OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 1,1,1-Tricloroetà

L'1,1,1-tricloroetà, també conegut com a metilcloroform, és un compost orgànic del tipus cloroalcà. Aquest líquid incolor d'olor dolça es va produir fa temps industrialment en grans quantitats com a solvent. Pel fet que ataca la capa d'ozó pràcticament s'ha deixat de produir.
El va obtenir primer Henri Victor Regnault el 1840. Industrialment, es produeix en dues fases a partir del clorur de vinil. Generalment, es considera que l'1,1,1-tricloroetà es considera un solvent polar. És un molt bon solvent per l'hexà i per a molts materials orgànics. Abans que el Protocol de Montreal el prohibís per ser una substància destructora de la capa d'ozó terrestre, es feia servir per netejar parts metàl·liques en components electrònics i també com un component d'adhesius. En els laboratoris ha estat substituït per altres solvents. S'ha usat com insecticida en fumigació.

## Referències

* ↑ Manfred Rossberg, Wilhelm Lendle, Gerhard Pfleiderer, Adolf Tögel, Eberhard-Ludwig Dreher, Ernst Langer, Heinz Rassaerts, Peter Kleinschmidt, Heinz Strack, Richard Cook, Uwe Beck, Karl-August Lipper, Theodore R. Torkelson, Eckhard Löser, Klaus K. Beutel, Trevor Mann «Chlorinated Hydrocarbons» in Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry 2006, Wiley-VCH, Weinheim. doi:10.1002/14356007.a06_233.pub2
* ↑ «Use of Ozone Depleting Substances in Laboratories. TemaNord 516/2003». Arxivat de l'original el 2008-02-27. [Consulta: 24 febrer 2013].
* ↑ Methylchloroform data sheet, alanwood.net

## Bibliografia

* Doherty, R.E. «A History of the Production and Use of Carbon Tetrachloride, Tetrachloroethylene, Trichloroethylene and 1,1,1-Trichloroethane in the United States: Part 2 - Trichloroethylene and 1,1,1-Trichloroethane». Journal of Environmental Forensics, 1, 2000, pàg. 83–93.
# Dinar tunisià

El dinar tunisià (àrab: دينار تونسي, dīnār tūnisī, o, simplement, دينار, dīnār) és la moneda de Tunísia. El codi ISO 4217 és TND i l'abreviació és DT (o, en àrab, د.ت). A diferència de la majoria de monedes, que tenen una subdivisió centesimal, el dinar tunisià se subdivideix en 1.000 mil·lims (en àrab مليم, millīm; pl. مليمات, millīmāt) o millièmes, segons la nomenclatura francesa utilitzada al país.
El dinar tunisià es va introduir el 1960 en substitució del franc francès, a raó d'un mil·lim per franc, és a dir, 1.000 francs per dinar. És emès pel Banc Central de Tunísia (en àrab البنك المركزي التونسي, al-Bank al-Markazī at-Tūnisī).
En circulen monedes de 5, 10, 20, 50 i 100 mil·lims, ½ dinar, 1 i 5 dinars, i bitllets de 5, 10, 20, 30 i 50 dinars. Les monedes d'1 i 2 mil·lims s'han retirat de la circulació.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 3,13220 TND (28 d'abril del 2020)
* 1 USD = 2,89314 TND (28 d'abril del 2020)

## Vegeu també

* Dinar

## Referències

* ↑ Jacobs, Daniel; Morris, Peter. The Rough Guide to Tunisia (en anglès). Rough Guides, 2001. ISBN 978-1-85828-748-5.
* ↑ «Currency Museum of the Central Bank», 12-12-2004. Arxivat de l'original el 12 desembre 2004.
* ↑ "Tunisie: Deux nouvelles pièces de monnaie en circulation", Al Huffington Post Maghreb, 26 december 2013

## Enllaços externs

* Banc Central de Tunísia (francès) (anglès)
# Federico Gentili Di Giuseppe

Federico Gentili Di Giuseppe, també conegut com a Frédéric Gentili di Giuseppe (Vittorio Veneto, 24 de març de 1868 - París, 20 d'abril de 1940) va ser un home de negocis i col·leccionista d'art vènet.

## Biografia

Federico Gentili di Giuseppe nasqué el 1868 al si d'una família benestant de confessió jueva, fill de Giuseppe i de Carolina Gentili di Giuseppe. Es casà amb Emma de Castro, amb qui tingué dos fills: Marcello (nascut el 1901) i Adriana (nascuda el 1903).
Durant els anys 20 s'instal·là a París. Feu traduccions d'escrits de Stendhal en italià i dedicà molta energia al col·leccionisme d'obres d'art i arribà així a posseir 150 pintures italianes (entre els quals el famós Cristo portacroce de Girolamo Romani).
El 1922 comprà un telescopi construït per Emile Schaër cap a 1910; aquest fou donat el 1946 a l'Observatori del Pic del Migdia pel seu fill Marcel(lo) per a agrair la protecció que l'indret li oferí durant la Segona Guerra Mundial a partir de 1942.

## La seva col·lecció d'art

Arran de diversos deutes contrets per Gentili di Giuseppe i d'una demanda a la tardor de 1940 les seves possessions foren venudes a l'Hôtel Drouot a París a l'abril de 1941. La família hagué d'exiliar-se arran de la persecució nazi.
El museu del Louvre adquirí aleshores cinc obres que els descendents de Federico Gentili di Giuseppe van recuperar després d'una resolució favorable del tribunal de París del 2 de juny de 1999.

## Referències

* ↑ Article del NY Times
* ↑ Dades tretes del Claims Resolution Tribunal
* ↑ «Article del bloc Astro2009». Arxivat de l'original el 2010-06-09. [Consulta: 21 maig 2012].
# Hubert Giesen

Hubert Giesen (Kornelimünster, 13 de gener de 1898 - Leonberg, 11 de febrer de 1980) va ser un pianista i compositor alemany, molt considerat com un acompanyant dels recitals de Lieder.
Una de les seves associacions més conegudes i properes (encara que tràgicament breus) va ser amb el gran tenor alemany Fritz Wunderlich, que en virtut de la seva comprensió sobre la interpretació de la cançó artística va anomenar Giesen el seu mestre principal. Giesen és conegut principalment a través dels seus enregistraments amb Wunderlich.
Hubert Giesen prové d'una antiga família instal·lada a Kornelimünster, un districte d'Aquisgrà, del segle xvii. Giesen va estudiar música al Conservatori de Colònia i més tard al "Musikhochschule" de Stuttgart. Els seus professors foren Fritz Busch, Lazzaro Uzielli a Colònia, així com Max von Pauer i Joseph Haas a Stuttgart.
Als anys vint, va ser el soci del gran violinista Adolf Busch actuant en concerts a Roma, Amsterdam, Berlín i Nova York. També va viatjar durant dos anys amb Yehudi Menuhin per Europa i Amèrica. Hubert Giesen acompanya infinitat de concerts de grans violinistes, com Fritz Kreisler i Erika Morini, i aleshores era el soci dels cantants Leo Slezak, Julius Patzak, Sigrid Onegin, Erna Berger, Erna Sack i altres músics famosos de la seva època.
El 1943 es casà amb la cantant Ellinor Junker-Giesen.
Quan Ferdinand Leitner es va convertir en mestre de capella del teatre "Nollendorfplatz" a Berlín el 1943, Giesen es va unir a dos cantants, Karl Schmitt-Walter i Walther Ludwig, a Stuttgart per acompanyament. Continuen la tradició d'interpretar el Lied alemany, abans de ser substituïts per la següent generació, amb Dietrich Fischer-Dieskau, Hermann Prey i Fritz Wunderlich, mort prematurament. També va ser l'acompanyant d'Anneliese Rothenberger.
Després de 1945, Hubert Giesen es va especialitzar en l'acompanyament dels recitals de lieder, sobretot amb Ernst Haefliger, però sobretot amb el tenor Fritz Wunderlich. Giesen no fou només una guia sensible, sinó també el mentor intel·lectual i artístic de Wunderlich.
Del 1943 al 1969, Giesen va ser professor al conservatori de Stuttgart. Entre els seus estudiants hi ha Werner Hollweg, Edgar Keenon, Gerolf Scheder i Thomas Pfeiffer.

## Referències

* ↑ https://www.allmusic.com/artist/hubert-giesen-mn0002171837/biography

## Bibliografia

* (de) «Hubert Giesen», Internationales Biographisches Archiv 18/1980 du 21 avril 1980, dans: Munzinger-Archiv (Début de l'article [archive] articles librement disponibles)
* (de) Hubert Giesen, Am Flügel Hubert Giesen. Fischer, Frankfurt am Main 1972 et 1982, (ISBN 978-3-1002-5401-6).
* (de) Hubert Giesen sur Fritz Wunderlich [archive] – Extrait de son autobiographie sur andreas-praefcke.de
# Ortiagó

Ortiagó (en grec antic Ορτιάγων, Ortiágon) era un dels tres tetrarques que governaven a la regió de Galàcia quan aquest país va ser envaït pels romans sota el comandament de Gneu Manli Vulsó l'any 189 aC.
Va ser derrotat al Mont Olimp i va haver de fugir. Polibi el descriu com a liberal, magnànim, intel·ligent i vencedor i brau en les guerres, i diu que de no haver topat amb els romans hauria unificat tota Galàcia sota el seu poder.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Ortiagon». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 19 febrer 2021].
# Orthospinus franciscensis

Orthospinus franciscensis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu São Francisco al Brasil.

## Referències

* ↑ «Orthospinus franciscensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Reis, R.E. 2003. Subfamily Stethaprioninae (Silver dollar tetras). p. 209-211. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Mestre Jacobo

Mestre Jacobo (ca. 1220 - Múrcia, 1294), fou un jurista de la Corona de Castella, al servei del rei Alfons X el Savi. A ell es deu en part el codi de les Set Partides i altres obres, com l'anomenada Flores del Derecho o Flores de las Leyes, Doctrinal de los Pleitos y Los Nuevos Tiempos de los Pleitos. És conegut per una gran varietat de noms, convertint algun d'ells el seu sobrenom en cognom: Jácome Ruiz o Jacobo Ruiz, Giacomo de Giunta o Jacobo de Junta, Jacobo el de les lleis o Jacobo de les Lleis).

## Vida i obra

S'ignora el seu origen, sent per a algunes fonts italianes (de Gènova o Florència) i per unes altres de la Corona d'Aragó (d'on hauria aparegut com a part del seguici de la reina Violant). Sembla que es va doctorar en Dret per la Universitat de Bolonya, on ensenyava lleis Raimon de Penyafort, fet que explicaria l'orientació romanista de la seva legislació.
Va residir a la capital del regne de Múrcia durant uns quaranta anys, i sembla que es va recórrer a la seva influència en la cort papal per obtenir el trasllat de la seu catedralícia de Cartagena a Múrcia.
En 1302 es va manar construir a la catedral una capella funerària sota l'advocació dels sants Simó i Judes, al lloc cedit pel "cabildo" en un document datat el 21 de març de 1295 a la que ja era la seva vídua: "para sepultura del dicho maestro Jacobo et de vos doña Juana su muger y de los hijos suyos y vuestros y de los que vernan después de vos". Una tal Beatriz, enterrada a la mateixa capella, apareix en unes fonts com la seva mare i en altres com la seva esposa.

## Vegeu també

* Llibre del Consolat de Mar

## Referències

* ↑ Citat en Juan Torres, La familia del Maestro Jacobo el de las leyes Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.
* ↑ Antonio Pérez Martín, Jacobo de las Leyes: Ureña tenía razón Arxivat 2021-06-13 a Wayback Machine., Anales de Derecho, nº 26, 2008. Bruma biográfica sobre Jacobo de las Leyes

## Bibliografia

* Ureña y Smenjaud, Rafael de / Bonilla y San Martín, Adolfo: Obras del Maestro Jacobo de las Leyes, jurisconsulto del siglo XIII, Madrid, Reus, 1924.
* Víctor Ruiz. Dotrinal de los juyzios de Jacobo de las Leyes. Edición crítica. Doctoral dissertation CUNY (Graduate Center), 1991.(Doctoral Committee: Ottavio Di Camillo, Isaías Lerner, Teofilo Ruiz)
# Metasoma

El metasoma és la part posterior del cos d'un artròpode, el cos dels quals té tres parts; les altres són el prosoma i el mesosoma. En els insectes conté la major part del tracte digestiu, el sistema respiratori, el sistema circulatori i els segments apicals estan modificats per formar els genitals.
La majoria dels insectes adults estan mancats d'apèndixs en el metasoma i moltes larves d'insectes (per exemple les erugues) tenen algunes formes d'apèndixs.
En els escorpins el metasoma és la cua. En altres quelicerats, com les aranyes, el mesosoma està fos amb el metasoma i forma l'opistosoma.

## Referències

* ↑ D. R. Khanna & P. R. Yadav. «Segmentation in arthropods». A: Biology of Arthropoda. Discovery Publishing House, 2004, p. 316–394. ISBN 978-81-7141-897-8.
# Meeuwen-Gruitrode

Meeuwen-Gruitrode (en limburguès Miëve-Roj) és un antic municipi belga de la província de Limburg a la regió de Flandes. Era compost pels antics municipis d'Ellikom, Gruitrode, Meeuwen, Neerglabbeek i Wijshagen. L'1 de gener de 2019 va fusionar amb Opglabbeek per formar un municipi nou anomenat Oudsbergen.

## Evolució demogràfica des de 1977

Font: INS

## Referències

* ↑ «Geografische indeling» (en neerlandès). Statbel (ofici belga d'estadística). [Consulta: 24 juliol 2021].
# Miquel Arpa i Cura

Miquel Arpa i Cura fou un polític català.
Regidor de Cultura de l'Ajuntament de Manresa des de l'octubre del 1937 al maig del 1938. Home clau d'Esquerra Republicana a Manresa durant el franquisme. Fou condemnat a 8 anys de presó per "auxilio a la rebelión". El 15 de juny de 1942 fou condemnat a un desterrament a 250 km de Manresa.

## Referències

* Joaquim Aloy, Jordi Basiana i Pere Gasol La República a Manresa en un clic (1931-1936)
# Meitschibei

El Meitschibei (alemany bernès per "cames de nena"), també conegut com croissant viennois a l'oest de Suïssa, és una pasta dolça amb avellanes.
S'elabora amb una massa ratllada i afluixada amb llevat, que s'estén, es farceix d'avellanes, s'enrotlla i es doblega en forma de ferradura. Es pinta amb ou i es cou al forn entre 190 i 200°C durant quinze minuts.
Un nom alternatiu que se'n dona ocasionalment, adequat al llenguatge no sexista, és Glücksbringer ("portadors de sort") per la forma de ferradura.

## Referències

* ↑ «Produkte Patrimoine culinaire». [Consulta: 24 maig 2024].
* ↑ «Gendergerechte Sprache - Sutter Begg macht aus Maitlibei «Glücksbringer»» (en alemany), 03-10-2019. [Consulta: 24 maig 2024].
# Meix-ki-ang-gaixer

Meix-ki-ang-gaixer o Mèš-ki-áĝ-ga-še-er (també Meš-ki-aĝ-gašer i transliterat Mes-Kiag-Gasher, Mesh-Ki-Ang-Gasher, Meskiagkasher, Meckiagkacer i variants) va ser un rei de Sumer fundador de la primera dinastia d'Uruk i pare d'Enmerkar, segons la llista de reis sumeris. Si realment era un governant històric devia governar a l'inici de la II Edat de Bronze al segle xxviii aC.
La llista el fa fill d'un desconegut Utu i va governar 324 o 325 anys; després "va entrar a la mar i va desaparèixer". El va succeir el seu fill Enmerkar. Eanna va ser el temple d'An i d'Inanna a Uruk.

## Referències

* ↑ Electronic Text Corpus of Sumerian Literature
# Mirador de les Barques

El Mirador de les Barques és un mirador del municipi de Sóller, a Mallorca, que es troba a 400 m d'altura sobre el nivell del mar, a la carretera Ma-10, que travessa la Serra de Tramuntana, concretament en el tram que hi ha entre Sóller i l'embassament de Cúber.
El seu nom prové del fet que aquest mirador guaita sobre el Port de Sóller, on, evidentment, hi ha barques. Des de fa molts anys hi ha un restaurant. És el punt de partida d'excursions com la ruta de La Costera.

## Referències

* ↑ Ham, Anthony. Mallorca (en castellà). Lonely Planet, p. 101. ISBN 978-84-08-11021-7.
* ↑ «Senderos de Mallorca». Associació Mallorca Rural. [Consulta: 22 gener 2016].
# Miquel Cardelús Carrera

Miquel Cardelús Carrera (Olot, 1890 - Badalona, 1981) va ser un químic, enginyer industrial i polític català.
Casat amb Joaquima Cros Sauquer, era de tendència conservadora, profundament catòlic i tenia una gran preocupació per la beneficència. Doctor en ciències químiques i enginyer industrial, va obtenir càtedra el 1919 a l'Escola d'Enginyers Industrials de Bilbao, a la qual va renunciar per motius familiars que el van obligar a traslladar-se a Badalona. Allà va exercir la docència a l'Escola d'Enginyers i Pèrits de Barcelona i, finalment, passaria a obtenir una càtedra de nou a l'Escola Especial d'Enginyers Industrials de Barcelona el 1941, esdevenint-ne professor numerari de metal·lúrgia.
De la seva vida política, el 1954 entrava com a regidor de l'Ajuntament de Badalona pel terç familiar. Va ser alcalde de Badalona durant un curt període l'any 1961, després dels cessament de l'anterior alcalde Santiago March per la seva relació en les trifulgues en les eleccions de finals de 1960 per la renovació parcial del consistori. Cardelús va assumir el càrrec amb caràcter accidental, com a home de transició, estava poc vinculat a les essències del Movimiento Nacional, i a partir del 5 de febrer va ser alcalde interí per la renovació triennal de l'Ajuntament. També, durant molts anys, va ser la part designada per l'Ajuntament en l'administració del patrimoni del Patronat Llegat de Roca i Pi, a més del rector i el vicari de Santa Maria de Badalona.
El 1972 va ser homenatjat per l'Ajuntament, presidit per Felipe Antoja, fent-lo el títol de fill adoptiu i atorgant-li la medalla d'or de la ciutat, en què es va destacar sobretot el seu pas per la tinença d'alcaldia de beneficència.

## Obres

Va ser autor d'algunes obres sobre química:
* Análisis cuantitativo de fundiciones y de hierros y aceros (1929)
* Metalografía de hierros y aceros (1936)
* Programa de industrias de química orgánica y sus prácticas (1946)
* La celulosa y sus aplicaciones (1947)
* Plásticos sintéticos (1953)
* Compendio de Historia de la Química (1960)

## Referències

* 1 2 «Fallecimiento de don Miguel Cardelús Carrera» (en castellà). La Vanguardia, 06-02-1981 [Consulta: 19 febrer 2014].
* ↑ «Necrológicas - Joaquina Cros Sauquer» (en castellà). La Vanguardia, 07-01-1973 [Consulta: 19 febrer 2014].
* 1 2 Villarroya, Joan (dir.); DDAA. Història de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 1999, p. 219.
* ↑ «Asamblea general de la Asociación Técnica Española de Estudios Metalúrgicos» (en castellà). La Vanguardia, 06-06-1957 [Consulta: 19 febrer 2014].
* ↑ «En toda España se proclamaron los candidatos para las elecciones municipales» (en castellà). La Vanguardia, 16-11-1954 [Consulta: 19 febrer 2014].
* ↑ Caralt, Juan «El asilo para ancianos "Roca y Pi", en trance de una total renovación» (en castellà). La Vanguardia, 28-08-1973 [Consulta: 19 febrer 2014].
* ↑ «Homenaje a don Miguel Cardelús Carrera» (en castellà). La Vanguardia, 07-05-1972 [Consulta: 19 febrer 2014].
# Mogorella

Mogorella (en sard, Mogoredda) és un municipi italià, dins de la província d'Oristany. L'any 2007 tenia 48 habitants. Es troba a la regió de Marmilla. Limita amb els municipis de Ruinas, Usellus, Villa Sant'Antonio i Villaurbana.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Mauro Piras | Llista cívica |
# Melaab

Melaab (en àrab ملعب, Malʿab; en amazic ⵎⵍⵄⴱ) és una comuna rural de la província d'Errachidia, a la regió de Drâa-Tafilalet, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 17.360 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Melaboeh

Melaboeh (també Melabu, Meulaboh i altres variacions) fou un estat natiu de les Índies Orientals Holandeses a la subresidència de la Costa Occidental d'Atjeh. La seva superfície era de 61 km², i el sobirà portava el títol de dato, equivalent a senyor o noble.

## Banderes

Els colors de l'estat eren el negre i el blanc. Es coneixen dos models:
* Bandera rectangular negra amb vora blanca no gaire ample pels quatre costats.
* Bandera rectangular negra amb un quadrat blanc al centre
Hi ha notícies d'altres quatre models utilitzats pels vaixells comercials:
* Bandera rectangular dividida verticalment en negre al pal i blanc al vol
* Bandera rectangular negra amb mitja lluna horitzontal i sobre ella tres estrelles formant un triangle i sobre aquest un disc, totes les càrregues en blanc; a la part del pal un triangle blanc amb el vèrtex a la part superior i la base del triangle a la part inferior
* Bandera rectangular negra amb mitja lluna horitzontal i sobre ella tres estrelles formant un triangle i sobre aquests dos discs un al costat de l'altra, totes les càrregues en blanc; a la part del pal un triangle blanc amb el vèrtex a la part superior i la base del triangle a la part inferior
* Bandera rectangular blanva amb una banda vertical blanca a la part del pal (aproximadament una setena part de la llargada de la bandera)

## Referències

* A. Flicher, Les Etats princiers des Indes néerlandaises, Dreux 2009
# Moisès Llopart i Aguilera

Moisès Llopart i Aguilera (El Prat de Llobregat, 5 d'agost de 1919 - El Prat de Llobregat, 2 de febrer de 2002) fou un atleta, entrenador d'atletisme i promotor esportiu català, considerat el màxim impulsor de la marxa atlètica a Espanya.
Orfe des de ben jove, formà part de la lleva del biberó i destinat al batalló de la XIV Brigada Internacional. Al final de la guerra fou detingut pels franquistes i condemnat a sis anys de servei militar. Quan acabà s'incorporà com a treballador a La Seda de Barcelona. Allà el 1948 fundà la secció d'atletisme del Grup Cultural i Recreatiu d'aquesta empresa. Tot i així, competí com atleta de camp a través, mig fons i fons amb el Centre Atlètic Laietània de Mataró fins a l'any 1960, quan passà a ser atleta, delegat i entrenador de la secció d'atletisme de La Seda. Posteriorment també hi creà una secció de piragüisme i fou regidor d'esports a l'Ajuntament del Prat.
Entre d'altres reconeixements, l'any 1970 fou guardonat amb el títol d'entrenador nacional d'atletisme i el 1972 va guanyar el trofeu especial per la tasca com a preparador en llançaments, atorgat per l'Escuela Nacional de Atletismo. Va aconseguir el mateix premi en 1982 per la marxa masculina. L'any 1989 la Generalitat de Catalunya li atorgà la distinció de Forjador de l'Esport Català i l'any 1996 fou distingit amb el títol de Fill Predilecte del Prat de Llobregat. Les pistes d'atletisme del mateix municipi es construïren gràcies a la seva empenta, i per aquest motiu porten el seu nom, Estadi Moisès Llopart, com a homenatge.

## Obra publicada

* Diari retrobat, memòries de guerra. El Prat: Ajuntament del Prat de Llobregat, 2002.

## Referències

* 1 2 «Llopart i Aguilera, Moisès». El Prat de Llobregat: Biblioteca Antonio Martín, Ajuntament del Prat de Llobregat. [Consulta: 25 gener 2018].
* 1 2 3 «Moisès Llopart i Aguilera». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 «Moisès Llopart i Aguilera». Centre de Recursos Pedagògics, Departament d'Educació, Generalitat de Catalunya.
* ↑ «El Prat honora Fermí Marimón, Josep Mayol i Àngel Garcia». El Prat [El Prat de Llobregat], 227, gener 2018, pgs. 8-11. Arxivat de l'original el 26 de gener 2018 [Consulta: 25 gener 2018]. Arxivat 26 de gener 2018 a Wayback Machine.
* ↑ Bel Mauri, Josep «L'última cursa d'en Moisès». Delta, Núm. 263, 2002, pàgs. 50-51 [Consulta: 2 juny 2021].
* ↑ «Estadi Moisès Llopart». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 21 juny 2002].