OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Erwin Offeney

Erwin Offeney (Szczecin, 2 de juny de 1889 - Berlín, 26 de juliol de 1966) fou un director d'orquestra i compositor alemany.
Offeney, fill d'un músic sènior (músic militar), va estudiar música i medicina després de graduar-se de l'escola secundària el 1909. Durant els seus estudis va dirigir grans orquestres simfòniques de vegades i va fer concerts com a pianista en altres ciutats europees. Després de l’aturada creativa obligatòria a la Primera Guerra Mundial, va compondre operetes i va tocar música d’acompanyament per a pel·lícules mudes. Des de l'1 de maig de 1932, era membre del NSDAP amb el número de membre 1.106.693.
El 1933 va esdevenir cap del departament de música de la Norma-Ton-Film-Gesellschaft. En aquest càrrec, va compondre música cinematogràfica i va conèixer alguns coneguts acordionistes. Això li va donar ganes de tocar ell mateix l'acordió. Des del 1936 va ser professor de piano i acordió a Berlin-Spandau i al mateix temps director de la Spandau Handharmonika-Orchestre amb un enfocament en la música orquestral. El 1935 Offeney i Marc Roland van escriure la música de la pel·lícula antisemita Simplement no et tornis suau, Susanne! El 1937 va ser homenatjat amb la seva orquestra en un festival de música popular a Karlsruhe a l'escola superior.
Els anys següents va compondre; per exemple, les peces Pastorale and Länders, Träumerei, Suite No. 1, Rhapsodische Fantasie in D i Appassionata, que encara es toquen avui, i van escriure l'escola d'acordió bàsica en dos volums The Way to Mastery el 1944 (Bosworth Verlag).
Després de ser interromput per la Segona Guerra Mundial, Offeney va reconstruir la seva orquestra. Com a primera orquestra d'acordió després de la guerra, el conjunt d'Offeney va ser capaç d'inspirar el Titania-Palast complet a Berlín, va tocar a la cadena de televisió de Berlín i el 1953 va participar en un gran esdeveniment davant d'una audiència de 25.000 espectadors.
Amb el trasllat a Wolfsburg (probablement 1957/58) va encetar un començament completament nou. El 12 de novembre de 1961 va fundar el Hohner-Orchestre-Offeney a Wolfsburg, que més tard va passar a anomenar-se Accordion-Orchestre-Wolfsburg.

## Obres

* El camí cap al domini. Gran escola d'acordió tocant segons els últims principis d'ensenyament, dos volums, Verlag Bosworth & Co, Viena / Colònia 1944

## Bibliografia

* Fred K. Prieberg: Manual de músics alemanys 1933-1945, CD-Rom-Lexikon, PDF en CD-ROM, Kiel 2004, pàgines 5009-5010.

## Notes

* 1 2 3 Fred K. Prieberg: Handbuch deutsche Musiker 1933–1945, S. 5009.
# Enduriment (botànica)

L'enduriment en botànica és el procés pel qual una planta individual passa a ser tolerant als efectes del fred durant un període de setmanes a mesos.
No totes les espècies de plantes tenen la mateixa possibilitat d'endurir-se, moltes espècies tropicals presenten danys amb temperatures fredes però molt per sobre (per exemple per sota de +10 °C) de la temperatura de congelació.
Durant les mesos d'hivern, a mesura que en els caducifolis cauen les fulles, el fred força a aturar el moviment d'aigua en les plantes.
Es tracta d'un procés amb tres estadis. Durant el primer estadi, es desplacen els carbohidrats a les arrels de la planta i la permeabilitat de la membrana cel·lular s'incrementa. Cap al final del primer estadi la planta serà capaç de tolerar temperatures de -5 a -10 C. En el segon estadi, les membranes cel·lulars estan alterades químicament, i amb aquest procés les plantes podran sobreviure a temperatures de -20 C. En el tercer estadi és aquell que les plantes poden sobreviure a temperatures tan baixes com -50 C, hi pot haver vitrificació.

## Referències

Plants in Agriculture (1992) Forbes and Watson
Viccionari
# Endstand

Endstand fou un grup de música hardcore punk de Finlàndia format l'any 1996. Publicaren sis discos i un parell d'EP. Van actuar en festivals europeus com el Fluff Fest de la República Txeca els anys 2001, 2004 i 2006, i el Sant Feliu Fest el 2004. Endstand va anunciar la seva dissolució el 30 de gener de 2008.

## Discografia
### Àlbums

* Endstand, MCD (Impression Recordings, 1998)
* Endstand / Aurinkokerho split, MCD (Halla, 1999)
* To Whom It May Concern..., CD (Impression Recordings, 1999)
* Fire Inside, CD/10" (Combat Rock Industry, 2001)
* Endstand / Bora split, cassette (Battery Cage / Fire Inside, 2002)
* Endstand / Kafka split, MCD (No! Records / Fuxony, 2002)
* Never Fall Into Silence, LP/CD (Day After, 2002)
* Hit And Run, MCD/12" (Combat Rock Industry, 2003)
* Burning Bridges, LP/CD (Day After, 2004)
* The Time Is Now, LP/CD (Lifeforce Records/Combat Rock Industry, 2006)
* Spark, LP/CD (Combat Rock Industry, 2007)

### EP

* Tolerance, (Rising Justice Records, 1997)
* Endstand / Outlast split, (Grey Days/Bridge records, 1997)
* Picture Disc, (Combat Rock Industry, 2000)

## Referències

* ↑ «Combat Rock Industry», 23-10-2006. Arxivat de l'original el 2006-10-23. [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ «Die Taschen voller Freiheit» (en alemany). Ox Fanzine. [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ «Rock, hardcore, punk i indie a Sant Feliu de Guíxols». Vilaweb, 12-08-2004. [Consulta: 27 març 2019].
* ↑ «20 Disbanded European Hardcore Acts to Uplift Your Spirit!» (en anglès americà), 06-04-2020. [Consulta: 31 agost 2022].
# Església d'Alexandre Nevski

L'església d'Alexandre Nevski (en rus: Церковь Александра Невского, Tsèrkov Aleksandra Nèvskogo) és una església ortodoxa russa en honor d'Alexandre Nevski. Està situada a Peterhof, prop de Sant Petersburg, i fou construïda a petició de Nicolau I de Rússia. Va ser dissenyada per Karl Friedrich Schinkel seguint l'estil del neogòtic el 1829, i es va consagrar el juliol del 1834. Abans de la Revolució Russa de 1917, aquesta estructura neogòtica de l'església funcionava com a església privada de la casa de Romànov.

## Referències

* ↑ «The Gothic Chapel». |Tickets of Russia. Arxivat de l'original el 2011-11-04. [Consulta: 27 octubre 2011].

## Enllaços externs

* (anglès) (rus) Vista general Arxivat 2006-10-03 a Wayback Machine..
# Església de Sant Andreu

«Església de Sant Andreu» té aquests significats:
* Església de Sant Andreu Apòstol de l'Alcúdia, temple catòlic del municipi de l'Alcúdia (Ribera Alta, País Valencià)
* Sant Andreu de Bancells, parròquia al municipi de Vilanova de Sau (Osona)
* Església de Sant Andreu de Castellbò, església romànica del poble de Sant Andreu de Castellbò
* Sant Andreu del Castell de Tona, església romànica propera a la població de Tona (Osona)
* Església de Sant Andreu de Cracòvia (Polònia)
* Sant Andreu del Far, església parroquial del municipi de Dosrius (Maresme)
* Església de Sant Andreu de Palomar, edifici al barri de Sant Andreu de Palomar (districte de Sant Andreu de Barcelona)
* Església de Sant Andreu de Porreres, església romànica a la vall del Bac (Vall de Bianya)
* Sant Andreu de Sagàs, església a la població de Sagàs (comarca del Berguedà)
* Església parroquial de Sant Andreu Salou, edifici del municipi de Sant Andreu Salou (Gironès)
* Església de Sant Andreu de Socarrats, església romànica al nucli de Sant Andreu de Socarrats (municipi de la Vall de Bianya, la Garrotxa)
* Sant Andreu de Tona
* Església de Sant Andreu (Tenerife), temple catòlic a la localitat costanera de San Andrés, a Santa Cruz de Tenerife (Canàries, Espanya)
# Eriste S

L'Eriste S és una muntanya de 3.045 m d'altitud, amb una prominència de 46 m, que es troba al massís de Pocets, província d'Osca (Aragó).

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
* ↑ Semir, Ramon de. Posets - Perdiguero, Esc. 1:25.000. 1a edició. Granollers: Editorial Alpina, 1977 (E-25). ISBN 84-7011-038-1 [Consulta: 18 setembre 2017]. Arxivat 2019-05-01 a Wayback Machine.
# Eristalis tenax

Eristalis tenax és una espècie de dípter braquícer de la família dels sírfids. És migrador i té una distribució cosmopolita (excepte en l'Antàrtida). La llargada de les ales va de 9,75 a 13 mm.
La genitàlia masculina va ser il·lustrada per Hippa et al. (2001).

## Descripció i hàbitat

Les seves larves tenen un sifó que sembla una cua. Viuen en aigües estancades (sense oxigen) amb molta matèria orgànica. És força tolerant a la contaminació i pot viure en aigua de les clavegueres, llacunes i pous, i llocs similars. Probablement les larves s'alimenten dels bacteris que viuen també en aquests llocs.
Les larves ja desenvolupades es traslladen a llocs més secs on fan la pupació. La seva pupa fa 10–12 mm de llargada, és de color gris-marró i com que conserven la seva cua semblen com un petit ratolí.
L'adult que emergeix de la pupa és inofensiu, i amb comportament similar al de les abelles de la mel, donat que visiten les flors especialment a finals d'estiu i són pol·linitzadors significatius.
* Femella
* Parella d'E. tenax copulant.
* Larva d'E. tenax.
* E. tenax sobreTragopogon pratensis.

## Referències

* ↑ Stubbs, Alan E.; Falk, Steven J. British Hoverflies: An Illustrated Identification Guide. British Entomological & Natural History Society, 1983, p. 253, xvpp. ISBN 0-9502891-4-0.
* ↑ Van Veen, M. (2004) Hoverflies of Northwest Europe: identification keys to the Syrphidae. 256pp. KNNV Publishing, Utrecht.addendum
* ↑ Van der Goot,V.S. (1981) De zweefvliegen van Noordwest - Europa en Europees Rusland, in het bijzonder van de Benelux. KNNV, Uitgave no.32: 275pp. Amsterdam.
* ↑ Hippa, H., Nielsen, T.R. & van Steenis, J. (2001) The west Palaearctic species of the genus Eristalis Latreille (Diptera, Surphidae). Norw.J.Entomol., 48: 289-327.
* ↑ Van Der Kooi, C. J.; Pen, I.; Staal, M.; Stavenga, D. G.; Elzenga, J. T. M. «Competition for pollinators and intra-communal spectral dissimilarity of flowers». Plant Biology, 2015. DOI: 10.1111/plb.12328.

## Enllaços externs

* External images
* Drone fly on the University of Florida / Institute of Food and Agricultural Sciences Featured Creatures website
# Ernest Frederic I de Saxònia-Hildburghausen

Ernest Frederic I de Saxònia-Hildburghausen (en alemany Ernst Friedrich I von Sachsen-Hildburghausen) va néixer el 21 d'agost de 1681 a Gotha (Alemanya) i va morir a Hildburghausen el 9 de març de 1724. Era un noble alemany, fill del duc Ernest III (1655-1715) i de Sofia Enriqueta de Waldeck (1662-1702).
Va iniciar la seva carrera militar de ben jove, al servei de l'exèrcit imperial. Va lluitar com a coronel a Tönning i com a general de cavalleria a la batalla de la Schellenberg. Durant la Guerra de Successió Espanyola, el 1704, va prendre part en la batalla de Höchstadt, on va resultar ferit d'un braç. El 1708 va ser nomenat director general de la Guàrdia Imperial, el 1709 promogut a general dels Estats Generals, i des de 1721 va ser ascendit per l'emperador Carles VI a tinent imperial. Amb tot des de la mort del seu pare, el 1715, ja havia deixat l'exèrcit per dedicar-se a governar el ducat de Saxònia-Hildburghausen.
Com la majoria dels prínceps alemanys, Ernest Frederic va voler reproduir la fastuositat de la Cort de Lluís XIV de França al seu castell de Hildburghausen, cosa que li provocà la ruïna econòmica. Necessitat de diners es va veure obligat a vendre ciutats i a incrementar els impostos. Entre altres, el 1720, per tal de pagar els deutes derivats de la construcció del seu palau es va vendre el comtat de Cuylenburg, que formava part del dot de la seva dona, al duc de Saxònia-Meiningen. Aquesta venda era il·legal sense el consentiment de Sofia d'Erbach, i provocà una guerra entre els ducats de Saxònia-Hildburghausen i Saxònia-Meiningen.
Anteriorment, el 1717, ja havia patit una revolta a causa de l'increment d'impostos amb què gravava els seus súbdits.

## Marimoni i fills

El 4 de febrer de 1704 es va casar amb Sofia Albertina d'Erbach-Erbach (1683-1742), filla del comte Jordi Lluís I (1643-1693) i de la princesa Amàlia Caterina de Waldeck-Eisenberg (1640-1697). El matrimoni va tenir deu fills.
* Ernest Lluís (1704-1704)
* Sofia Amàlia (1705-1708)
* Ernest (1707-1707)
* Ernest-Frederic (1707-1745), hereu del ducat de Saxònia-Hildburghausen, casat amb Carolina d'Erbach-Fürstenau (1700-1758).
* Frederic August (1709-1710)
* Lluís Frederic (1710-1759), casat amb Cristiana de Schleswig-Holstein-Pon (1713-1778).
* Elisabet Albertina (1713-1761), casada amb Carles Lluís de Mecklenburg-Strelitz (1708-1752).
* Emmanuel (1715-1718)
* Elisabet (1717-1717)
* Jordi Frederic (1720-1720)

## Bibliografia

* Johann Samuel Ersch (Hrsg.): Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste, 1. Sektion, 37. Teil, Leipzig, 1842, S. 300 (format digital)
* Rudolf Armin Human: Chronik der Stadt Hildburghausen, Hildburghausen, 1886
* Heinrich Ferdinand Schoeppl: Die Herzoge von Sachsen-Altenburg. Bozen, 1917, Neudruck Altenburg, 1992

## Enllaços externs

* http://www.thepeerage.com/p11197.htm
* http://www.geneall.net/D/per_page.php?id=4620
# Ernest Francis Witty Cotton

Ernest Francis Witty Cotton (Barcelona, 31 d'agost de 1880 - Worthing, 1 d'abril de 1969) fou un futbolista, tennista i dirigent esportiu anglo-català.

## Trajectòria

Era fill de Frederick Witty, un emprenedor britànic, d'una família de Yorkshire, que s'establí a Barcelona i fundà, l'any 1873, una empresa de nom F. Witty. Tant Ernest, com el seu germà Arthur Witty foren educats a la Merchant Taylors' School de Merseyside, on l'esport formava part important del desenvolupament dels estudiants. Tornats a Barcelona, els dos germans s'uniren a la companyia del seu pare, que esdevingué Witty Sociedad Anonima, Witty S.A.
Començà a jugar al futbol a la Colònia Anglesa de Barcelona. També començà a practicar el tennis i funda el Reial Club de Tennis Barcelona l'any 1899. Practicà el tennis amb Joan Gamper, i quan aquest fundà el FC Barcelona, els dos germans Witty s'hi involucraren ràpidament. Fou jugador del FC Barcelona durant la primera temporada del club. Posteriorment continuà practicant el tennis fins a l'any 1916, essent finalista del campionat d'Espanya l'any 1911.

## Referències

* 1 2 «Ernest Francis C. (Ernesto) Witty Cotton». tennisarchives.com. Arxivat de l'original el 2016-12-24. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Ernesto F.C. Witty». La Vanguardia, 01-04-1969. [Consulta: 1r abril 2015].

## Bibliografia

* Morbo: The Story of Spanish Football (2003), Phil Ball.
* Barça: A People’s Passion (1998), Jimmy Burns.
# Ermengarda de Carcassona

Ermengarda de Carcassona († 1099), vescomtessa de Carcassona, de Besiers i d'Agde, filla del comte Pere II de Carcassona i de Raingarda de la Marca.
Es casà amb Ramon Bernat Trencavell († 1074), vescomte d'Albi i de Nimes, matrimoni que donà origen a la casa dels Trencavell i del qual nasqué:
El 1067, a la mort de son germà, el comte Ramon I de Carcassona, Ermengarda es disputa la successió del comtat amb el comte de Foix Roger II, un cosí en la línia masculina. La lluita s'allarga durant anys, ja que els sobirans, els comtes Ramon Berenguer I, Ramon Berenguer II i Ramon Berenguer III de Barcelona, successivament, també tenen pretensions sobre la ciutat i proven d'emparar-se'n en més d'una ocasió. Ermengarda no és reconeguda vescomtessa fins al 1082 i compartirà el govern amb el seu fill Bernat Ató.

## Vegeu també

* Trencavell
* Comtat de Carcassona
* Vescomtat de Carcassona
* Llista de vescomtes de Besiers

## Bibliografia

* Foundation for Medieval Genealogy :
** Ramon I de Carcassona
** Els vescomtes d'Albi.
# Ernst Christian Julius Schering

Ernst Christian Julius Schering (alemany: Ernst Schering) (Bleckede, 13 de juliol de 1833 - Göttingen, 2 de novembre de 1897) va ser un matemàtic alemany conegut per haver estat l'editor principal de les Obres de Gauss.

## Vida i Obra

Schering va fer els seus estudis universitaris a la universitat de Göttingen a partir de 1852, essent deixeble de Gauss, Weber i Dirichlet. Ja no es va bellugar mai més d'aquesta universitat, en la qual va ser professor des de 1858 fins a la seva mort el 1897.
Schering és recordat, sobre tot, per haver estat l'editor dels sis primers volums de les Obres Escollides de Gauss. No solament van ser un model d'edició, sinó que la seva vídua va posar a disposició dels editors posteriors tots els manuscrits que va deixar. Schering també va publicar alguns treballs de matemàtiques i d'astronomia, això com dues rellevants monografies sobre Gauss.

## Referències

* ↑ Chisholm Young, 1898, p. 416.
* ↑ Dunnington, 2004, p. 271.

## Bibliografia

* Chisholm Young, W.H. & G. «Ernst Christian Julius Schering» (en anglès). Nature, Vol. 57, Num. 1479, 1898, pàg. 416. DOI: 10.1038/057416a0. ISSN: 0028-0836.
* Dunnington, G. Waldo. Carl Friedrich Gauss: Titan of Science (en anglès). Mathematical Association of America, 2004. ISBN 0-88385-547-X.
# Estrangulació

L'estrangulació és l'acció de prémer el coll per comprimir les artèries caròtides o la tràquea, cosa que pot causar un desmai i, seguidament, la mort per asfíxia. L'estrangulació pot ser voluntària (intent de suïcidi o suïcidi consumat, homicidi, pràctica eròtica) o accidental (compressió per la caiguda d'un objecte o peces de roba inserides accidentalment en maquinària en operació, per exemple). L'estrangulació també ha sigut utilitzada com a forma d'execució de la pena capital, ja sigui a través de mitjans com la forca (penjament amb soga), el llaç, o amb les mans (aquesta forma d'execució cerimonial era utilitzada a l'antiga Roma amb els enemics vençuts). L'estrangulació es considera intent d'homicidi.
En mètodes de combat com el judo, el jiu-jitsu, o el karate Nisei Goju Ryu, l'estrangulació és una tècnica de defensa personal o, fins i tot, una tècnica esportiva.

## Traumatologia

El primer efecte de l'estrangulació és la compressió de les artèries caròtides; com que la funció d'aquestes art és aprovisionar el cervell amb sang, aquest es troba privat d'oxigen, cosa que a curt termini causarà trastorns de la consciència (desmai) i després la mort. La primera fase (hipòxia) provoca una sensació semblant a l'orgasme. Per això, certes persones utilitzen l'estrangulació com a tècnica eròtica, cosa que pot causar accidents mortals. Si l'estrangulació és més forta o es concentra a la part davantera del coll, tendeix a esclafar la tràquea, cosa que impedeix que l'aire arribi als pulmons i causa l'asfíxia. També pot estripar els cartílags de la laringe, cosa que podria provocar una hemorràgia.
# Estegosaures (infraordre)

Els estegosaures (Stegosauria) constitueixen un grup de dinosaures herbívors que van viure des del Juràssic fins al Cretaci inferior. Les seves restes fòssils s'han trobat predominantment a l'hemisferi nord, prinicipalment a Nord-amèrica i a la Xina. L'origen geogràfic d'aquest grup no és clar; els estegosaures més antics s'han trobat a la Xina, tot i que s'han trobat restes fragmentàries al sud d'Anglaterra.
El gènere Stegosaurus, del qual el grup adquireix el nom, és l'estegosaure més conegut.

## Taxonomia

A continuació una llista amb els gèneres d'estegosaures:
Subordre Thyreophora
Infraordre Stegosauria
* Gigantspinosaurus
* Família Huayangosauridae
** Huayangosaurus (Sichuan, Xina)
** ?Regnosaurus (Sussex, Regne Unit)
* Família Stegosauridae
** Paranthodon - (Sud-àfrica)
** Monkonosaurus - (Tibet, Xina)
** Chungkingosaurus - (Chongqing, Xina)
** Chialingosaurus - (Sichuan, Xina)
** Wuerhosaurus - (Xinjiang, oest de la Xina)
** Hesperosaurus - (Wyoming, USA)
** Dacentrurus - (Regne Unit, França i Espanya)
** Miragaia - (Portugal)
** Subfamília Stegosaurinae
*** Tuojiangosaurus - (Sichuan, Xina)
*** Kentrosaurus - (Tanzània, Àfrica)
*** Lexovisaurus (=Loricatosaurus) - (Regne Unit i França)
*** Stegosaurus - (Wyoming, USA)
** Ubicació incerta (incertae sedis)
*** ?Craterosaurus - (Bedfordshire, Anglaterra)
*** Jiangjunosaurus - (Xinjiang, oest de la Xina)

## Referències

* ↑ Mateus, Octávio; Maidment, Susannah C.R.; and Christiansen, Nicolai A. «A new long-necked 'sauropod-mimic' stegosaur and the evolution of the plated dinosaurs» (pdf). Proceedings of the Royal Society B: Biological Sciences, online, 2009. DOI: 10.1098/rspb.2008.1909.
* ↑ Maidment, Susannah C.R.; Norman, David B.; Barrett, Paul M.; and Upchurch, Paul «Systematics and phylogeny of Stegosauria (Dinosauria: Ornithischia)». Journal of Systematic Palaeontology, 6, in press, pàg. 367. DOI: 10.1017/S1477201908002459.
Ornithischia :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
# Escola de Belles Arts d'Atenes

L'Escola de Belles Arts d'Atenes (en grec:Ανωτάτη Σχολή Καλών Τεχνών), és una escola pública d'art de l'Estat grec, l'objectiu principal de la qual és el desenvolupament dels talents artístics dels estudiants, va ser fundada el 1837.

## Història

L'Escola va ser fundada el 12 de gener de 1837, coneguda com l'«Escola d'Arts». En un principi l'Escola d'Arts incloïa tres departaments:
* Oficis artístics (a temps parcial)
* Oficis Industrials (a temps complet)
* Escola de Belles Arts (educació superior a temps complet).
El tercer departament va ser l'avantpassat real de l'escola d'avui de Belles Arts i va començar a funcionar com una escola diària el 1840. En aquest departament els temes d'ensenyament van ser la pintura, l'escultura, l'arquitectura, la litografia, la xilografia, la geometria i la cartografia. El mateix any, la duquessa de Plaisance que vivia a Grècia va contribuir en la millora de l'escola, enriquint el programa amb nous tipus de classes de pintura. Per impartir els cursos de pintura a l'oli va cridar el pintor francès Bonirote (un dels deixebles de Jean Auguste Dominique Ingres), Bonirote va estar exercint de professor fins al 1843.
En aquest mateix any (1843) per un decret reial l'escola de Belles Arts va ser promoguda per a escola d'Educació Superior amb un programa d'estudis de cinc anys, el seu primer director va ser l'arquitecte Lissandros Kautantzoglou. Durant el període 1844-1862 el programa d'estudis va estar influït per les ensenyances neoclàssiques d'Acadèmies de Belles Arts d'Europa. Alguns dels grans estudiosos d'aquest període, es van convertir en professors de l'escola, com per exemple Nikiforos Lytras i Nikolaos Gyzis. El 1872, després d'una donació de George Averoff, un nou edifici va ser construït en l'avinguda Patission, que més tard va ser nomenat Universitat Politècnica Nacional d'Atenes.
El 1910 la facultat va adquirir la independència de l'anomenada Universitat Politècnica Nacional. El mateix any, per primera vegada es van admetre dones en l'Escola de Belles Arts. L'any 1929 Konstantinos Parthenis va començar a ensenyar a l'escola, les seves lliçons eren, en la seva majoria, sobre l'anàlisi de la percepció visual. Molts altres artistes famosos van ocupar places de docents a l'Escola de Belles Arts d'Atenes: l'escultor Costas Dimitriadis, el gravador Yannis Kefallinos, l'escriptor i historiador Pantelis Prebelakis, Yannis Moralis, Panayiotis Tetsis, Dimitris Mytaras que entre d'altres, van ensenyar l'art grec modern.

## Referències

* 1 2 «Historical Background» (en anglès). Arxivat de l'original el 2014-06-24. [Consulta: 13 gener 2014].
* ↑ «The Athens School of Fine Arts» (en anglès). Arxivat de l'original el 2013-07-29. [Consulta: 13 gener 2014].

## Enllaços externs

* http://www.asfa.gr/keimena/Erasmus%20Charter%20for%20Higher%20Education_ASFA.pdf Arxivat 2013-08-21 a Wayback Machine.