OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Braurònies

Les Braurònies (en grec antic: Βραυρώνια) eren uns festivals celebrats a la localitat àtica de Brauró en honor d'Àrtemis. Pausànies explica que en aquest lloc haurien desembarcat Orestes i Ifigenia al seu retorn de Tàurida, deixant a la ciutat la imatge de la deessa que portaven amb ells.
El festival se celebrava cada cinc anys sota la supervisió de deu ἱεροποιοί (ieropoioí, 'encarregats dels sacrificis'), i en l'acte principal les noies àtiques entre 5 i 10 anys amb uns vestits especials de color de safrà anaven en processó al santuari on eren consagrades a la deessa. Durant l'acte, els ἱεροποιοί sacrificaven una cabra i les noies celebraven uns ritus propiciatoris on imitaven els ossos, un animal sagrat per Àrtemis, especialment a l'Arcàdia.
La Suda, sota l'entrada Ἄρκτος ('ós'), explica una llegenda que diu que a la ciutat de Fàvides es guardava un os molt mans que circulava lliure pels carrers i la gent el paixia. Un dia, una noia es va posar a jugar amb ell i va tractar l'animal amb tanta duresa que es va revoltar i la va matar. Els seus germans, enfurismats, van matar l'os i la ciutat es va veure sotmesa a una plaga. Van consultar l'oracle, que els va dir que s'acabaria el mal quan propiciessin a la deïtat algunes de les seves filles amb uns ritus dedicats a l'os, l'animal sagrat d'Àrtemis. El manament es va complir, i totes les noies, abans de casar-se, havien de participar en aquella cerimònia.
Un altre festival amb el mateix nom se celebrava cada cinc anys a la mateixa ciutat pels homes i les dones de mala vida, en honor de Dionís. Alguns autors apunten que els dos festivals es feien al mateix temps, però les proves de moment permeten pensar el contrari. A Atenes, el culte a l'Àrtemis Braurònia es feia en un santuari situat a l'Acròpolis.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Brauronia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 21-XI-2020].
# Calcita flotant

La calcita flotant és un espeleotema consistent en làmines molt primes de cristal·litzacions de calcita que es mantenen surant per tensió superficial damunt les aigües tranquil·les d'un gour o d'un llac, independentment de les seves dimensions.
Hom troba molt freqüentment calcita flotat damunt la superfície de l'aigua. Les làmines es formen com a conseqüència fonamentalment de la fuita de diòxid de carboni d'aigües estancades cap a l'atmosfera de la cova. La sobresaturació resultant causa un tranquil creixement de làmines molt primes que es mantenen surant per tensió superficial fins que el seu propi pes, en anar augmentant de mida, o sobretot per les agitacions causades pel degoteig, trenquen l'equilibri del pla de l'aigua i les làmines s'enfonsen i es dipositen al fons del gour o llac. Ocasionalment, les làmines es van ajuntant entre si i, fins i tot, poden quedar adossades als vorells dels gours, el que facilita encara més que les làmines adquireixin una major gruixa, afavorides per l'estabilitat i suport que n'obtenen en quedar aferrades a les parets de la cubeta.

## Referències

* 1 2 Merino, A.; Fornós, J.J.; Ginés, À «Espeleotemes i minerals de les coves de les Illes Balears». ENDINS. Mon. Soc. Hist. Nat. Balears [Mallorca], 35, 2011, pàg. 183-198.
# Calcjarlita

La calcjarlita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom de la seva relació amb la jarlita i la seva composició química, en ser el seu anàleg amb calci.

## Característiques

La calcjarlita és un halur de fórmula química Na(Ca,Sr)₃Al₃(OH)₂F$_{14}$. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Es troba en forma de cristalls tabulars allargats, en agregats radials de fins a 2 mil·límetres.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la calcjarlita pertany a «03.CC - Halurs complexos. Soroaluminofluorurs» juntament amb els següents minerals: gearksutita, acuminita, tikhonenkovita, artroeïta, jarlita i jørgensenita.

## Formació i jaciments

Es troba en filons de fluorita, en esquists de quars-mica. Sol trobar-se associada a altres minerals com: fluorita, torita, usovita, chamosita, phil·lipsita, erionita, mica o hal·loysita. Va ser descoberta l'any 1973 al filó de fluorita del riu Parvaya Noiba, a Enisei Range (Krai de Krasnoiarsk, Rússia). També ha estat descrita a les pegmatites de la mina Cryolita, a St Peters Dome (Colorado, Estats Units).

## Referències

* ↑ «Calcjarlite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 març 2016].
* 1 2 «Calcjarlite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 10 març 2016].
# Burange

Burange (en luxemburguès: Bireng: en alemany: Buringen) és un barri de la comuna luxemburguesa de Dudelange situada al districte de Luxemburg del cantó d'Esch-sur-Alzette.

## Història

Al segle xvi, Büringen (Burange) i Balzingen (Baltzingen) eren dos pobles separats al senyoriu de Mont Saint-Jean. Més tard Balzingen que estava situat al marge dret d'un torrent, es va convertir en el barri de Burange. El carrer actual de Baltzing es refereix a aquest poble.

## Referències

* ↑ Jules Vannérus, Dénombrements des feux des duché de Luxembourg et comté de Chiny, 1921
* ↑ J.B. Wolff, Mémoire historique sur les événements de Dudelange en 1794, 1847.
# Ca l'Alet

Ca l'Alet és un habitatge unifamiliar situat al sector nord de la Plaça Major de Sanaüja (la Segarra). L'edifici, de planta irregular, se'ns presenta estructurat a partir de planta baixa, primer i segon pis, amb coberta a doble vessant. Destaquem l'estructura arquitectònica del porxo que cobreix actualment l'accés a un establiment comercial, dedicat a la pastisseria, i la porta d'ingrés a l'habitatge, ambdós situats a la planta baixa. Es tracta d'un porxo realitzat per arcs de mig punt obrats amb carreus mitjans molt ben tallats i cobert interiorment mitjançant bigues de fusta. Tanmateix, l'edifici disposa d'un portal de llinda que comunica amb el Passatge del Calvari.
El primer pis de la façana principal, té tres balcons amb llosanes motllurades respectivament. En aquesta mateixa façana, el segon pis té un balcó central amb la llosana motllurada, i una finestra a ambdós costats. Finalment corona aquesta façana, una cornisa esglaonada creixent, decorada amb maons disposats de manera dentada. L'obra presenta un parament de carreus mitjans situats als pilars i arcs de mig punt del porxo, i també un fi arrebossat emblanquinat a totes les façanes de l'edifici.
La Plaça Major de Sanaüja és de forma rectangular i bastida en un pla inclinat. Destaca la manca de regularitat i homogeneïtat entre els mateixos porxos de la plaça, fruit de la construcció o remodelació de les façanes que els originen.

## Referències

* 1 2 3 «Ca l'Alet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 febrer 2015].
# Can Toni Molins

Can Toni Molins és un habitatge amb usos comercials de Maçanet de la Selva (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici rectangular de dues plantes i coberta a dues aigües a façana. Està dividida en dues parts, el número nou i el número onze, darrere dels quals hi ha un pati i una estructura de dos pisos amb un seguit de nou arcades de rajol. Totes les finestres i portes són de llinda amb blocs monolítics de pedra granítica, diferenciant-se els de la part dreta i esquerra de la casa, ja que les del número nou són més motllurades i treballades. El número nou és més ampli que l'onze i les dues façanes són pintades de blanc on ressalten les obertures de pedra vista. La façana secundària del pati posterior del carrer de la Fira conté l'edifici adossat abans esmentat, amb obertures de mig punt que, al primer pis, són de rajol amb capitells simples formant una gran balconada.

## Història

Al dintell de la porta principal del número nou hi ha la inscripció amb la data 1796 i el nom escrit en minúscula d'Antoni Molins.
S'hi feu una reforma important durant els anys 1978-79.
Actualment els baixos són ocupats per un bar.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Toni Molins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 setembre 2017].
# Cabo Polonio

Cabo Polonio (en català, Cap Poloni) és un poble i un balneari a l'est de l'Uruguai, al departament de Rocha. Destaca per les seves extenses dunes de sorra fina. El balneari és un dels més apartats del país, sense amb prou feines energia elèctrica ni enllumenat públic. Les seves platges es troben sobre l'oceà Atlàntic.
El seu nom sorgeix d'un galió d'Espanya que va naufragar el 1735 en aquest lloc. Després de diverses tragèdies, el 1881 es va inaugurar el far que compta amb una altura de 25,6 metres. El 1976 el far va ser declarat monument històric.
La població estable és petita, conformada principalment per pescadors, artesans i el personal estable del far. En temporada turística (gener-març) compta amb diversos restaurants oberts, posades i cases per a llogar. El turisme que arriba tots els anys a Cabo Polonio és majoritàriament d'origen argentí, brasiler i nacional.

## Referències

* ↑ «Censos 2011 Rocha (needs flash plugin)». INE, 2012. Arxivat de l'original el 11 November 2012. [Consulta: 30 agost 2012].
* ↑ «1963–1996 Statistics / C» (DOC). Instituto Nacional de Estadística de Uruguay, 2004. Arxivat de l'original el 21 de juliol 2011. [Consulta: 27 juny 2011].
* ↑ «2011 Census results». Instituto Nacional de Estadística de Uruguay, 2012. Arxivat de l'original el 2012-02-02. [Consulta: 28 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Pàgina web de Cabo Polonio (castellà)
* Portal de Cabo Polonio (castellà)
# Bàndicut del desert

El bàndicut del desert (Perameles eremiana) és un bàndicut extint que vivia als paisatges àrids del centre d'Austràlia. L'últim espècimen fou trobat el 1943 a la Canning Stock Route d'Austràlia Occidental. Es creu que està extint. Mesurava uns 180–285 mm de llargada, amb una cua d'uns 100 mm. Tenia les orelles llargues i semipuntades, les soles de les potes posteriors peludes i, en algunes àrees, un color taronja mat als flancs i l'esquena, a diferència del típic marró dels bàndicuts. No se'n coneix la dieta amb certesa, però es diu que incloïa formigues escarabats, larves i tèrmits.

## Referències

* ↑ Plantilla:MSW3 Peramelemorphia
* ↑ Burbidge, A.; Johnson, K.; Aplin, K. Perameles eremiana. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28-12-2008.
# Bàndicut espinós de David

El bàndicut espinós de David (Echymipera davidi) és un marsupial de la família dels bàndicuts. Aquesta espècie és endèmica de Papua Nova Guinea.
# Bàndicut pigmeu dels Arfak

El bàndicut pigmeu dels Arfak (Microperoryctes aplini) és un marsupial de la família dels bàndicuts. Aquesta espècie és endèmica de Nova Guinea. El seu hàbitat natural són els boscos humits de montà tropicals o subtropicals. Encara que no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència, és considerada una espècie vulnerable.
És un dels mamífers vivents descrits més recentment. Fou anomenat en honor del zoòleg australià Ken P. Aplin.

## Referències

* ↑ Leary, T.; Wright, D.; Hamilton, S.; Singadan, R.; Menzies, J.; Bonaccorso, F.; Helgen, K.; Seri, L. Microperoryctes aplini. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 4 gener 2009.
* ↑ Entrada «Microperoryctes» d'Animalia (en anglès).

## Enllaços externs

* A new species of bandicoot, Microperoryctes aplini, from western New Guinea (anglès)
# Can Ton (Arenys de Munt)

Can Ton és una obra desapareguda d'Arenys de Munt (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquest cinema és una gran nau amb obertures d'arc de mig punt. La coberta és a dues aigües. La seva entrada és per la part de la riera; hi ha un cafè i després hi havia un patí des del qual s'accedia al cinema.
La seva construcció és molt senzilla, feta sobre tot amb fusta. Per dins la nau tenia un pati de cadires i un segon pis de fusta per més cadires, que s'aguantava amb columnetes.

## Història

Aquest cinema i cafè s'havia anomenat El Siglo i era un dels locals públics de la població; l'altre era un altre cinema, "Can Colomer".

## Referències

* 1 2 3 «Can Ton». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Campillos-Paravientos

Campillos-Paravientos és un municipi de la província de Conca, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | | | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | | | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | | | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | | | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | | | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | | | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Juan Francisco López Sancho | PSOE | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Clemente Martínez Martínez | PP | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
# Campionat britànic de motocròs 1972

La temporada de 1972 del Campionat britànic de motocròs fou la 21a edició d'aquest campionat, organitzat per l'ACU.

## Classificació final
### 500cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Bryan Wade | Husqvarna | 47 |
| 2 | Andy Roberton | Husqvarna | 45 |
| 3 | John Banks | ČZ | 41 |
| 4 | Rob Taylor | Maico | 27 |
| 5 | Vic Eastwood | AJS | 18 |
| 6 | Malcolm Davis | Bultaco | 15 |
| 7 | Dick Clayton | Greeves | 12 |
| 8 | Bryan Goss | Maico | 7 |
| 9 | Chris Horsfield | ČZ | 7 |
| 10 | Vic Allan | BSA | 6 |

### 250cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Andy Roberton | Husqvarna | 48 |
| 2 | Vic Allan | Bultaco | 41 |
| 3 | Bryan Wade | Husqvarna | 39 |
| 4 | Malcolm Davis | Bultaco | 25 |
| 5 | Vic Eastwood | AJS | 17 |
| 6 | Jim Aird | Maico | 16 |
| 7 | Dick Clayton | Greeves | 15 |
| 8 | Rob Taylor | Maico | 11 |
| 9 | Arthur Browning | Bultaco | 10 |
| 10 | Mick Jones | Husqvarna | 6 |

## Referències

* «Grande Bretagne - Auto Cycle Union» (PDF) (en francès). memotocross.fr, 24-02-2023. [Consulta: 27 febrer 2023].
* Berry, Ian. «British Motocross Champions 1966-74». A: Out Front! British Motocross Champions 1960-1974 (en anglès). High Wycombe: Panther Publishing, 2011, p. 13. ISBN 978-0-9564975-3-6.
# Cambra d'espurnes

Una cambra d'espurnes és un detector de partícules. Està formada per una cambra que conté un gas noble (heli, neó, argó o una barreja de diversos), i que està compresa entre dos plans a diferent potencial elèctric (típicament d'uns milers de volts). Quan una partícula carregada, com un electró, travessa el gas, deixa una traça de gas ionitzat. En aplicar una diferència de potencial entre els dos plans, es produeix una descàrrega (una espurna) entre els plans. L'espurna indica on s'ha produït l'impacte. En col·locar diverses càmeres una a sobre d'una altra, es pot observar la trajectòria de la partícula, que es registra bé a primera vista o bé mitjançant una càmera fotogràfica que s'activa quan es produeix la descàrrega.
Aquest tipus de detector s'usava sobretot en la dècada de 1970 i ha estat actualment substituït per la cambra de fils.

## Referències

* ↑ Amsler, C.; Particle Data Group. The Review of Particle Physics. B667, 2008, p. 1.
* ↑ University of Cambridge Spark Chambers
# Cambra cuirassada

Una cambra cuirassada (o volta bancària) és un espai segur on es poden emmagatzemar diners, objectes de valor, registres i documents. El seu objectiu és protegir el seu contingut contra el robatori, ús no autoritzat, incendis, desastres naturals i altres amenaces, com una caixa forta. A diferència de les caixes fortes, les voltes són una part integral de l'edifici dins del qual estan construïts, amb parets blindades i una porta hermèticament tancada formada amb un pany complex..

## Història

Històricament, les cambres cuirassades van ser construïdes en el soterrani d'un banc on es feien els sostres amb voltes, d'aquí el nom. Les "voltes cuirassades" modernes dels bancs solen contenir moltes caixes de seguretat, així com llocs per a calaixos d'efectiu per a caixers i altres actius valuosos del banc o dels clients. També són comuns en altres edificis on es guarden objectes de valor com ara oficines de correus, grans hotels, biblioteques de llibres rars i alguns ministeris del govern.
La tecnologia de voltes es va desenvolupar en una mena de carrera armamentista amb els lladres de bancs . A mida que els lladres creaven noves formes d'irrompre dins les voltes, els desenvolupadors de voltes van trobar maneres innovadores per frustrar aquests intents. Les voltes modernes poden estar protegides amb una àmplia gamma d'alarmes i dispositius antirobatori. Algunes voltes del segle XIX i principis del segle XX es van construir tant bé que avui són gairebé impossibles de destruir. Aquestes voltes es fan típicament amb formigó reforçat amb acer. Les parets tenen en general almenys 1 peu (0,3 metres) de gruix, i la porta sol tenir típicament de 3,5 peus (1,07 metres) de gruix. El pes total ronda els centenars de tones. Les voltes d'avui dia, es fan amb materials més prims, més lleugers que, tot i sent encara segurs, són més fàcils de desmuntar que els seus homòlegs anteriors.

## Vegeu també

* Pany de temps
* Pany

## Referències

* Steele, Siguin P., Heists: Swindles, Stickups, and Robberies that Shocked the World. New York: Metrobooks, 1995. ISBN 1-56799-170-X.
* Tchudi, Stephen, Lock & Key: The Secrets of Locking Things Up, In, and Out. New York: Charles Scribner's Sons, 1993. ISBN 0-684-19363-9.
* Chiles, James R., "Age-Old Battle to Keep Safes Safe from 'Creepers, Soup Men and Yeggs". Smithsonian (July 1984): 35–44.
* Merrick, Amy, "Immovable Objects, If They're Bank Vaults, Make Nice Restaurants". The Wall Street Journal (5 febrer 2001): Al.

## Enllaços externs

* Bank Vault Anatomy - A semi-technical guide to bank vaults built in the early 1900s; includes Remote Combination Viewer Vault information
* "15 Most Impenetrable Bank Vaults", consultat el 28 desembre 2010.
* "Bank Vault (madehow.com)", consultat el 28 desembre 2010.
* "AR 380-5 Chapter V Safekeeping and Storage", U.S. DOD standard for secret material storage displayed by Federation of American Scientists, consultat el 28 desembre 2010.
* "Operating Instruction for the X-09 Type 1F High Security Electronic Lock" Arxivat 2011-07-28 a Wayback Machine., U.S. Naval Facilities Engineering Command, consultat el 28 desembre 2010.
# Can Rodon (Cabrera de Mar)

Can Rodon és una obra de Cabrera de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia amb teulada a doble vessant de dues plantes i un pis. Portal rodó dovellat amb dos bancs de pedra a cada banda. La façana conserva una finestra gòtica. Interiorment els cossos són paral·lels a la façana.
A la part esquerra de la façana se li ha afegit un cos amb dos finestrals amb arcades.

## Història

Actualment hi ha un bar i instal·lacions esportives.

## Referències

* 1 2 3 «Can Rodon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Can Tomeu (Sant Pere de Ribes)

Can Tomeu és una obra de Sant Pere de Ribes (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia situada al nord del nucli de Ribes, a prop del Corral d'en Capdet. És un edifici aïllat de planta rectangular i d'una sola crugia. Constava de planta baixa i pis i tenia la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana, que es van enderrocar a causa del mal estat de l'edifici. Es mantenen els murs perimetrals de totes les façanes llevat de la de migdia, on s'ha enderrocat la part superior del frontis. Tanmateix, s'hi conserva el portal, d'arc de mig punt arrebossat. A la façana posterior també s'hi observa un portal amb llinda de fusta i brancals ceràmics. La part de l'estructura interior que s'ha mantingut deixa veure les obertures amb llinda de fusta. Entre les restes de l'enderroc hi trobem rajoles de tova que formaven part del paviment, algunes bigues de fusta dels sostres i teules. A la façana de llevant hi ha adossat un cos d'un sol nivell d'alçat i coberta a una vessant, que s'obre a la cara nord amb un portal ceràmic. A l'altre extrem d'aquesta façana hi ha adossat un nou cos que alberga el cup. Aquest presenta una obertura d'arc rebaixat ceràmic per on s'abocava el raïm, amb dos esglaons salven el desnivell. A l'interior s'observa un cup rectangular que es troba ple de deixalles. El revestiment dels murs és de restes d'arrebossat, entre el que es pot veure el parament de pedra irregular lligada amb argamassa.

## Història

Per les característiques constructives de la masia, hem de situar els seus orígens entorn el segle xix.

## Referències

* 1 2 «Can Tomeu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
* 1 2 Can Tomeu, Mapa de patrimoni cultural de la Diputació de Barcelona
# Can Tofol

Can Tofol és una obra de Corçà (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat al poble de Matajudaica, al carrer Major. Estructuralment està format per tres crugies (tan típic de les nostres masies). Consta d'una planta baixa, on el sostre està solucionat mitjançant voltes, i d'un primer pis, i un altell coberts amb bigues i cairats de fusta. Constructivament parlant, l'estructura portant està feta amb pedra i morter de calç, i la cobert que és a dues aigües, amb teula àrab. Davant seu s'hi obra un gran pati, que a la vegada queda tancada per un cobert també fet amb pedra i teula àrab. Distribució irregulars de les obertures, totes rectangulars.

## Referències

* ↑ «Can Tofol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 gener 2019].
# Canyelles (Nou Barris)

Canyelles és un barri del districte de Nou Barris de la ciutat de Barcelona. Fou construït l'any 1974 esdevenint l'últim polígon d'habitatges que s'aixecà en l'etapa predemocràtica. Durant força temps va patir una mancança important d'infraestructures i serveis.
Algunes de les millores de transport foren l'obertura de les rondes l'any 1991 i l'arribada de la línia 3 del Metro de Barcelona amb dues parades al barri i que el 2009 s'ha perllongat fins al barri de Trinitat Nova.
Al barri s'hi pot trobar el parc de Serra i Martí i la Font Màgica inaugurada el 1998.
El nombre d'habitants a data de 2011 era de 7.170.

## Enllaços externs

* Canyelles, a la web de l'Ajuntament Arxivat 2011-12-24 a Wayback Machine.
Viccionari