OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Sant Crist de Tornafort

El Sant Crist de Tornafort és la capella del cementiri del poble de Tornafort, pertanyent al terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Formava part del seu terme primigeni.
Està situada en el cementiri de Tornafort.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Ribera de Cardós». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* El Sant Crist de Tornafort en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# March On, Bahamaland

March on, Bahamaland és l'himne nacional de les Bahames. Va ser compost per Timothy Gibson i adoptat el 1973, quan les Bahames es van independitzar del Regne Unit. L'himne anterior, God Save the King, encara es fa servir com a himne reial.

## Lletra (en anglès)

Font:
| « | Lift up your head to the rising sun, Bahamaland; March on to glory, your bright banners waving high. See how the world marks the manner of your bearing! Pledge to excel through love and unity. Pressing onward, march together to a common loftier goal; Steady sunward, tho' the weather hide the wide and treacherous shoal. Lift up your head to the rising sun, Bahamaland, 'Til the road you've trod lead unto your God, March on, Bahamaland! | » |

## Referències

* 1 2 Minahan, James B. The Complete Guide to National Symbols and Emblems. Volume 1. ABC-CLIO, 23 desembre 2009, p. 664. ISBN 9780313344978.
* 1 2 «Bahamas, The». The World Factbook. CIA, 15-06-2020.
* ↑ «March On Bahamaland». Government of The Bahamas. Arxivat de l'original el 18 juny 2020.

## Enllaços externs

* Audio de "March On, Bahamaland", amb informació i lletra (anglès)
* "March On, Bahamaland" Arxiu MIDI
# Reble (construcció)

En una construcció, es denomina reble (del llatí replēre, omplir), a les separacions entre les diferents filades de maçoneria amb argamassa, executades amb petites pedres o grava, donant aspecte de calaixos. Era un sistema constructiu usual a l'època nassarita al sud d'Espanya.

## Referències

* ↑ «Optimot. Consultes lingüístiques». [Consulta: 2 febrer 2023].
* 1 2 Léxico de arte. Madrid - España: Akal, 1990, p. 180. ISBN 978-84-460-0924-5.
* ↑ MALPICA CUELLO, Antonio (1996):Poblamiento y Castillos en Granada; El Legado Andalusí-Lunwerg Edt; Barcelona. ISBN 84-7782-407-X
# Fàbrica Masias de Sant Joan les Fonts

La Fàbrica Masias de Sant Joan les Fonts és una obra de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La fàbrica de filats de Can Masies conserva una bonica tribuna que formava part de l'habitatge dels amos dins la fàbrica. És remarcable per la seva ornamentació, feta de terra cuita i boles vidriades de color groc i verd. Cal destacar la cresta que la corona amb motius de fullatges estilitzats de color ocre. La resta de l'edifici no té res de remarcable.

## Història

Durant la segona meitat del segle xix i principis del XX, es generà un fort nucli industrial. Entre Olot i Sant Joan les Fonts, especialment a les vores de Fluvià, es comptabilitzaren una cinquantena de fàbriques de teixits, paper, filats, adobats, gèneres de punt, farines, tintoreria, barretines, foneria i l fabricació típicament olotina, d'imatgeria religiosa. Això no obstant, el canvi de les fonts d'energia i l'estrangulació produïda per la manca de comunicacions provoquen una crisi insostenible que genera greus conflictes socials.

## Referències

* 1 2 «Fàbrica Masias de Sant Joan les Fonts». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Beja (municipi de Portugal)

Beja és un municipi portuguès, capital del districte homònim, situat a la regió de l'Alentejo i a la subregió del Baixo Alentejo. L'any 2001 tenia 35.762 habitants. És un dels municipis més grans de Portugal (1.140,21 km²) i està dividit en 18 freguesias (parròquies civils).

## Història

A l'època dels romans, ja existia aquesta ciutat sota el nom de Pax-Julia, o també Civitas Pacensis o Civitas Pacis. fou una ciutat dels turdetans al sud de Lusitània a la via entre Esuris (a prop de l'actual Ayamonte) i Ebora (actual Évora). Fou una colònia romana i seu d'un convent jurídic. Estrabó esmenta una ciutat anomenada Pax Augusta que podria ser la mateixa ciutat, però que situa entre els celtes. Al segle xx es va considerar que aquesta Pax Augusta podria ser Badajoz però això fou descartat quan es va comprovar que no hi va haver cap ciutat romana en el lloc d'aquesta ciutat, i que el nom de pacencs als habitants fou donat per un error al segle xiii. Tant Pax Iulia com Civitas Pacensis com Pax Augusta corresponen a una única ciutat que és la moderna Beja.
Després de la caiguda de l'Imperi romà, passa a mans dels visigots que la reanomenen Paca i esdevé un bisbat. Tot i que, a principis del segle viii, és conquerida pels musulmans, que li assignen el nom de Badja, del qual deriva el nom actual.
Durant la conquesta àrab d'Hispània, després de la conquesta de Sevilla, els seus defensors es van retirar cap a Badja, des d'on van organitzar un contraatac. Fou després seu d'una de les zones militars de la península (kuwar mudjannada). El 763, el comandant del djund egipci, al-Ala ibn al-Mughib, es va revoltar i va aixecar la bandera negra dels abbàssides i va vestir roba negra com aquestos (enviada per al-Mansur des d'Iraq).
Fou governada per la família dels tayfurites o tayfúrides, notables de la zona que van arribar a ser independents (vegeu emirat de Martulah). Al començament del segle xi, va passar a dependre de l'emir de Silves (taifa de Silves) fins que vers el 1044 fou conquerida pels abbàdides de Sevilla.
Hi va néixer el teòleg Abu l-Walid al-Badji.
Després de moltes batalles entre portuguesos i musulmans, finalment és conquerida pels cristians definitivament l'any 1234.
L'any 1521, recupera l'estatus de ciutat i més tard la seu del bisbat, l'any 1770, perduts per la invasió àrab.

## Bibliografia

* Évariste Lévi-Provençal, Péninsule ibérique, Leyden, 1938.

## Enllaços externs

* http://www.cm-beja.pt.
* http://www.museuregionaldebeja.net Arxivat 2006-12-23 a Wayback Machine..
* http://carmelobeja.accedo.pt Arxivat 2013-11-06 a Wayback Machine..
# Rancho Banquete

Rancho Banquete és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 469 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rancho Banquete tenia 469 habitants, 118 habitatges, i 111 famílies. La densitat de població era de 63,5 habitants/km².
Dels 118 habitatges en un 53,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 76,3% hi vivien parelles casades, en un 10,2% dones solteres, i en un 5,9% no eren unitats familiars. En el 5,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,97 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,07.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 38% tenia menys de 18 anys, un 12,4% entre 18 i 24, un 27,9% entre 25 i 44, un 17,1% de 45 a 60 i un 4,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 25 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.679 $ i la renda mediana per família de 22.679 $. Els homes tenien una renda mediana de 20.625 $ mentre que les dones 14.091 $. La renda per capita de la població era de 7.739 $. Aproximadament el 29,1% de les famílies i el 31,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rancho Banquete». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rancho Banquete». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# El bailarín y el trabajador

El bailarín y el trabajador és una pel·lícula espanyola dirigida per Lluís Marquina i Pichot en 1936 basada en l'obra Nadie sabe lo que quiere de Jacinto Benavente. Estrenada l'1 de gener de 1936, al Cine Capitol de Madrid, el film conté números musicals entre els quals va destacar i es va fer famós el de les «Galletas Romagosa»

## Sinopsi

Una jove rica s'enamora d'un jove de bona posició i que ha guanyat un concurs de valsos. El pare de la jove per a acceptar al nuvi de la filla vol convertir-lo de ballarí en treballador emprant-lo a la fàbrica.

## Repartiment

* Roberto Rey - Carlos Montero
* Ana María Custodio - Luisa Romagosa
* Antoñita Colomé - Pilar
* José Isbert - Don Carmelo Romagosa
* Irene Caba Alba - Doña Rita
* Antonio Riquelme - Patricio
* Enrique Guitart - Pepe
* Mariano Ozores - Don Pablo
* Luchy Soto

## Referències

* ↑ Ficha en la página de Francisco Alonso, s/f; acceso 17.04.2017
* ↑ El bailarín y el trabajador, programación TV, El Mundo; acceso 17.04.2017
* ↑ El bailarín y el trabajador, abc.es
* ↑ El bailarín y el trabajador filmaffinity

## Enllaços externs

* Presentació d'El bailarín y el trabajador a Historia de nuestro cine
# Remmi Palemó

Quint Remmi Palemó (en llatí: Quintus Remmius Palaemon) va ser un gramàtic romà que va viure en els regnats dels emperadors Tiberi, Calígula i Claudi.
Va néixer a Vicentia al nord d'Itàlia i era originalment un esclau que va rebre la manumissió i va ser autoritzat a obrir una escola a Roma, on es va convertir en el més famós gramàtic del seu temps i va obtenir gran nombre de pupils, encara que les seves virtuts morals eren poc recomanables, i tant Tiberi com Claudi deien que no hi haurien confiat mai l'educació dels joves. Suetoni en parla, i també Juvenal dues vegades. Un escoli de Juvenal diu que va ser mestre de Quintilià.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 88.
# Rancho Cucamonga

Rancho Cucamonga és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2008 tenia 177.736 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rancho Cucamonga tenia 127.743 habitants, 40.863 habitatges, i 31.832 famílies. La densitat de població era de 1.317 habitants/km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 0% tenia menys de 18 anys, un 0% entre 18 i 24, un 0% entre 25 i 44, un 0% de 45 a 60 i un 6,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98 homes.
Entorn del 4,9% de les famílies i el 7,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- Rancho Cucamonga». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rancho Cucamonga». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Isolabona

Isolabona (en ligur L'Isora) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la província d'Imperia. El 2015 tenia 679 habitants.

## Geografia

Isolabona es troba a la vall del Nervia. És el típic poble de muntanya de la Ligúria, que s'alça sobre una muntanya i és envoltat per un mur fortificat. Té una superfície de 19,8 km² i limita amb Apricale, Dolceacqua, Pigna i Rocchetta Nervina.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució de Isolabona entre 1861 i 2011
* Font: ISTAT

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dato Istat al 31 desembre 2015». Arxivat de l'original el 2 de maig 2017. [Consulta: 13 d’abril 2017].
# Brain Damage

Brain Damage és el novè tema de l'àlbum The Dark Side of the Moon del grup britànic de rock progressiu Pink Floyd, aparegut el 1973. Fou composta per Roger Waters, i juntament amb Eclipse, la següent peça del disc, foren les úniques compostes totalment per Waters.

## Composició

El tema té un tempo generalment lent i dura al voltant de 4 minuts. Originalment la cançó es deia Dark Side of the Moon, però a causa de moltes repeticions de la frase "I'll see you on the dark side of the moon", l'àlbum al final es va dir amb el nom definitiu, mentre que el tema es va convertir en Brain Damage. A la ràdio sonaven junts els temes Brain Damage i Eclipse, a causa del seu encadenament.
Roger Waters va prendre com a tema les dificultats mentals de Syd Barrett, amb la frase "I'll see you on the dark side of the moon" que explica també la relació entre Waters i Barrett tot i el seu problema mental. La frase "And if the band you're in starts playing different tunes..." evoca Syd Barrett i el seu comportament cap a la fi de la seva col·laboració amb el grup. També hi ha una frase molt cèlebre "The lunatic is on the grass...". La lletra del final de la cançó fa referència a una "lobotomia frontal".
Al costat de la instrumentació convencional de rock, Pink Floyd va afegir sintetitzadors al seu so. Per exemple, van experimentar amb un EMS VCS 3 a «Brain Damage» i «Any Colour You Like», i un Synthi A a «Time» i «On the Run».

## Enregistrament

El road mànager de la banda Peter Watts (pare de l'actriu Naomi Watts va contribuir amb els riures que apareixen a «Brain Damage» i «Speak to Me».

## Músics

* Roger Waters - baix, veu a les estrofes
* David Gilmour - guitarres, feetback, veu als refranys
* Richard Wright - piano
* Nick Mason - bateria

## Notes

* ↑ Agunes edicions en CD barregen "Speak to Me" i "Breathe".

## Referències

* ↑ Strong, Martin C. The Great Rock Discography. 7th. Edimburg: Canongate Books, 2004, p. 1177. ISBN 1-84195-551-5.
* ↑ Mabbett, Andy. The Complete Guide to the Music of Pink Floyd. Londres: Omnibus Press, 1995. ISBN 978-0-7119-4301-X.
* ↑ VCS 3 i Synthi A són tècnicament el mateix, només que de fabricants diferents.
* ↑ Sams, Christine. «How Naomi told her mum about Oscar» (en anglès). smh.com.au, 23-02-2004. [Consulta: 17 març 2009].

## Bibliografia

* Manning, Toby. The rough guide to Pink Floyd (en anglès). illustrated. Rough Guides, 2006. ISBN 1843535750.

## Vegeu també

* Discografia de Pink Floyd

## Enllaços externs

* «Lloc web oficial de Pink Floyd» (en anglès).
# El Serrat (Santa Maria de Besora)

El Serrat és una masia de Santa Maria de Besora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular amb la façana principal orientada a ponent. Consta de planta baixa i un pis. La teulada és de dues vessants. S'accedeix al seu interior a través d'un portal d'arcada de mig punt que està situat a l'extrem de ponent de la façana sud. A la mateixa façana i a l'altura del primer pis hi podem veure una galeria de dues arcades. La casa està situada sobre el serrat, aprofitant el seu pendent, la qual cosa fa que al seu interior hi trobem un conjunt de diferents nivells a la planta baixa, més elevada a la part de llevant que a la de ponent. L'estructura interior ha estat respectada gairebé per complet.

## Història

Per bé que es té constància del Serrat ja al capbreu de 1342 del terme de Besora, l'edifici que avui es pot veure data possiblement del segle xviii, amb successives reformes: la paret de tramuntana revela com la casa ha anat creixent cap a ponent en quatre ocasions successives. A partir dels primers setanta, el Serrat ha estat objecte de restauració, que ha afectat a tot el conjunt, tot respectant la distribució interna, malgrat els canvis de funció de cada espai. Un balcó a ponent i el descobert de la tapiada galeria són algunes de les transformacions més visibles. L' enllosat de tota l'era i la construcció d'una nau i una casa pels masovers completen l'obra. D'ençà de la restauració es pot veure l'aparell constructiu.

## Referències

* 1 2 «El Serrat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Mató (cognom)

Mató (en llatí Matho o Mato) era una família romana que formava part de les gens Pompònia i Nèvia. Ciceró diu que la seva forma correcta era Mato, ja que no es pronunciava l'"h" aspirada. El nom apareix escrit a monedes i inscripcions tant d'una manera com de l'altra i més sovint com a Matho.
Personatges destacats de la família van ser:
* Quint Nevi Mató, pretor el 185 aC
* Mani Pomponi Mató, cònsol el 233 aC
* Marc Pomponi Mató (cònsol), cònsol el 231 aC
* Marc Pomponi Mató (pretor), pretor el 204 aC

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 972.
Viccionari
# Remmina

Remmina és un client d'escriptori remot per a sistemes operatius d'ordinador basats en POSIX. Admet els protocols Remote Desktop Protocol (RDP), VNC, NX, XDMCP, SPICE, X2Go i SSH i utilitza FreeRDP com a base. Es basa en la biblioteca GTK+ per a la visualització i permet la connexió remota a escriptoris de molts sistemes operatius : GNU/Linux, Unix, Windows, Mac OS, Android , etc.
Es troba entre d'altres als repositoris de les distribucions següents:
* Debian des de la versió 6 (Squeeze )
* Ubuntu a partir de 10.04 (Lucid Lynx)
* Linux Mint des de la versió 10 (Julia)
* Fedora 11 (Leonidas) i superior

## Característiques principals

* Connexions en múltiples plataformes remotes.
* Emmagatzemar la configuració de connexió.
* Possible incorporació de plugins per a la gestió de nous protocols.
* Emmagatzemar contrasenyes al teu clauer.

## Empaquetatge

Remmina es troba als dipòsits de paquets per a les versions 6 de Debian (Squeeze) i posteriors i per a les versions d'Ubuntu des de la 10.04 (Lucid Lynx). A partir de l'11.04 (Natty Narwhal), va substituir tsclient com a client d'escriptori remot predeterminat d'Ubuntu. La col·lecció de ports/paquets de FreeBSD també la conté com a port separat i ports addicionals de connectors específics del protocol.
Un ús comú és connectar-se a màquines Windows, utilitzar servidors i ordinadors de manera remota a través de Serveis d'escriptori remot per part d'administradors del sistema i usuaris novells.

## Referències

* ↑ Veitch, Nick Linux Format, 136, 17-09-2010 [Consulta: 17 abril 2014].
* ↑ Frashad. «Remmina: Feature Rich Remote Desktop Client For Ubuntu Linux» (en anglès). Addictive Tips, 05-11-2011. [Consulta: 17 abril 2014].
* ↑ «Debian -- Package Search Results -- remmina» (en anglès). Debian. [Consulta: 3 novembre 2011].
* ↑ «Ubuntu -- Package Search Results -- remmina» (en anglès). Canonical. [Consulta: 3 novembre 2011].
* ↑ Robert Ancell. «Ubuntu Desktop weekly meetings» (en anglès). Canonical, 18-11-2010. [Consulta: 3 novembre 2011].
* ↑ Joey Sneddon. «Remmina to be Ubuntu's new remote desktop app» (en anglès). OMG! Ubuntu, 08-11-2010. [Consulta: 3 novembre 2011].
* ↑ «FreeBSD's remmina ports» (en anglès). [Consulta: 4 desembre 2016].
* ↑ Moeller, Jonathan. The Linux Mint Beginner's Guide - Second Edition (en anglès), 3 desembre 2013.
* ↑ Ubuntu Linux Toolbox: 1000+ Commands for Power Users (en anglès). John Wiley & Sons, Inc, 2013. ISBN 978-1-118-183526.
# François Étienne de Rosily-Mesros

François Étienne de Rosily-Mesros (Brest, 13 de gener de 1748 - París, 12 de novembre de 1832) fou un militar francès, almirall de la Marina Imperial i posteriorment de la Reial.
Company d'Yves Joseph de Kerguelen de Trémarec en l'exploració dels mars del Sud (1771-1772), va ser enviat per Napoleó el 1805 a Cadis per a substituir Pierre Charles Silvestre de Villeneuve en el comandament de l'esquadra francoespanyola bloquejada pels anglesos; aquest, però, va intentar una sortida abans de la seva arribada, cosa que va culminar en la batalla de Trafalgar. Les restes de la flota francesa, ja al seu comandament, van ser capturades el 1808 per l'exèrcit espanyol en la batalla del Gorg de Santa Isabel durant la Guerra del Francès.

## Referències

* ↑ Jensen, Nathan D. «Admiral François Étienne de Rosily-Mesros François Étienne de Rosily-Mesros». Frenchempire. [Consulta: 11 juliol 2021].
# Isolde (cràter)

Isolde és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 11,9 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim anglès, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1997.

## Referències

* ↑ «Isolde». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Bromur d'alumini

El bromur d'alumini és qualsevol compost químic amb la fórmula empírica AlBr$_n$. L'espècie anomenada "tribromur d'alumini", és el més comú dels bromurs d'alumini. L'espècie monobromur d'alumini es forma per la reacció de l'HBr amb l'Al metàl·lic a altes temperatures. Aquest dismuta a una temperatura propera a la temperatura ambient:
    ${\frac {6}{n}}(AlBr)_{n}\to Al_{2}Br_{6}+4Al$
Aquesta reacció és reversible a temperatures majors de 1000 °C

## Síntesi

La forma més habitual del bromur d'alumini és Al₂Br₆. Aquesta espècie es presenta com un sòlid incolor i higroscòpic en condicions estàndard. Les mostres típiques són groguenques o fins i tot vermell-marronoses a causa de les impureses de ferro que contenen. És preparat mitjançant la reacció de l'HBr amb l'Al.
    $2Al+6HBr\to Al_{2}Br_{6}+3H_{2}$
De manera alternativa la bromació directa pot ocórrer també:
    $2Al+3Br_{2}\to Al_{2}Br_{6}$

## Reaccions químiques

Reacciona amb el tetraclorur de carboni a 100 °C per donar tetrabromur de carboni:
    $4AlBr_{3}+3CCl_{4}\to 4AlCl_{3}+3CBr_{4}$
Reacciona amb el fosgen produint bromur de carbonil (bromofosgen) i clorobromur d'alumini
    $AlBr_{3}+COCl_{2}\to COBr_{2}+AlCl_{2}Br$

## Usos

La forma anhidra és usada com a catalitzador per a la Reacció de Friedel-Crafts. La seva activitat catalítica és similar a la del clorur d'alumini anhidri, no obstant això les seves aplicacions industrials són escasses.

## Seguretat

L'Al₂Br₆ és corrosiu i causa cremades a la pell si no és rentat immediatament després del contacte. Ha de ser guardat en una zona seca.

## Referències

* ↑ CSST - Service du répertoire toxicologique. «Tribromure d'aluminium» (en francés). [Consulta: 30 abril].
# Einar Suðringur

Einar Suðringur (Hèbrides, segle X - Suðuroyarfjørður, 1005 $^{(Gregorià)}$) va ser un cabdill viking i bónði de l'illa de Suðuroy, a les illes Fèroe. Apareix com a personatge històric a la Saga dels feroesos.
El 969 Einar va mantenir una discussió amb Eldjarn Kambhøttur, un seguidor del poderós goði Havgrímur, per la postura de dos germans parents d'Einar, Brestir Sigmundsson i Beinir Sigmundsson sobre la petita illa de Stóra Dímun. Al 970 el Løgting (el parlament feroès) va fallar a favor d'Einar, el que va desembocar en tragèdia quan Eldjam i Havgrímur van tramar una emboscada on van morir els germans.
Segons la saga Einar va morir ofegat a l'estret de Suðuroyarfjørður el 1005.
El sobrenom suðringur indicaria la procedència d'Einar a Suðreyjar, les illes meridionals dels territoris vikings de les Illes de el Nord, que correspon a les illes Hèbrides i Mann.

## Referències

* ↑ Brú i Long, 1962, p. 10.
* ↑ Ó Corrain, 1998, p. 296-339.

## Bibliografia

* Brú, Heðin; Long, Rikard. Føroyingasøga (en feroès). Tórshavn: Skúlabókagrunnurin, 1962. OCLC 19884017.
* Küchler, Carl Gottlob Friedrich. Die Faeröer: Studien un Wanderfahrten (en alemany). G. Müller, 1913.
* Ó Corrain, Donnchad «The Vikings in Scotland and Ireland in the Ninth Century». Peritia, v. 12, 1992, pàg. 296–339.

## Enllaços externs

* La Saga dels feroesos en anglès. Traduida per Anthony Faulkes.