OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Tur i Roig

Josep Tur i Roig (Mataró, 1931 – Castillejo de Mesleón, Segovia, 4 de desembre de 2017) fou un pintor i ceramista català.

## Biografia

Nascut al carrer de Barcelona de Mataró la seva família es traslladà a viure a Argentona durant la Guerra Civil. Autodidacta de convicció, va estudiar a l'Escola d'Arts i Oficis de Mataró. La seva carrera artística començà com a ceramista juntament amb el seu germà Rodolf tot exposant en el bar "La Taverna del Quixot" que inauguraren conjuntament el 1954. En aquesta època arribà a Argentona el Doctor Estil·les que organitzà una exposició amb artistes del moment com Jordi Alumà, Josep Avelló i altres on els germans Tur foren convidats. El 1956 exposà a Barcelona i el 1957 a Mònaco. Aprofitant el premi atorgat per la Direcció Provincial de Belles Arts de Barcelona viatja a Itàlia on guanya un altre premi de pintura jove de la ciutat de Torí.
És amb l'estada a Madrid quan comença a ser reconegut gràcies a les amistats com Antonio Gala que el fa aparèixer a la televisió on pintava en directe els seus galls que eren regalats al públic. A partir d'aquell moment és conegut dins del mon cultural madrileny i per la burgesia de la ciutat cosa que li permet fer grans exposicions. Als anys seixanta ja és un artista reconegut a nivell internacional. Exposa a moltes altres ciutats tant d'Espanya com de la resta d'Europa i Amèrica (Londres, Roma, Copenhaguen, Milà, Madrid, París, Nova York, Chicago ...). A Amèrica hi exposa des del 1965 al 1974 amb un gran èxit comercial.
Més tard s'estableix en un petit poble de Segovia on es dedicà a pintar les zones de Castella i del nord d'Espanya tot exposant en galeries de Madrid, Valladolid i el País Basc. Allí es relacionà amb els intel·lectuals del territori com escriptors, poetes i altres pintors, tot fent de casa seva un lloc de trobada per a tots ells.
El 1997 la Junta de Castilla i León li va organitzar una exposició antològica d'homenatge al monestir de Nuestra Señora del Prado de Valladolid.
En el seu treball predomina l'espàtula amb traç ràpid. La temàtica és variada però hi destaquen per la qualitat les marines i els retrats de pescadors bascos amb fons obscurs, així com els paisatges segovians. També les curses de cavalls amb els seus joqueis.

## Bibliografia

* Martín de Retana, José Maria (dir.). Josep Tur. Bilbao: La Gran Enciclopedia Vasca, 1977. ISBN 84-248-0327-2.

## Referències

* ↑ Martín, 1977, p. 23
* ↑ Martín 1977, p. 28

## Enllaços externs

* Recordant a Josep Tur
* Tot Mataró
* Josep Tur pintor i ceramista
# Jocs Marcials

Els Jocs Marcials (en llatí: Ludi Martiales) o també de Martis Ultoris ('Mart venjador') eren uns jocs romans que se celebraven cada any al primer d'agost al Fòrum d'August i en honor de Mart.
També es van celebrar durant un temps uns jocs amb el mateix nom el dia 12 de maig, data de la consagració del temple a Mart que s'havia erigit provisionalment al Capitoli l'any 20 aC.
Els Jocs Marcials els organitzaven els cònsols, i els senadors tenien el privilegi de contractar els cavalls que hi participaven. Algunes vegades s'havia celebrat una Venatio durant aquests jocs.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Ludi Martiales». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 12 desembre 2023].
# Joseph Kohnen

Joseph Kohnen (Ciutat de Luxemburg, 5 d'octubre de 1940 - 2 de març de 2015) fou un escriptor luxemburguès. El 1995 va guanyar el Premi Servais. Va ser professor a l'Ateneu de Luxemburg.

## Principals obres

Es pot trobar una bibliografia detallada de Kohnen en aquesta pàgina web del Centre Nacional de Literatura.
* Jean Pauls dichterische Gestaltung der Wahrheitssuche im "Siebenkäs" und im "Titan". Dissertació. Nancy [Selbstverlag]. (1972)
* Goethes Luxemburger Zeichnungen. Saint-Paul, Luxemburg. (1980)
* Theodor Gottlieb von Hippel. 1741-1796. L'homme et l'oeuvre. (1983)
* Munkácsy und Luxemburg. Saint-Paul, Luxemburg. (1984)
* Theodor Gottlieb von Hippel. Eine zentrale Persönlichkeit der Königsberger Geistesgeschichte. Biographie und Bibliographie. Lüneburg: Nordost-Archiv. (1984)
* Sterbe- und Grabespoesie im deutschen Roman. Zur intertextuellen Überlieferung des Themas von Martin Miller bis Wilhelm Raabe. Bern; Frankfurt/Main: Peter Lang. (1990)
* Zwischen Paris und Budapest: Munkácsy in Luxembourg. S. 13-35 in: Munkácsy et le Grand-Duché de Luxembourg. Exposition du 20 septembre au 17 novembre 1996. Musée national d'histoire et d'art, Luxemburg. (1996)
* Munkacsy und Luxemburg : Auswahlbibliographie. Galerie : revue culturelle et pédagogique 17/4: 599-605. Differdange. (1999)
* Meine ersten Walferdinger Tage. In: 150 Joer Gemeng Walfer : 1851 - 2000, Vol. 1: 24-36. Administration communale, Walferdange. (2000)
* Zu Munkácsys Christus-Trilogie. Nos cahiers : Lëtzebuerger Zäitschrëft fir Kultur 4: 9-27. Luxembourg.
* Deutschsprachige Lyrik in Luxemburg. Juntament amb Joseph Groben i Paul Maas. 285 S. Institut grand-ducal, Section des arts et des lettres. Impr. Saint-Paul, Luxembourg. (2000)
* Unbekannte Munkácsy-Bilder mit Luxemburger Motiven. Nos cahiers : Lëtzebuerger Zäitschrëft fir Kultur 2:43-56. Luxemburg. (2006)
* Le site de Colpach depuis les débuts jusq’à l'avènement des Mayrisch (1917). Galerie : revue culturelle et pédagogique 25, n° 2: 205-228. Differdange. (2007)
* Munkácsy und Luxemburg. Amb pròleg de Jean Ries. 2. überarb. & erw. Aufl. 242 S. éditions saint-paul, Luxemburg. ISBN 978-2-87963-714-3. (2008)

## Referències

* ↑ «Prof. Dr. Joseph Kohnen verstorben» (en alemany). University of Luxembourg, 05-03-2015. [Consulta: 28 maig 2015].

## Enllaços externs

* Biography at the CNL Arxivat 2011-07-23 a Wayback Machine. (en luxemburguès)
# Johannes Zumpe

Johannes Zumpe (14 de juny de 1726, Fürth, enterrat el 5 de desembre de 1790 a Londres) va ser un fabricant de pianos d'origen alemany i deixeble de Gottfried Silbermann. El 1760 va emigrar a Londres (Regne Unit), on va fundar una fàbrica de construcció de pianos que incloïen els mecanismes dissenyats pel seu mestre. Va ser el primer a fabricar un piano rectangular anglès, que introduí al mercat el 1766. Aquests pianos sonaven com els clavecins i incorporaven un amortidor al lateral esquerre de la caixa de ressonància. Va ser el primer a construir pianos de baix cost, pel que va rebre el sobrenom de el pare del piano comercial. Es van construir pianos d'estil Zumpe entre 1760 i 1800.

## Referències

* ↑ Sadie, Stanley (ed). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. Londres: Macmillan, 1980.
* ↑ «Johannes Zumpe» (en anglès). The Metropolitan Museum of Art, Data incorrecta. [Consulta: 1r desembre 2016].
* ↑ Història, repertori i compositors de piano de Jaume Ingram
* ↑ El piano de taula Zumpe & Buntebart del Museu de la Música de Barcelona = El piano de mesa Zumpe & Buntebart del Museu de la Música de Barcelona = The Zumpe & Buntebart square piano of the Museu de la Música de Barcelona. Girona: Documenta Universitaria, [2019]. ISBN 978-84-9984-473-2.

## Enllaços externs

* Johannes Zumpe, piano maker (en anglès)
# Ministeri de Treball, Protecció Social i Benestar de Grècia

El Ministeri de Treball, Protecció Social i Benestar (en grec: Υπουργείο Εργασίας, Κοινωνικής Ασφάλισης και Πρόνοιας) és un departament del govern de Grècia. L'actual ministre de Defensa grec és Yannis Vroutsis del partit polític Nova Democràcia. El ministeri va ser fundat el 1974. La seva seu es troba en Atenes.

## Ministres d'Ocupació i de Protecció Social (2001-2009)

| Nom | Entrada | Sortida | Partit |
| Dimitris Repas | 24 d'octubre de 2001 | 10 de març de 2004 | Moviment Socialista Panhel·lènic |
| Panos Panagiotópulos | 10 de març de 2004 | 15 de febrer de 2006 | Nova Democràcia |
| Savas Tsituridis | 15 de febrer de 2006 | 30 d'abril de 2007 | Nova Democràcia |
| Vasilios Magginas | 30 d'abril de 2007 | 18 de desembre de 2007 | Nova Democràcia |
| Fani Palli-Petralia | 18 de desembre de 2007 | 7 d'octubre de 2009 | Nova Democràcia |

## Ministres de Treball i Protecció Social (2009-2012)

| Nom | Entrada | Sortida | Partit |
| Andreas Loverdos | 7 d'octubre de 2009 | 7 de setembre de 2010 | Moviment Socialista Panhel·lènic |
| Louka Katseli | 7 de setembre de 2010 | 17 de juny de 2011 | Moviment Socialista Panhel·lènic |
| Giorgos Koutroumanis | 17 de juny de 2011 | 17 de maig de 2012 | Moviment Socialista Panhel·lènic |
| Antonis Roupakiotis | 17 de maig de 2012 | 21 de juny de 2012 | |

## Ministres de Treball, Protecció Social i Benestar (des de 2012)

| Nom | Entrada | Sortida | Partit |
| Giannis Vroutsis | 21 de juny de 2012 | Titular | Nova Democràcia |

## Enllaços externs

* Web oficial del Ministeri
# Abu-Firàs al-Hamdaní

Al-Hàrith ibn Abi-l-Alà Saïd ibn Hamdan at-Taghlibí (932 - 968), conegut com a Abu-Firàs al-Hamdaní (àrab: أبو فراس الحمداني, Abū Firās al-Ḥamdānī) fou un poeta àrab, governador hamdànida de Manbidj (948-962) i d'Homs (967-968).
Nadiu probablement d'Iraq, el seu pare Saïd, també poeta, va morir a mans del seu nebot Nàssir-ad-Dawla quan tractava d'ocupar Mossul el 935. La seva mare era una conversa grega (umm wàlad) i es va traslladar després a Alep amb un cosí, Sayf-ad-Dawla que havia ocupat aquesta ciutat el 944. Llavors tenia uns 13 anys i va fer els seus estudis a la ciutat sota la protecció de l'emir, que es va casar amb la seva germana.
El 947/948 fou nomenat governador de Manbij, govern al que després va afegir el d'Haran i va combatre els nizarites de Diyar Mudar i del desert sirià. També va participar en algunes lluites del seu cosí contra els romans d'Orient. en les quals el 951 fou fet presoner però es va poder escapar a Kharsana, saltant a cavall al riu Eufrates. El 962 en les operacions dels romans d'Orient preparatòries del setge d'Alep, fou fet presoner a Manbidj i fou portat a Constantinoble, on va restar fins a l'intercanvi de presoners del 966.
En tornar fou nomenat governador d'Homs i poc després (967) va morir Sayf-ad-Dawla. Llavors es va revoltar contra el seu fill i successor, el seu nebot Sad-ad-Dawla, però fou derrotat i la rebel·lió sufocada el 968. Abu Firas fou fet presoner i va ser mort pel general Karghawayh el 4 d'abril del 968.
Va escriure diversos poemes sobre els hamdànides, però la seva obra principal, escrita a la captivitat de Constantinoble, són els Rumiyyat. El seu diwan fou editat pel gramàtic amic seu Ibn Lhlawayh (+980)

## Bibliografia

* M. Canard, Sayf al-Daula Alger i Paris, 1934; Histoire de la Dynastie des Hamdanides, Alger 1951
# Santos Alcocer Bádenas

Santos Alcocer Bádenas (Saragossa, 8 de novembre de 1907 - Madrid, 19 d'abril de 1987) fou un escriptor, periodista, director i productor de cinema espanyol.

## Biografia

Nascut a Saragossa, la seva família es va establir a Madrid el 1908. Va estudiar a les Escoles Pies de San Antón i es llicencià en dret a la Universitat de Madrid. El 1927 va obtenir una plaça de funcionari a Correus i estudià periodisme a l'escola d' El Debate, cosa que li permetria treballar en la redacció d'aquest diari i posteriorment a l'Agència Logos i al diari Ya fins al 1939.
Durant la guerra civil espanyola va donar suport al bàndol nacional, i en acabar la guerra va escriure sobre les seves experiències al Madrid assetjat. Després de la guerra fou redactor del diari Arriba i de les agències EFE i Cifra. Del 1942 al 1946 fou Secretari de la Junta Superior d'Orientació Cinematogràfica, i de 1949 a 1951 fou director de la productora Paesa Films, amb la que va produir les pel·lícules de Pedro Lazaga La patrulla i Cuerda de presos. El 1955 va fundar la seva pròpia productora, P.C. Santos Alcocer, i el 1956 debutà com a director amb La novia de Juan Lucero, protagonitzada per la cantant Juanita Reina i el rellonejador Ángel Peralta. En total va dirigir sis llargmetratges i un curtmetratge fins 1970, tots ells d'escassa acceptació popular i qualitat minsa. Del 1968 al 1970 va estar vinculat a Televisió Espanyola com a realitzador del programa Teleclub.

## Llibres

* La Quinta Columna, Madrid, G. del Toro, 1937
* Y Madrid dejó de reír. Andanzas de un periodista por la zona roja, Madrid, G. del Toro, 1974
* Fusilado en las tapias del cementerio, Madrid, G. del Toro, 1975.

## Filmografia com a director

* La novia de Juan Lucero (1958)
* Puente de coplas (1961)
* Pachín almirante (1961)
* Las últimas horas (1965)
* El enigma del ataúd (1967)
* El cordero (curtmetratge, 1969)
* El coleccionista de cadáveres (1970)

## Referències

* ↑ Santos Alcocer Badenas, periodista y director cinematográfico, El País, 20 d'abril de 1987
* ↑ «Santos Alcocer Bádenas». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ Santos Alcocer Bádenas al web de la RAH
# San Leandro

San Leandro és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2010 tenia 83.183 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, San Leandro tenia 79.452 habitants, 30.642 habitatges, i 19.825 famílies. La densitat de població era de 2.336,4 habitants/km².
Dels 30.642 habitatges en un 28,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,1% hi vivien parelles casades, en un 12,7% dones solteres, i en un 35,3% no eren unitats familiars. En el 28,5% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,57 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,19.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,2% tenia menys de 18 anys, un 7,8% entre 18 i 24, un 32% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 16% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.081 $ i la renda mediana per família de 60.266$. Els homes tenien una renda mediana de 41.157 $ mentre que les dones 33.486 $. La renda per capita de la població era de 23.895 $. Entorn del 4,5% de les famílies i el 6,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Vegeu també

* JanSport

## Notes

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- San Leandro». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- San Leandro». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Còdexs Madrid I-II

Els còdexs Madrid I-II (I - Ms 8937 i II - Ms 8936), són uns manuscrits de Leonardo da Vinci que van ser trobats als arxius de la Biblioteca Nacional de Madrid el 1964. Els còdexs van arribar a Espanya de la mà Pompeo Leoni, escultor de la cort de Felip II. Després de diferents canvis de propietari, van ser transferits a la Biblioteca de l'Escorial, passant finalment a la Biblioteca Reial, en la que van romandre extraviats durant 150 anys.
Són dos volums que contenen 197 pàgines, estan enquadernats en cuir vermell, i tracten sobre mecànica, estàtica, geometria i construcció de fortificacions.
Estan escrits en un italià dialectal de concordances incorrectes. En els còdexs s'inclou una relació de llibres que Da Vinci va utilitzar en l'època que els escrivia: hi ha una llista de 116 llibres, entre els quals hi figuren per exemple algunes gramàtiques llatines bàsiques.
Els manuscrits són de gran importància en l'obra de Leonardo, ja que contenen prop del 15% de les notes de Leonardo que hi ha referenciades avui dia, però també són importants per la qualitat i rellevància dels temes que s'hi recullen, ja que representen un dels tractats d'enginyeria més importants de la seva època.

## Història

En morir Leonardo da Vinci, van passar al seu amic Francesco Melzi. Uns cinquanta anys més tard Pompeo Leoni, escultor al servei de Felip II, els va adquirir al seu fill Orazio i els va portar a Espanya. En morir Leoni el 1608 els manuscrits van passar a les mans de Juan d'Espina, un amic de Francisco de Quevedo y Villegas, segons murmuracions de l'època: "...un cavaller que viu tot sol a una mansió de Madrid i els seus servidors són autòmats de fusta...".
El príncep de Gal·les (Carles), en la seva visita a Madrid de 1623, es va interessar pels manuscrits, i Espina va sortir del compromís regalant-los al Rei. Els còdexs van arribar a la Biblioteca Reial el 1712, on per diversos motius van romandre perduts fins al 1964, segons Martín Abad "pel tràfec del trasllat de la biblioteca règia per quatre seus diferents, per una fatal confusió de signatura i per l'aura de Da Vinci, que va encegar a molts per poder adossar la seva fama a la del geni ".

## Edicions

* Codex Madrid I (Ms. 8937) i Codex Madrid II (Ms. 8936) Emissió mundial, especial per a bibliòfils i especialistes, limitada a 2990 exemplars, signada i certificada notarialment
* Codex Madrid I (Ms. 8937) "Tractat d'estàtica i mecànica"
192 folis (384 p.); Format interior: 215 x 145 mm.
* Codex Madrid II (Ms. 8936) "Tractat de fortificació, estàtica i geometria"
158 folis (316 p.); Format interior: 210 x 145

## Vegeu també

* Còdex Matritensis.
* Manuscrit il·luminat.

## Referències

* ↑ Julián Martín Abad; responsable de Manuscrits de la Biblioteca Nacional. Códices Madrid I y II. El País, 2009 [Consulta: 8 febrer 2012].

## Llocs externs

Els còdex Madrid consultables en línia http://leonardo.bne.es/index.html#

## Bibliografia

* BNE
* Vanguardia
* Teresa Mezquita Mesa; Biblioteca nacional (Espagne).. Ministerio de Cultura. Manuscritos de Leonardo da Vinci en la Biblioteca Nacional, 1989.
# Pseudechidna brummeri

Pseudechidna brummeri és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes que habita des de l'oest de l'Índic fins a Samoa i les illes Ryukyu. Els mascles poden assolir els 103 cm de longitud total.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Lieske, E. i R. Myers, 1994. Collins Pocket Guide. Coral reef fishes. Indo-Pacific & Caribbean including the Red Sea. Harper Collins Publishers, 400 p.

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P. i J. Cech.: Fishes: An Introduction to Ichthyology, 4a edició, Upper Saddle River, Nova Jersey, Estats Units: Prentice-Hall (2000).
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Potassicpargasita

La potassic-pargasita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup del nom arrel pargasita. Rep el nom per la seva relació amb la pargasita.

## Característiques

La potassic-pargasita és un silicat de fórmula química {K}{Ca₂}{Mg₄Al}(Al₂Si₆O$_{22}$)(OH)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 6 i 6,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «09.DE - Inosilicats amb 2 cadenes dobles periòdiques, Si₄O$_{11}$; clinoamfíbols» juntament amb els següents minerals: antofil·lita, cummingtonita, clinoholmquistita, grunerita, manganocummingtonita, manganogrunerita, permanganogrunerita, ferrofluoropedrizita, ferrifluoroleakeïta, actinolita, ferritschermakita, ferroactinolita, ferrohornblenda, ferrotschermakita, joesmithita, magnesiohornblenda, tremolita, tschermakita, cannilloïta, fluorcannil·loïta, parvomanganotremolita, fluorotremolita, potassicfluoropargasita, edenita, ferroedenita, ferrokaersutita, ferropargasita, hastingsita, kaersutita, magnesiohastingsita, pargasita, sadanagaïta, fluoroedenita, potassicferroferrisadanagaïta, potassicsadanagaïta, potassicferrosadanagaïta, magnesiofluorohastingsita, potassicfluorohastingsita, potassicclorohastingsita, fluoropargasita, parvomanganoedenita, potassiccloropargasita, potassicferrocloroedenita, potassicmagnesiohastingsita, potassicferropargasita, cromiopargasita, ferro-taramita, barroisita, ferroferribarroisita, ferroferriwinchita, ferribarroisita, ferroferritaramita, ferroferricatoforita, ferrobarroisita, ferrorichterita, ferrowinchita, ferrokatophorita, ferritaramita, magnesiotaramita, richterita, winchita, taramita, fluororichterita, katophorita, potassicfluororichterita, potassicrichterita, ferrighoseïta, ferriwinchita, fluorotaramita, arfvedsonita, eckermannita, ferroeckermannita, ferroglaucòfan, glaucòfan, potassicmanganileakeïta, manganoarfvedsonita, ferrileakeïta, magnesioriebeckita, magnesioarfvedsonita, nyboïta, riebeckita, manganomanganiungarettiïta, ferroferrinyboïta, clinoferroferriholmquistita, ferrinyboïta, ferroferrileakeïta, ferroferrifluoroleakeïta, sodicferriclinoferroholmquistita, magnesiofluoroarfvedsonita, ferripedrizita, potassicferrileakeïta, fluoronyboïta, manganidellaventuraïta, fluoropedrizita, potassicarfvedsonita, ferriobertiïta, potassicmagnesiofluoroarfvedsonita, ferroferripedrizita, potassicmagnesioarfvedsonita, pedrizita, ferropedrizita, fluoroleakeïta i ferroferriobertiïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Simonby, a la localitat de Pargas, a la regió de Finlàndia Pròpia (Finlàndia). També ha estat descrita a Espanya, Rússia, el Kazakhstan, els Estats Units i el Canadà.

## Referències

* ↑ «Potassic-pargasite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 desembre 2019].
# John Penn (1741–1788)

John Penn (1741–1788) va ser un dels signants de la Declaració d'Independència dels Estats Units i dels Articles de Confederació com a representant de Carolina del Nord.

## Vida

Penn va néixer prop de Port-Royal al comtat de Caroline, Virginia, únic fill de Moses Penn i Catherine [Taylor] Penn. Va anar a l'escola pública durant dos anys, ja que el seu pare no considerava important l'educació. Als 18 anys, després de la mort del seu pare, Penn va fer d'aprenent d'advocat amb el seu oncle, Edmund Pendleton. Va començar a exercir l'advocacia a Virgínia l'any 1762. El 1774, Penn es va traslladar a Williamsborough, Carolina del Nord, on va exercir com a advocat.

### Relacions

El 28 de juliol de 1763, Penn va casar amb Susannah Lyne. La parella va tenir dos fills. La seva filla, Lucy, es va casar amb John Taylor of Caroline, un dirigent polític de Virgínia.

## Carrera política

Penn va ser escollit per al Congrés Provincial de Carolina del Nord i nomenat per aquest òrgan al Congrés Continental el 1775, càrrec que va ocupar fins al 1780. Durant la signatura de la Declaració d'Independència l'any, va formar part de la delegació de Carolina del Nord que incloïa a Joseph Hewes i William Hooper. L'any 1777 Penn va ser un dels signants dels Articles de la Confederació de l'estat. Penn també va servir al Consell de Guerra fins al 1780, quan es va retirar un cop més a exercir el dret. Va exercir com a recaptador d'impostos de Carolina del Nord el 1784. Quan Penn va morir el1788, va ser enterrat a la seva finca a prop de l'illa Creek, al comtat de Granville. Penn va ser reenterrat a Guilford Courthouse National Military Park l'any 1894, al costat del seu compatriota delegat del Congrés, Hooper.

## Llegat

El vaixell naval USS John Penn portà el seu nom.
Un marcador de la carretera històrica honrant Penn va ser el primer construït per l'Estat de Carolina del Nord (10 de gener de 1936)

## Referències

* ↑ Goodrich, Rev.
* ↑ DSDI 1776
* ↑ «USS John Penn (AP-51/APA-23), Dictionary of American Naval Fighting Ships, Office of the Chief of Naval Operations, Naval History Division, Washington». Arxivat de l'original el 2007-08-08. [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ «North Carolina Highway Historical Marker Program». Arxivat de l'original el 2016-03-07. [Consulta: 5 novembre 2015].
# Ministeri de Treball

«Ministeri de Treball» té aquests significats:
* Ministeri de Treball, Migracions i Seguretat Social, departament ministerial del govern d'Espanya
* Ministeri de Treball, Protecció Social i Benestar de Grècia, departament del govern de Grècia