconstruccions l'ometen (per exemple, al Partenó de Nashville).
L'estàtua s'anomena així pel lloc del seu descobriment el 1880, prop del lloc original de l'Escola Varvakeion.

## Referències

* 1 2 3 4 «The Varvakeion Athena (129)» (en anglès). National Archaeological Museum. Arxivat de l'original el 2016-09-16. [Consulta: 12 juliol 2016].
* 1 2 3 4 5 6 Kaltsas, Nikolaos. Sculpture in the National Archaeological Museum, Athens (en anglès). Ateenas: Kapon Editions, 2002, p. 104. ISBN 9780892366866 [Consulta: 12 juliol 2016].
* 1 2 3 4 Harrison, Evelyn B. «Pheidias». A: 12 de juliol de 2016 Personal Styles in Greek Sculpture (en anglès). XXX. Cambridge University Press, 1996, p. 42–51. ISBN 9780521657389.
# Balada (desambiguació)

«Balada» té aquests significats:
* Balada, forma fixa del cant cortesà del final de l'edat mitjana a Europa
* Balada (Montsià), nucli de població del Montsià
* La Balada de Narayama, pel·lícula japonesa de Shohei Imamura
* La Balada del Sabater d'Ordis, llibre de poemes de Carles Fages de Climent
* Lleonard Balada i Ibañez, compositor originari de Sant Just Desvern
* Rafel Balada Llasat, enginyer tècnic agrícola i botànic d'Amposta
Viccionari
# Bejan Matur

Bejan Matur (Kahramanmaraş, 14 de setembre de 1968) és una poeta i escriptora kurda.
Matur va néixer en el si d'una família kurda però lluny del Kurdistan, a Maraş, una ciutat majoritàriament armènia fins a 1920, que va ser rebatejada com a "heroica", Kahramanmaraş, per la República Turca, que la va repoblar. Als dinou anys va ser detinguda per defensar els drets del poble kurd i empresonada durant un any. A la presó va escriure els seus primers poemes en turc. Va estudiar Dret a la Universitat d'Ankara i ha publicat articles al diari Zaman, que era propietat de la confraria de Fethullah Gülen, significant-se amb la causa kurda i reivindicant una Turquia tolerant i un Orient Mitjà fratern.
Els crítics van qualificar de seguida la poesia de Matur de fosca i mística amb un component xamànic i pagà provinent del passat del seu poble, vinculada intensament amb la natura i la manera de viure dels seus, la qual cosa l'ha anat convertint en una veu singular i imprescindible de la literatura turca. La seva poesia ha estat traduïda a vint idiomes. Al llibre Dağın ardına bakmak hi entrevista membres del PKK.

## Obra

* Rüzgar dolu konaklar (1996)
* Tanri görmesin harflerimi (1999)
* Ayin büyüttügü ogullar (2002)
* Onun çölünde (Al seu desert, LaBreu, 2012, traducció d'Albert Roig)
* Ibrahim’in beni terketmesi (2008)
* Kader Denizi (2009)
* Son Dag (2015)
* Aşk (2016)

## Referències

* ↑ «Bejan Matur (poet) - Turkey - Poetry International» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-12-01. [Consulta: 28 novembre 2017].
* ↑ «AL SEU DESERT, de Bejan Matur». [Consulta: 27 novembre 2017].
* ↑ Catàleg del Festival de Poesia de Lleida 2017
# Bejo

Borja Jimenez Mèrida (Tenerife, 14 de març de 1994), més conegut pel seu nom artístic de Bejo, és un prolífic cantant de rap, amb una imatge singular i que s'autoprodueix els seus videoclips.

## Trajectòria

El 2006 va començar a escriure i el 2014 amb Don Patricio i Uge va formar Locoplaya, grup nominat al Goya a la millor cançó original per «Nuestra playa eres tú» de la banda sonora de la pel·lícula Maktub.
El 2013 va debutar en solitari amb la maqueta Creo conformada per 14 cançons. L'any següent va publicar el seu segon treball en solitari, Fundamental, un EP compost per quatre temes. El 2016 amb Don Patricio presentaren l'EP Estepa. El juny de 2021 va publicar el disc Tripi Hapa de la mà del productor Cookin Soul.

## Discografia
### Àlbums

* Hipi Hapa Vacilanduki (2017)
* Parafernalio (2018)
* Chachichacho (2020)
* Tripi Hapa (2021)

### Senzills

* Con mucho gusto (2020) (amb Vicco i Choclock)

## Referències

* ↑ «El monopolio del micro: Hablamos con Bejo» (en castellà). Vice, 27-01-2017. [Consulta: 13 desembre 2021].
* ↑ «Locoplaya» (en castellà). [Consulta: 9 desembre 2021].
* ↑ «Bejo, el gran rapero de Internet». El País, 2017 [Consulta: 9 desembre 2021].
* ↑ «Parafernalio». , 2018 [Consulta: 9 desembre 2021].
# Balsareny de Segarra

Balsareny de Segarra és una obra de Veciana (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casal de pedra de planta rectangular i coberta de dos aiguavessos, de planta baixa i dos pisos d'alçada. Té un parell de construccions annexes també de pedra i una pallissa un xic allunyada també en pedra del país. El material construcció utilitzat és la pedra en sec.

## Història

La quadra de Balsarell o Balsareny de Segarra fou també, com Biure, una aprisió de la família dels Balsareny, i fou agregada a Durban vers el 1840. A partir de l'incendi del 1987 va quedar malmesa. Els propietaris se n'endegaren les teules.

## Referències

* 1 2 3 4 «Balsareny de Segarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2018].
# Balsfjorden

El Balsfjorden (sami septentrional: Báhccavuotna) és un fiord situat als municipis de Balsfjord i Tromsø, comtat de Troms, Noruega. Amb 57 quilòmetres de llarg el fiord flueix just al sud de la ciutat de Tromsø. Transcorre en una direcció nord-sud, que van de 2 a 7 quilòmetres d'ample. La ruta europea E8 segueix la major part de la costa oriental del fiord i les curses de la ruta E6 al llarg de l'extrem sud del fiord.

## Referències

* ↑ Store norske leksikon. «Balsfjorden» (en noruec). [Consulta: 12 octubre 2012].
# Beatus de Berlín

El Beatus de Berlín és un manuscrit il·luminat que conté el comentari a l'Apocalipsi de Beat de Liébana. Sembla produït en un monestir italià de la regió de Benevento en el segle xii. Es conserva a Berlín, a la Staatsbibliothek Preussischer Kulturbesitz, amb la signatura MS Theol. lat. Fol. 561

## Història i descripció

És un dels tres còdexs del beatus escrits fora de la Península Ibérica. No se sap a quina data o per a quin monestir va ser encarregat, però sembla clar que és d'origen italià i del segle xii. Havia pertangut a Carlo Morbio, de Milà.
Consta de 98 folis de pergamí de qualitat mitjana, de 300 X 190mm, escrits en lletra carolina a dues columnes d'entre 42 a 45 línies cadascuna. Té 55 il·lustracions, de mida petita i molt senzilles, gairebé només a tinta sense color (només alguns tons de vermell, ocre i groc); representen un estil molt diferent d'altres beatus.
Conté estrictament el text del comentari de Beat de Liébana i no els altres annexos que solen contenir els beatus.

## Referències

* ↑ Junt amb el de Ginebra, també d'origen italià, i el de Saint-Sever
* ↑ Vegeu l'article de Klein; els estudiosos dubten entre els inicis o la segona meitat del segle xii.

## Bibliografia

* Edició facsímil, Beato de Liébana, Códice de Berlin, Madrid: Millennium Liber, [2011]

## Enllaços externs

* Catàleg de la biblioteca
* http://www.turismo-prerromanico.com/manuscritos/beato-de-berl-n-20131015181845/
* Pàgina web del facsímil, amb algunes fotografies Arxivat 2021-03-29 a Wayback Machine.
* Descripció del facsímil
* Article de Peter Klein, amb algunes fotografies
# Baronia d'Ayerbe

La baronia d'Ayerbe fou una jurisdicció creada pel rei Jaume I d'Aragó per al seu fill il·legítim Pere d'Ayerbe, fruit de la seva relació amb la dama Teresa Gil de Vidaure. La baronia estava centrada a l'entorn de la vila d'Ayerbe. La baronia retornà a la Corona d'Aragó en morir el fill de Pere d'Ayerbe, Pere II d'Ayerbe. Posteriorment, el 1329, el rei Alfons IV d'Aragó la donà a la seva muller Elionor de Castella, cedint-la aquesta al seu fill, l'infant Ferran d'Aragó, qui la vengué el 1360 a Pero Martínez d'Arbea. Aquest la cedí al lloctinent general d'Aragó Pero Jordán d'Urrea (mort el 1386). Finalment, el 1720, la baronia esdevingué el marquesat d'Ayerbe.

## Llista de barons de la Baronia d'Ayerbe

* Pere d'Ayerbe, fill de Jaume I d'Aragó.
* Pere II d'Ayerbe.
* Retorna a la Corona.
* Elionor de Castella, muller d'Alfons IV d'Aragó.
* Ferran d'Aragó i de Castella (fill de l'anterior).
* Pero Martínez d'Arbea.
* Pero Jordán d'Urrea.

## Referències

* ↑ «Baronia d'Ayerbe». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Sant Julià d'Arrós

Sant Julià d'Arròs és l'església parroquial del poble d'Arrós de Cardós, en el terme municipal d'Esterri de Cardós, a la comarca del Pallars Sobirà.
Històricament en depenia l'església de Santa Maria de Ginestarre, que després fou traspassada a Sant Pau i Sant Pere d'Esterri de Cardós. L'església és documentada diverses vegades al llarg de l'edat mitjana i de la moderna. Tanmateix, el temple actual data del segle xviii.
Església d'una sola nau amb capelles laterals i capçalera rectangular al nord. Adossat a la façana de migdia, en la qual s'obren la porta de mig punt i un òcul, es troba el campanar. L'aparell és irregular, amb façana, torre i part superior dels murs laterals arrebossats.

## Referències

* ↑ «Sant Julià d'Arrós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Julià d'Arrós». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Estaon». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Julià d'Arrós en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Taeniopsetta ocellata

Taeniopsetta ocellata és un peix teleosti de la família dels bòtids i de l'ordre dels pleuronectiformes.

## Morfologia

Pot arribar als 11,4 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes del Japó.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)