OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gai Vibi Juvenci Var

Gai Vibi Juvenci Var o de vegades Tit Vibi Var (en llatí: Caius Vibius Juventius Varus o Titus Vibius Varus) va ser un magistrat romà, probablement descendent en quarta o cinquena generació del triumvir de les monedes del segle I aC, Gai Vibi Var.
L'any 131 era legat imperial a Cilícia. Va ser nomenat cònsol l'any 134 en el regnat d'Hadrià juntament amb Juli Servià.

## Referències

* ↑ Der neue Pauly / 12,2. Darmstadt: WBG Wiss. Buchgesellsch, 2012, p. 176.
# Lucía y el sexo

Lucía y el sexo és una pel·lícula espanyola de l'any 2001 dirigida per Julio Medem, rodada a l'illa de Formentera i a Madrid.
Va guanyar dos dels onze Premis Goya a què estava nominada.

## Argument

Lucía treballa de cambrera a Madrid, on coneix en Lorenzo, un jove escriptor amb qui estableix una relació plena de passió. Temps més tard, ell es troba la Belén, qui el conduirà a un camí perillós mentre aquest va escrivint una novel·la.
Un dia en Lorenzo desapareix, i la Lucía decideix anar a refugiar-se a una tranquil·la illa mediterrània. Allà coneixerà l'Elena i en Carlos, amb qui compartirà casa i, de mica en mica, anirà descobrint els racons foscos de la seva relació anterior i les connexions amb la novel·la.

## Repartiment

* Paz Vega: Lucía
* Tristán Ulloa: Lorenzo
* Najwa Nimri: Elena
* Daniel Freire: Carlos / Antonio
* Elena Anaya: Belén
* Silvia Llanos: Luna
* Diana Suárez: Mare de Belén
* Javier Cámara: Pepe

## Premis i nominacions
### Premis

* Goya a la millor actriu revelació: Paz Vega
* Goya a la millor música original: Alberto Iglesias
* Premi Sant Jordi a la millor actriu espanyola: Paz Vega (també per Sólo mía)
* Premi Ondas a la millor actriu: Paz Vega

### Nominacions

* Goya al millor actor: Tristán Ulloa
* Goya a la millor fotografia: Kiko de la Rica
* Goya al millor director: Julio Medem
* Goya al millor muntatge: Iván Aledo
* Goya a la millor pel·lícula
* Goya al millor guió original: Julio Medem
* Goya al millor so: Agustín Peinado, Alfonso Pino, Santiago Thévenet, Polo Aledo
* Goya a la millor actriu de repartiment: Elena Anaya i Najwa Nimri
* Fotogramas de Plata pel millor actor de cinema: Tristán Ulloa
* Fotogramas de Plata per la millor actriu de cinema: Paz Vega

## Referències

* ↑ Localitzacions, a IMDb (anglès)
* ↑ Nominacions i premis de la pel·lícula (anglès)
* ↑ «Sex and Lucia» (en anglès). The New York Times.

## Enllaços externs

* Lucía y el sexo Arxivat 2009-02-28 a Wayback Machine. a La Butaca (castellà)
* Lucía y el sexo Arxivat 2010-01-15 a Wayback Machine. a FanDigital (castellà)
# Benjamí de Tudela

Benjamí de Tudela (també Benjamí ben Jonah, Benjamí bar Jonàs de Tudela; en hebreu: בִּנְיָמִין מִטּוּדֶלָה, pronunciat: [biniamin mittudela]; 1130 - 1173) fou un viatger navarrès jueu, sovint anomenat rabí pels cronistes no jueus, i famós per les cròniques dels seus viatges. Coneixedor de diverses llengües -entre ells, l'hebreu, arameu, grec, llatí i àrab- i desitjós d'aventures, va emprendre un viatge d'uns catorze anys (potser també per comerciar amb pedres precioses, si bé aquesta dada no està confirmada) i va recollir les seves impressions en un llibre anomenat Sefer Maasaot.
En total i d'acord amb la seva crònica, va visitar unes 190 ciutats d'Europa, l'Orient Pròxim i el Nord d'Àfrica, convertint-se en una de les primeres fonts sobre la demografia jueva. El seu interès se centrava en els jueus i la seva situació, i va descriure figures importants, centres d'estudi, poblacions, formes de vida, dificultats i èxits de la comunitat jueva. També va escriure sobre els grans esdeveniments polítics i històrics de la seva època.
El seu viatge comença a la seva Tudela natal, al Regne de Navarra. Benjamí va recórrer la vall de l'Ebre fins a Tortosa, passant per Saragossa, va pujar fins a Barcelona i després Girona, Narbona, Besiers, Montpeller i Arles, i fins a Marsella, per embarcar-se allí rumb al que avui és Itàlia, on visità les ciutats més importants, com Gènova (República de Gènova), Pisa (República de Pisa) o Roma. Després baixà fins a Nàpols, per després creuar la península cap a Òtranto, on s'embarcà per arribar a les illes gregues (destaca la seva estada a Corfú). A continuació estigué uns mesos a Constantinoble, ciutat que va descriure amb força precisió. Visità Xipre i Antioquia i va entrar a Palestina, on de nou va realitzar una curosa descripció del mode de vida de la gent senzilla, a més de les condicions dels llocs de pelegrinatge. Posteriorment va anar a Bagdad, potser l'indret que descriu més extensament a la seva obra. Des d'allà realitzà petits viatges per Mesopotàmia i Pèrsia, recollint llegendes sobre els llocs del seu interès. També va rebre notícies de les comunitats jueves asiàtiques, situades a indrets massa llunyans per anar-hi personalment. Aleshores va baixar cap a Egipte, país on estigué prop d'un any. Per acabar, va navegar cap a Sicília i des d'allà segurament retornà a la península Ibèrica, tot i que la seva crònica acaba amb unes descripcions idealitzades de les comunitats jueves del nord d'Europa, possiblement basades en relats que li varen arribar.
La seva obra va assolir un gran èxit per la descripció de llocs remots i costums dels jueus d'arreu del continent. Va reeditar-se diverses vegades, sobretot al segle xvi, quan va ser traduïda a les principals llengües europees.

## Vegeu també

Altres viatgers medievals coneguts:
* Jacme Alaric, o Jaume Alarich o d'Alarich (segle xiii)
* Ramon Llull (1232/1233 - 1315/1316)
* Marco Polo (1254-1324)
* Ibn Battuta (1304-1368 o 69)

## Referències

* ↑ «Atlas de los exploradores españoles», 2009. [Consulta: 30 novembre 2018].
# La Bande des quatre

La Bande des quatre és una pel·lícula dramàtica francesa de 1989 dirigida per Jacques Rivette. Va ser inscrit al 39è Festival Internacional de Cinema de Berlín, on va guanyar una menció honorífica.

## Argument

Anna, Cécile, Joyce i Claude són alumnes de la mateixa classe de teatre: la classe de Constance Dumas, que només té noies com a alumnes. Les quatre viuen en una casa als suburbis de París, on formen una petita comunitat. Un dia, la Cécile no sols abandona la classe, sinó també la casa on és substituïda per una altra alumna: Lucia. Per a Cécile, aparentment feliç d'anar a viure amb un home, la situació es deteriorarà. Paral·lelament, les residents del pavelló són abordades una rere l'altra per un home misteriós i juganer, que canvia de nom cada vegada que apareix. Les quatre amigues entenen que aquest home està investigant la Cécile, o la seva companya. Però sense poder endevinar les seves intencions ni el seu objectiu. Durant aquest temps, el curs continua: les alumnes, al llarg de les sessions, s'enfronten a dificultats d'aprenentatge. El seu professor és alhora una figura de referència i un personatge una mica misteriós. L'home aconseguirà entrar a la casa.

## Repartiment

* Bulle Ogier : Constance Dumas
* Benoît Régent : Thomas Santini
* Laurence Côte : Claude
* Fejria Deliba : Anna
* Bernadette Giraud : Joyce
* Inês d'Almeida : Lucia
* Nathalie Richard : Cécile
* Irina Dalle : Esther
* Irène Jacob : Marina
* Michel Vuillermoz : el primer agressor
* Albert Dupontel : el segon agressor
* Caroline Gasser : Raphaële

## Premis

Aquesta pel·lícula va rebre el Premi Michel Simon a la millor actriu per Nathalie Richard el 1989. També va guanyar el Premi FIPRESCI al 39è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Referències

* ↑ «Berlinale: 1989 Prize Winners». berlinale.de. Arxivat de l'original el 15 October 2013. [Consulta: 9 març 2011].
* ↑ Une poétique de l’égarement. La bande des quatre de Jacques Rivette de Thierry Horguelin
* ↑ La bande des quatre a la filmoteca del Quebec

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# KS Ruch Chorzów

El KS Ruch Chorzów (Klub Sportowy Ruch Chorzów) és un club de futbol polonès de la ciutat de Chorzów (Alta Silèsia).

## Història

Evolució del nom:
* 1920: KS Wielki Hajduki (Chorzów)
* 1923: fusió amb Bismarckhütter Ballspiel-Club esdevenint KS Ruch BBC Wielki Hajduki (Chorzów)
* 1923: KS Ruch Wielki Hajduki
* 1939: refundació del club amb el nom Bismarckhütter SV 99
* 1945: refundació del club amb el nom KS Ruch Chorzów
* 1950: KS Unia Chorzów
* 1955: KS Ruch Chorzów
Escuts del club:
* → 1939
* ~1945–1947
* ~1948–1949
* ~1949–1955
* ~1955
* ~1956–1959
* ~1960
* ~1960–1969
* ~1970–1979
* ~1980–1989
* ~1989–1999
* ~2000–2007
* ~2007–2020
* 2021 →

## Palmarès

* Lliga polonesa de futbol:
** 1933, 1934, 1935, 1936, 1938, 1951 (com a campió de copa), 1952, 1953, 1960, 1968, 1974, 1975, 1979, 1989
* Copa polonesa de futbol:
** 1951, 1974, 1996
* Copa Intertoto:
** 1967

## Jugadors destacats

* Henrik Alszer
* Marcin Baszczyński
* Krzysztof Bizacki
* Andrzej Buncol
* Ewald Cebula
* Gerard Cieślik
* Dariusz Gęsior
* Edmund Giemsa
* Joachim Marx
* Zygmunt Maszczyk
* Teodor Peterek
* Czesław Suszczyk
* Mariusz Śrutwa
* Krzysztof Warzycha
* Ernest Wilimowski
* Gerard Wodarz

## Referències

* ↑ «Poland - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 3 juliol 2024].
* ↑ «Poland - List of Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 3 juliol 2024].

## Enllaços externs

* KS Ruch Chorzów (polonès)
* KS Ruch Chorzów (90minut.pl) (polonès)
# Can Torre de Plantadís

Can Torre de Plantadís és una masia de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Ens trobem davant d'una masia de dues plantes, coberta amb una teulada a dues aigües de vessants a laterals.
A la planta baixa destaca el portal adovellat d'accés, d'arc de mig punt amb unes dovelles de mida mitjana ben escairades.
Pel que fa al primer pis, trobem dues obertures de tipologia similar, és a dir: dues finestres rectangulars, equipades amb llinda monolítica que formen un arc pla, muntants de pedra i ampit treballat.
La masia primigènia ha experimentat diverses intervencions, en diferents moments històrics, que s'han traduït en l'afegit de dues construccions. Així, perpendicularment a la masia, adaptant-se simultàniament al pendent i la morfologia de la muntanya, trobem adossada una construcció de tres plantes, coberta amb una teulada a una sola aigua de vessant a façana. Paral·lelament, l'altra construcció que flanqueja la masia primigènia i que la tanca per l'altre costat, consisteix en un afegitó de dues plantes cobert amb una teulada a una sola aigua i vessant a façana. En la planta baixa destaca el portal adovellat d'accés, d'arc de mig punt constituït per unes dovelles bastant matusseres. En el primer pis trobem una obertura quadrangular amb llinda de fusta i en els muntants s'observa les restes vivents d'un rellotge de sol.
Quant als materials, pondera la pedra, concretament els còdols de riu sense desbastar i treballar acaparant tot l'espai físic de l'immoble. Tanmateix aquest ritme compositiu es veu lleument alterat pel granit, localitzat específicament tant en les dovelles del portal d'accés com en les dues obertures del primer pis del que seria la masia primigènia.
És remarcable la presència d'una sèrie d'elements interessants tant en la part davantera com posterior de la masia. A la part frontal trobem una font i un safareig, mentre que en la part del darrere trobem una construcció de planta semicircular, coberta amb teula i que tot fa pensar que executaria les funcions de forn. Finalment cal esmentar també la presència de dos contraforts, que apuntalen i col·laboren àmpliament en la sustentació de la masia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Torre de Plantadís». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2017].
# VI edició dels Premis Ariel

La VI edició dels Premis Ariel, organitzada per l'Acadèmia Mexicana d'Arts i Ciències Cinematogràfiques (AMACC), es va celebrar el 1951 per celebrar el millor del cinema durant l’any anterior

## Premis i nominacions

Nota: Els guanyadors estan llistats primer i destacats en negreta.⭐
| Millor pel·lícula Los olvidados – Ultramar Films ⭐ Doña Diabla - Cinematográfica Filmex Otra primavera- Ultramar Films | Millor direcció Luis Buñuel – Los olvidados ⭐ Roberto Gavaldón -La casa chica Alfredo B. Crevenna – Otra primavera |
| Millor actor Fernando Soler – No desearás la mujer de tu hijo ⭐ Arturo de Córdova – El hombre sin rostro Pedro Armendáriz – Rosauro Castro | Millor actriu María Félix - Doña Diabla ⭐ Dolores del Río – La casa chica Libertad Lamarque – Otra primavera |
| Millor coactuació masculina Joaquín Cordero – Las dos huerfanitas ⭐ José María Linares Rivas - Doña Diabla Andrés Soler – No desearás a la mujer de tu hijo | Millor coactuació femenina Stella Inda – Los olvidados ⭐ Patricia Morán – Otra primavera Rosaura Revueltas - Un día de vida |
| Millor argument original Luis Alcoriza/Luis Buñuel – Los olvidados ⭐ Roberto O'Quigley – Rosauro Castro Juan Bustillo Oro/Mauricio Magdaleno - Vino el remolino y nos alevantó | Millor guió adaptat Luis Alcoriza/Luis Buñuel – Los olvidados ⭐ Edmundo Báez/Tito Davison - Doña Diabla Edmundo Báez/Egon Eis – Otra primavera |
| Millor fotografia Gabriel Figueroa – Los olvidados ⭐ Agustín Martínez Solares – Cuatro contra el mundo Jorge Stahl Jr. - El hombre sin rostro | Millor edició Carlos Savage – Los olvidados ⭐ Rafael Ceballos - Doña Diabla Carlos Savage – Otra primavera |
| Millor escenografia Edward Fitzgerald – Los olvidados ⭐ Gunther Gerzso – Cuatro contra el mundo Jesús Bracho – La dama del alba | Millor música de fons Raúl Lavista – El hombre sin rostro ⭐ Gustavo Pittaluga/Rodolfo Halffter – Los olvidados Antonio Díaz Conde – Rosauro Castro |
| Millor so José B. Carles – Los olvidados ⭐ Rodolfo Benítez - Doña Diabla Nicolás de la Rosa – Otra primavera | Millor actuació infantil Alfonso Mejía – Los olvidados ⭐ Jaime Jiménez Pons – Hipólito el de la Santa ⭐ Alma Delia Fuentes – Los olvidados |
| Millor actor de repartiment Gilberto González – Vino el remolino y nos alevantó ⭐ Manuel Dondé – Cuatro contra el mundo Carlos Múzquiz – La mujer que yo amé | Millor actriu de repartiment Fanny Schiller – La mujer que yo amé ⭐ María Douglas – La dama del alba Emma Roldán – Vino el remolino y nos alemantó |

## Premis i nominacions múltiples

| Pel·lícula | Nominacions | Premis |
| Los olvidados | 13 | 11 |
| Otra primavera | 7 | 0 |
| Doña Diabla | 6 | 1 |
| Cuatro contra el mundo | 3 | 0 |
| El hombre sin rostro | 3 | 1 |
| Rosauro Castro | 3 | 0 |
| Vino el remolino y nos alevantó | 3 | 1 |
| La casa chica | 2 | 0 |
| La dama del alba | 2 | 0 |
| La mujer que yo amé | 2 | 1 |
| No desearás la mujer de tu hijo | 2 | 1 |

## Referències

* ↑ «Premios Ariel - Histórico de nominados y ganadores» (en espanyol de Mèxic). [Consulta: 27 juny 2019].

## Enllaços externs

* VI Premis Ariel a Filmaffinity
# Ricardo Alós Bailach

Ricardo Alós Bailach (Montcada, 11 d'octubre de 1931 - 14 de gener de 2024) va ser un futbolista valencià que jugava com a davanter. Va ser el màxim golejador de la primera divisió espanyola en la temporada 1957-58, quan militava a les files del València CF.

## Trajectòria

Després d'iniciar la seva carrera en equips de la seva localitat, va passar a les files del València Mestalla. La temporada 1956-57 va ser cedit l'Sporting de Gijón de la segona divisió. Ricardo va contribuir a aconseguir l'ascens amb 46 gols, sent el màxim golejador de la categoria. Això li va permetre tornar a València CF en la següent campanya, on va seguir amb la seva ratxa golejadora.
El seu debut a primera divisió es va produir el 15 de setembre de 1957, en un partit davant la UD Las Palmas, en què va marcar 2 gols. En total, va sumar 19 gols al llarg del campionat i va compartir, amb Alfredo Di Stéfano i Manuel Badenes, el Trofeu Pitxitxi com a màxim golejador de la lliga.
Malgrat la seva gran campanya, en les següents temporades va tenir un paper secundari en l'equip. En dos anys només va ser alineat en dotze partits de lliga en els quals va marcar 5 gols, per la qual cosa el 1960 va decidir abandonar el club i fitxar pel Real Murcia CF de segona divisió. Va acabar la seva carrera a l'Ontinyent CF.

## Palmarès

* 1 Trofeu Pitxitxi: 1957/58

## Referències

* ↑ «Ricardo». BDFutbol. [Consulta: 11 juny 2017].
* ↑ Rivera, Víctor. «Los inalcanzables 46 goles de Ricardo» (en castellà). La Nueva España, 28-03-2014. [Consulta: 11 juny 2017].
* 1 2 Ramos, Jesús. «Ricardo, una máquina de hacer goles» (en castellà). Marca, 28-10-2016. [Consulta: 11 juny 2017].
# Gai Vibi Rufí

Gai Vibi Rufí (en llatí: Caius Vibius Rufinus) va ser un magistrat romà del segle i. Era fill de Vibi Ruf, cònsol en temps de Tiberi. Formava part de la gens Víbia, una gens romana d'origen plebeu.
Era amic de Tiberi, amb el que va servir a Germània. Va ser nomenat cònsol sufecte l'any 22 conjuntament amb Marc Cocceu Nerva. Després del consolat va ser procònsol d'Àsia entre els anys 36 i 37. L'esmenten els Fasti.

## Referències

* ↑ Der neue Pauly / 12,2. Darmstadt: WBG Wiss. Buchgesellsch, 2012, p. 177.
# Ludas Matyi

Ludas Matyi va ser un setmanari satíric hongarès que es va publicar entre els anys 1945 i 1993, durant la República Popular d'Hongria. Va prendre el nom del protagonista del popular poema èpic de Mihály Fazekas (1766–1828).
Abans ja havia existit una revista de curta durada amb el mateix nom publicada el 1867. A més, durant els anys 1996 i 1999 es va rellançar una revista quinzenal amb el mateix nom.

## Referències

* 1 2 Ludas Matyi archive
* 1 2 3 "A szatirikus Ludas Matyi", Cultura Magazin, May 20, 2015
# Benjamí Villoslada Gil

Benjamí Villoslada Gil (Palma, 8 de maig de 1964) és un informàtic, empresari i divulgador tecnològic mallorquí.
Va estudiar FP Administratiu a Reus i va començar a treballar com a comptable en una empresa, on posteriorment va aprendre a programar ordinadors. Des de 1983 treballa com a professional independent elaborant programari de gestió per empreses amb una gran orientació al programari lliure. El 1995 va participar en la creació d'un dels primers proveïdors d'internet a Catalunya.
El 2005, juntament amb Ricardo Galli i Guillem Cantallops va fundar el web Menéame, un portal d'agregació de notícies de gran popularitat, basat en les versions americanes anomenades Digg i Reddit. També s'ha dedicat a la divulgació tecnològica des de diferents mitjans a televisió, ràdio, premsa i internet. Ha participat en mitjans com Televisió de Mallorca, Ona Mallorca, Ona Mediterrània, Scanner FM, Ràdio Mallorca, IB3 Ràdio, El País, Ara Balears o Yorokobu. Durant anys ha dirigit i produït el programa "Mallorca en Xarxa" a Ona Mallorca. També ha fet classes de cursos per Especialista Universitari en programari lliure per la Universitat de les Illes Balears i de màster d'economia aplicada (economia digital) per la Universitat d'Alacant.
Des del 2015 fins a mitjan 2019 (moment en què acaba la legislatura i és substituït per un nou Director General de Modernització i Administració Digital) fou Director General de Desenvolupament Tecnològic del Govern de les Illes Balears. S'autodefineix com a "bitòleg", ja que treballa amb bits.

## Referències

* 1 2 20minutos. «Nombrados cinco nuevos directores generales» (en castellà), 17-07-2015. [Consulta: 1r febrer 2020].
* ↑ «Direcció General de Modernització i Administració Digital». [Consulta: 28 gener 2020].

## Enllaços externs

* Blog personal de Benjamí Villoslada
* Podcast personal de Benjamí Villoslada
* Casulleras Nualart, Josep «Benjamí Villoslada: 'El cos ens demana de tancar Menéame, però per responsabilitat volem continuar'». Vilaweb, 15-12-2014.
* Benjamí Villoslada, Bitólogo y Tecno-optimista Arxivat 2020-01-28 a Wayback Machine.. Podcast Cabalga el cometa.
# La Banda TV

La Banda del Sur o Club La Banda és un univers infantil andalús creat a partir d'un programa emès per Televisió d'Andalusia. Està format per un canal de televisió, la plataforma en línia La Banda i un club que té un milió i mig de socis.

## Història

La Banda va començar a ser emesa per Canal Sur com a programa infantil. La Banda es va convertir en un univers infantil i en l'actualitat La Banda té una pàgina web oficial en la qual està disponible la emissió del seu canal de televisió oficial així com diversos jocs online infantils i notícies del club. La Banda també té un carnet de soci que permet l'accés a descomptes en el preu a l'hora de realitzar diversas activitats familiars a Andalusia com anar als cinemas que pertanyin a Unió Cinema Ciutat Andalusia o altres llocs culturals.
# Casa Bas (Capellades)

Casa Bas és una obra de Capellades (Anoia) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici civil. Mas. Té forma d'ela amb coberta a una sola vessant. A la planta baixa s'hi trobaven el graner i magatzems; a la primera planta s'hi troben les dependències de la casa, que conserven el caire que devien tenir l'any de la seva construcció.
Es remarcable la volta oberta damunt d'un carrer per facilitar, segurament, el creixement del poble -carac.medieval-
Dins d'aquesta casa hi ha un escut (nobiliari?) del segle xvii dividit en 4 camps. Externament decorat per motius vegetals: fulles de geganta, simètricament. A cada camp hi ha una simbologia diferent: part superior: esquerra: lleó i creu? Dreta: flor o ocell? I 2 línies ondulades. Part inferior: esquerra: 2 lleons afrontats. Dreta: 3 ocells.

## Història

Es el mas més antic del poble. Durant molt de temps fou la darrera casa del poble, per això els baixos servien de muralla així com la tanca de l'actual jardí. La volta estava tancada amb un portal. L'actual construcció està datada al segle xvii. El primer propietari conegut fou F.Balaguer.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Bas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2018].
# Repartidor electrònic de frenada

El repartiment electrònic de frenada (anomenat comercialment EBV o EBD segons els diferents fabricants) és un sistema electrònic de repartiment de frenada que determina quanta força aplicar a cada roda per aturar el vehicle en una distància mínima i sense que es descontroli.
El sistema calcula si el repartiment és adequat a partir dels mateixos sensors que l'ABS. Tots dos sistemes en conjunt actuen millor que l'ABS en solitari, ja que aquest últim regula la força de frenat de cada roda segons si aquesta s'està bloquejant, mentre que el repartiment electrònic reparteix la força de frenat entre els eixos, ajudant al fet que el fre d'una roda no se sobrecarregui (estigui contínuament bloquejant i desbloquejant) i el d'una altra quedi infrautilizat.

## En motos

En motos, encara que es pot regular el repartiment manualment, hi ha sistemes anomenats de frenada integral o combinades que apliquen la frenada en la proporció ideal per obtenir la màxima frenada.

## Vegeu també

* ABS o sistema antibloqueig de frens.
* BAS.
* ESP o Control d'estabilitat.
* ASR o control de tracció.
# Gai Vibi Var

Gai Vibi Var (en llatí: Caius Vibius Varus) va ser un magistrat romà del segle i aC. Formava part de la gens Víbia, una gens romana d'origen plebeu.
El seu nom només el coneixem per diverses monedes i se suposa que va ser un dels triumviri monetales en temps de Marc Antoni, després de la mort de Juli Cèsar l'any 44 aC. Les monedes mostren la imatge de Marc Antoni amb barba, que només va portar a l'inici del segon triumvirat, i al revers la de Venus.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1232.