OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fórmula de Jacobi

En càlcul matricial, la fórmula de Jacobi expressa la derivada del determinant d'una matriu (quadrada) A en funció de la seva matriu adjunta i de la seva derivadaː
    ${\frac {d}{dt}}\det A(t)=\operatorname {tr} \left(\operatorname {adj} (A(t))\,{\frac {dA(t)}{dt}}\right)~$,
on tr(X) és la traça de la matriu X.
Com a cas especial,
    ${\partial \det(A) \over \partial A_{ij}}=\operatorname {adj} ^{\rm {T}}(A)_{ij}.$
De forma equivalent, si dA representa el diferencial d'A, la fórmula general és
    $d\det(A)=\operatorname {tr} (\operatorname {adj} (A)\,dA).$
La següent relació útil connecta la traça amb el determinant de l'exponencial de la matriu associada:
    $\det e^{tB}=e^{\operatorname {tr} \left(tB\right)}$
La fórmula rep el seu nom del matemàtic Carl Gustav Jacob Jacobi.

## Aplicacions

Diverses formes de la fórmula són subjacents a l'algoritme Faddeev–LeVerrier per a calcular el polinomi característic, i té aplicacions explícites en el teorema de Cayley–Hamilton. Per exemple, a partir de l'equació següent:
    ${\frac {d}{dt}}\det A(t)=\det A(t)\ \operatorname {tr} \left(A(t)^{-1}\,{\frac {d}{dt}}A(t)\right)$,
i utilitzant $A(t)=tI-B$, obtenim:
    ${\frac {d}{dt}}\det(tI-B)=\det(tI-B)\operatorname {tr} [(tI-B)^{-1}]=\operatorname {tr} [\operatorname {adj} (tI-B)]$,
on adj denota el matriu adjunta.

## Referències

* ↑ Magnus & Neudecker (1999, pàg. 149–150), Part Three, Section 8.3
# Asnar

«Asnar» té aquests significats:

## Vegeu també

* Aznar
# Selinum

Selinum és un gènere de plantes dins la família de les apiàcies. Conté unes 16 espècies distribuïdes a les regions temperades del reialme holàrtic. Un dels sinònims, nom antic, del julivert és Selinum petroselinum

## Algunes espècies

* Selinum carvifolia (L.) L. - Cambridge Milk-parsley
* Selinum tenuifolium Wall. ex C.B. Clarke
* Selinum pyrenaeum - Selí pirinenc, única espècie d'aquest gènere que es troba als Països Catalans

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països catalans
* Biolib
* Plants Database
# Hug V del Maine

Hug V del Maine va ser el comte del Maine del 1069 al 1072, succeït per Elies I del Maine.

## Vida

Era el fill d'Albert Azzo i de Gersendis, una germana d'Hug IV del Maine. El 1070, els ciutadans de Le Mans i alguns dels barons de la ciutat es van rebel·lar contra el control normand. Després d'assegurar la frontera meridional de Normandia i d'expulsar-ne els normands, van invitar el jove Hug V a governar-los com a comte del Maine. Aviat es van adonar, però, que era incapaç de governar el Maine i van començar a rebutjar-lo. Orderic Vitalis va dir d'ell que «era, vertaderament, un imbècil, un covard i un mandrós, i totalment inadequat per sostenir les regnes del govern en un nivell tan alt». Després de governar el comtat durant un temps breu, el seu cosí Elies I va convèncer Hug perquè li vengués el comtat, i ell hi va accedir el 1072.

## Família

El 1077 Hug es va casar amb Gersent, amant de Godofred de Mayenne, filla de Robert Guiscard, però poc després va repudiar-la, i Urbà II va excomunicar-lo i finalment va morir sense descendència.
| Precedit per: Robert II | Comte del Maine 1069 - 1131 | Succeït per: Elies I |

## Referències

* 1 2 Detlev Schwennicke, Europäische Stammtafeln: Stammtafeln zur Geschichte der Europäischen Staaten, Neue Folge, Band III Teilband 4 (Verlag von J. A. Stargardt, Marburgo, Alemania, 1989), Tafel 692
* ↑ Ordericus Vitalis, The Ecclesiastical History of England and Normandy, trad. Thomas Forester, Volumen II (Henry G. Bohn, Londres, 1854), pp. 481-2
* 1 2 Ordericus Vitalis, The Ecclesiastical History of England and Normandy, trad. Thomas Forester, Volumen II (Henry G. Bohn, Londres, 1854), p 482
* ↑ Ordericus Vitalis, The Ecclesiastical History of England and Normandy, trad. Thomas Forester, Volumen II (Henry G. Bohn, Londres, 1854), p 483
# Open GDF Suez 2012

El Torneig de París 2012, també conegut com a Open GDF Suez 2012, és un esdeveniment de tennis femení sobre pista dura que pertany als Premier tournaments de la WTA. La 20a edició del torneig es va celebrar entre el 4 i el 12 de febrer de 2012 al Stade Pierre de Coubertin de París, França.
La tennista alemanya Angelique Kerber va guanyar el primer títol individual de la seva carrera.

## Quadre individual femení

| 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final | Final |
| 1 | M. Xaràpova | 6 | 6 | |
| | C. Scheepers | 3 | 1 | | 1 | M. Xaràpova | 4 | 4 | |
| | M. Niculescu | 3 | 6 | 3 | 9 | A. Kerber | 6 | 6 | |
| 9 | A. Kerber | 6 | 4 | 6 | | | | | | 9 | A. Kerber | 6² | 6 | 6 |
| | Y. Wickmayer | 6 | 7 | | | | | | | | Y. Wickmayer | 7 | 3 | 4 |
| | C. McHale | 2 | 5 | | | Y. Wickmayer | 6 | 6$^3$ | 6 | | | | | |
| Q | M. Barthel | 6 | 6 | | Q | M. Barthel | 4 | 7 | 3 | | | | | |
| WC | P. Parmentier | 3 | 0 | | | | | | | | | | | | 9 | A. Kerber | 7 | 5 | 6 |
| 6 | J. Görges | 6 | 6 | | | | | | | | | | | | 2 | M. Bartoli | 6$^3$ | 7 | 3 |
| | P. Cetkovská | 1 | 4 | | 6 | J. Görges | 6 | 5 | 1 | | | | | |
| | K. Zakopalová | 6 | 6 | | | K. Zakopalová | 3 | 7 | 6 | | | | | |
| | T. Pironkova | 0 | 3 | | | | | | | | K. Zakopalová | 6$^3$ | 0 | |
| 7 | R. Vinci | 6 | 1 | 6 | | | | | | 2 | M. Bartoli | 7 | 6 | |
| Q | B. Mattek-Sands | 3 | 6 | 3 | 7 | R. Vinci | 6 | 4 | 6² | | | | | |
| | P. Martić | 5 | 1 | | 2 | M. Bartoli | 4 | 6 | 7 |
| 2 | M. Bartoli | 7 | 6 | | | | | | |

## Quadre doble femení

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | Liezel Huber Lisa Raymond | 6 | 6 | |
| | Alberta Brianti Alizé Cornet | 3 | 2 | | 1 | Liezel Huber Lisa Raymond | w/o | |
| 4 | Monica Niculescu Alicja Rosolska | 6 | 6 | | 4 | Monica Niculescu Alicja Rosolska | | |
| | Lucie Šafářová Klára Zakopalová | 2 | 2 | | | | | | 1 | Liezel Huber Lisa Raymond | 7 | 6 |
| | Anna-Lena Grönefeld Petra Martić | 6 | 6 | | | | | | | Anna-Lena Grönefeld Petra Martić | 6$^4$ | 1 |
| | Liudmila Kitxenok Nadia Kitxenok | 4 | 2 | | | Anna-Lena Grönefeld Petra Martić | 7 | 6 |
| WC | Julie Coin Pauline Parmentier | 6 | 5 | [7] | | Jill Craybas B. Záhlavová-Strýcová | 6$^7$ | 3 |
| | Jill Craybas B. Záhlavová-Strýcová | 2 | 7 | [10] | | | | |

## Enllaços externs

* Quadre individual femení PDF
* Quadre doble femení PDF
París :
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014 :
Sony Ericsson WTA Tour 2012
< 2011
2013 > :
WTA Tour Championships, Istanbul  · WTA Tournament of Champions, Sofia :
# Frederik Ernest Fesca

Frederik Ernest Fesca (Magdeburg, 1789 – Karlsruhe, 1826) fou un violinista i compositor alemany. Als quatre anys ja tocava el piano d'oïda, als nou començà estudiar el violí amb Lohse, primer violí del teatre de Magdeburg, i als onze donà un concert en aquella ciutat. Després estudià l'harmonia amb Zaccharia i el contrapunt amb Pitterlin, passant més tard a Leipzig, a Oldenburg, on serví en la capella del duc, i, finalment, a la capella i òpera de Cassel. El 1814 es traslladà a Viena, on fou nomenat primer violinista del gran duc de Baden, i un any Després director dels seus concerts. Llur estil era elegant, airós i ple d'atractiu. Va escriure: Quartets; Quintets; Simfonies; Cançons; Salms; Popurris; una òpera, Oluar & Leila; obertures; etc. El seu fill, Alexander Ernest Fesca també fou músic i compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, tom núm., 23, pàg. 1113
# Barranc de la Creu (Hortoneda)

El barranc de la Creu és un barranc del terme de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme d'Hortoneda de la Conca.
S'origina a poca distància al sud-oest del Coll de la Creu, a la Fonteta de Perauba, des d'on davalla cap al nord-oest, però decantant-se cada cop més cap a ponent, passant pel nord de Senllí. Quan arriba a l'altura de la Roca de Seguers, al nord del poble d'Hortoneda, s'integra en el barranc de Llabro, al lloc on aquest barranc s'anomena llau de Catxí.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació
# Selinsgrove

Selinsgrove és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 5.383 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Selinsgrove tenia 5.383 habitants, 1.767 habitatges, i 987 famílies. La densitat de població era de 1.076,9 habitants/km².
Dels 1.767 habitatges en un 23,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,5% hi vivien parelles casades, en un 12,3% dones solteres, i en un 44,1% no eren unitats familiars. En el 34,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,18 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,75.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 14,6% tenia menys de 18 anys, un 34,9% entre 18 i 24, un 18,7% entre 25 i 44, un 15% de 45 a 60 i un 16,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 26 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 74,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.034$ i la renda mediana per família de 42.500$. Els homes tenien una renda mediana de 29.679$ mentre que les dones 22.115$. La renda per capita de la població era de 13.401$. Entorn del 7,8% de les famílies i el 16,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Selinsgrove». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Selinsgrove». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Cesàrea

* No s'ha de confondre amb Cesària.
Cesàrea fou l'esposa de Carudo, matrimoni de la fi del segle v i començaments del VI de qui se'n fa referència en una làpida sepulcral (avui desapareguda) trobada a Llafranc, al Baix Empordà.
Cesàrea i Carudo donen nom a dos carrers que discorren paral·lels a Llafranc des del passeig de Cípsela. Aquesta ubicació no és triada a l'atzar; ja que es tracta d'un matrimoni que figura en la làpida sepulcral paleocristiana trobada a Llafranc a final del segle xix. Es tracta, doncs, dels noms de persona més antics del terme de Palafrugell.
La làpida, de marbre blanc, era trencada en tres trossos i mancaven alguns fragments. La va adquirir Josep Pella i Forgas, qui la va donar a conèixer, tot i que avui es troba desapareguda.
L'historiador Xavier Rocas Gutiérrez fa la traducció següent del text en llatí:
| « | A Carudo, el seu òptim espòs, que en la pau de Crist descansa, erigí Cesàrea aquest monument. En aquest túmul de platja ignota, vessant llàgrimes Cesàrea guarda les restes mortals del seu espòs Carudo. Aquí va anar raure. Vellesa cansada, atzarós viatge, pietós anhel de veure Déu, el feren partir d'aquesta vida. D'aquí s'absenta. Els grans camps del pur èter, elevadíssims, com a rei l'acullen. Perquè pugui jo veure un dia el paradís, la meva llum, la meva guia has de ser tu. Recorda't de la teva fidel esposa. | » |
| — Xavier Rocas Gutiérrez |||
L'estudi d'aquest text indica que, a la fi del segle V o a començament del VI, Carudo i Cesàrea viatjaven per mar (probablement des de França, desterrats per motius religiosos) quan Carudo va morir i el van enterrar a Llafranc, on la seva vídua li va voler deixar un últim i sentit missatge.

## Referències

* ↑ «Carrer de Cesàrea». Arxiu Municipal de Palafrugell.
* ↑ Saurí i Ros, Maria Concepció «Carudo i Cesàrea». Nou Palafrugell, 124, 1998, p. 17.
# Hug VI de Lusignan

Hug VI, dit el Dimoni (c. 1039/1043 – c. 1103/1110), fou senyor de Lusignan i comte de La Marca (com a Hug I). Era fill d'Hug V de Lusignan i d'Almodis de La Marca. Participà en la croada del 1101.

## Biografia

Segons diu al Chronicon sancti Maxentii Pictavensis, Hug tenia un germà bessó, anomenat Jordà. També diu el cronicó que quan Hug era encara un nen, abans de l'any 1044, el matrimoni dels seus pares fou annulat per motius de consanguinitat i la seva mare, Almodis, es tornà a casar l'any 1045, amb Ponç comte de Tolosa, que era vidu. La seva mare, fou després repudiada i es tornà a casar el 1053 amb Ramon Berenguer I el Vell, comte de Barcelona.
Heretà del seu pare el senyoriu de Lusignan, quan morí el 1060 en batalla contra Guillem VIII d'Aquitània, que li volia prendre les terres. Amplià els seus dominis amb les terres del monestir de Sant Maixent. Ha signat dos documents el 10 de març del 1069 reconeix el vassallatge del monestir i en renuncia a la violència. Això és degut al fet que, malgrat la seva pietat, Hug estigué força temps en conflicte amb els monjos de Sant Maixent. En nombroses ocasions les disputes esdevingueren tan violentes que el duc d'Aquitània, els bisbes de Poitiers i Saintes, i el papa Pasqual II van haver d'intervenir. D'aquests conflictes li vingué el sobrenom de «el dimoni».
El 1086 l'exèrcit de Castella havia estat destruït en la batalla amb els almoràvits. El germanastre d'Hug, Berenguer Ramon II, comte de Barcelona també estava amenaçat pels almoràvits. Hug VI i un altre germà uterí, Ramon IV de Tolosa anaren a donar suport militar el 1087 al comte de Barcelona.
Hug abraçà la creu per anar a defensar Terra Santa en la crida per la Primera Croada, però no marxà fins a la sortida de l'expedició de reforç del 1101, com a part de l'exèrcit comandat per Guillem IX d'Aquitània. Segons Albert d'Aquisgrà passà la Pasqua a Jerusalem. Morí en la batalla per la defensa de Ramla el 1102.

## Matrimoni i descendència

Es casà vers el 1065 amb Hildegarda de Borgonya o Hidegarda de Thouars, filla del vescomte Eimeric IV de Thouars. Tingué un fill i dues filles:
* Hug VII de Lusignan, dit El Bru (1065- † 1151)
* Iolanda (1080 -† 1134)
* Melisenda (1100- † ?)

## Referències

* ↑ Marchegaly i Mabille, 1885, p. 401.
* ↑ Marchegall i Mabille, 1885, p. 401-402.
* ↑ Richard, 1886, p. 156.
* ↑ Monsabert, 1936, p. 248-250.
* ↑ Albert d'Aquisgrà, Historia Hierosolymitanae expeditionis, llibre I
* ↑ Marchegaly i Mabille, 1885, p. 404.
* ↑ Monsabert, 1936, p. 294-296.
* ↑ Monsabert, 1936, p. 242.
* ↑ «Poitou Central». Foundation for Medieval Lands.

## Bibliografia

* Marchegay, Paul; Mabille, Emille. Chroniques des églises d'Anjou, 1885.
* Monsabert, P. Chartes de l'abbaye de Nouaillé de 678 à 1200. Société des Archives historiques du Poitou, 1936.
* Richard, Alfred. Chartes et documents pour servir à l'histoire de l'abbaye de Saint-Maixent. 1. Société des archives historiques du Poitou, 1886.
# Ciutat imperial lliure

En el Sacre Imperi Romanogermànic, una ciutat imperial lliure (en alemany: freie Reichsstadt, plural Reichsstädte) era una ciutat autònoma governada formalment per l'emperador (a diferència de la majoria de ciutats en l'imperi, que pertanyien a un estat sobirà del Sacre Imperi i eren governades per prínceps (Fürsten), ducs o prínceps-bisbes). Les ciutats lliures gaudien d'un règim polític i jurídic propi i tenien representació pròpia en la dieta imperial del Sacre Imperi Romanogermànic.

## Ciutats imperials i ciutats lliures

Per a ser precisos, és necessari distingir entre les ciutats imperials (Reichsstädte) i les ciutats lliures (freie Städte). Les primeres assolien la seva independència, generalment, de les gracioses concessions de l'emperador o del seu governant territorial de torn. Normalment, com a premi als seus ciutadans per favors realitzats. Les últimes havien pertangut a territoris seculars de l'Església i van ser governades primer per un príncep-bisbe, però van guanyar la seva independència durant l'alta edat mitjana. Les ciutats lliures, (entre parèntesis, l'any de la seva independència), van ser: Basilea (1000), Worms (1074), Magúncia (1244, revocada en 1462), Ratisbona (1245), Estrasburg (1272), Espira (1294) i Colònia (1475).
Encara que els estatuts legals en variaven cas per cas, una ciutat lliure tenia originalment més drets i privilegis que una ciutat imperial: per exemple, les ciutats lliures havien de donar suport a l'emperador solament durant les croades i podien organitzar la protecció de la seva pròpia ciutat, mentre que les ciutats imperials també havien de pagar impostos a l'emperador i proveir tropes per a les seves campanyes militars. Amb el temps, les diferències se'n van igualar cada vegada més, de manera que les ciutats lliures i les imperials van ser conegudes col·lectivament en la dieta imperial com a ciutats imperials lliures. Més enllà d'això, el que diferenciava unes ciutats d'altres era el seu desenvolupament econòmic: les ciutats riques com Lübeck o Augsburg, per exemple, van ser enclavaments genuïnament autònoms dins del Sacre Imperi Romanogermànic, que declaraven guerres, negociaven la pau, i controlaven el comerç sense permetre interferències de l'exterior.
Durant la baixa edat mitjana, moltes ciutats lliures van formar aliances (Städtebünde) de socors mutu i econòmiques. La més notable fou la lliga Hanseàtica, en què alguns dels seus membres mai van arribar a ser ciutats lliures i es van unir a la lliga amb el permís dels seus governants territorials. Una altra aliança notòria va ser la lliga de la Decàpolis constituïda a Alsàcia, al segle xiv, per deu ciutats lliures: Mülhausen, Colmar, Münster, Turckheim, Kaysersberg, Schlettstadt, Oberehnheim, Rosheim, Hagenau i Weissemburg, aquesta darrera substituïda per Landau al segle xvi.
# Fort Thüngen

Fort Thüngen és una fortificació històrica de la Ciutat de Luxemburg. Està situada al Parc Dräi Eechelen, al barri de Kirchberg, al nord-est de la ciutat. També es coneix col·loquialment com les Tres Glans (luxemburguès: Dräi Eechelen, francès: Trois Glands, alemany: Drei Eicheln) en referència a les glans situades a la punta de les tres torres.
La major part de la fortalesa original va ser enderrocada després del Tractat de Londres de 1867, el qual va establir l'enderroc de nombroses fortificacions de la Ciutat de Luxemburg. Només en van quedar les tres torres i els fonaments de la resta del fort. Durant la dècada dels 1990, es va reconstruir completament, en paral·lel amb el desenvolupament de la zona per a la construcció del Mudam, el museu d'art modern de Luxemburg. Després de ser plenament restaurat, l'edifici es va reobrir el 2012 amb el nom de Museu de les Tres Glans (Musée Dräi Eechelen).

## Referències

* 1 2 «Fort Thüngen» (en francès). Service des sites et monuments nationaux. Arxivat de l'original el 27 d’octubre 2014. [Consulta: 27 octubre 2014].
# Barranc de la Rovira (Bages)

El Barranc de la Rovira és un torrent afluent per la dreta de la Riera de Coaner, al Bages.

## Municipis per on passa

El curs del Barranc de la Rovira transcorre íntegrament pel terme municipal de Sant Mateu de Bages.

## Xarxa hidrogràfica

La xarxa hidrogràfica del Barranc de la Rovira està constituïda per 2 cursos fluvials: el barranc pròpiament dit i un afluent per l'esquerra d'un recorregut de 491 m. La longitud total de la xarxa és, per tant, de 1.484 m.

### Distribució municipal

El conjunt de la seva xarxa hidrogràfica transcorre íntegrament pel terme municipal de Sant Mateu de Bages.

### Territori PEIN

Tota la conca del torrent forma part del PEIN de la Serra de Castelltallat.

## Enllaços externs

   * Taula amb les dades detallades de la xarxa d'aquest curs fluvial full de càlcul

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, però sí a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC (escales 1:10.000 i 1:5.000).
# Serra de Coscoll

La Serra de Coscoll és una serra situada al municipi de Camarasa a la comarca de la Noguera, amb una elevació màxima de 487 metres. És un contrafort a ponent de la Muntanya de Sant Mamet.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Cerro del Cubilete

El Cerro del Cubilete és una muntanya en el municipi de Silao, en l'estat de Guanajuato. Al seu cim es troba el monumental Crist de la Muntanya, construït en els anys de 1940, però un monument anterior data de la dècada de 1920. En 1928 el monument va ser bombardejat i dinamitat per ordres de Plutarc Elías Calles.

## Ubicació

Situat al centre geogràfic de Mèxic, a 20 quilòmetres de Silao. Té una altura de 2579 metres sobre el nivell del mar.

## Referències

* ↑ «Cristo Rey del Cubilete en Silao, Guanajuato (Crist Rei del Gobelet a Silao, Guanajuato)» (en castellà). Mexico Desconocido. [Consulta: 20 juliol 2016].
* ↑ Puente Lutteroth, Maria. Movimiento Cristero: una pluralidad desconocida (en castellà).
* ↑ Meyer, Jean. La cristiada 1- La guerra de los cristeros (en castellà). Mexic: Siglo XXI, 1994. ISBN 9682319048.
# Selinunt (Lacònia)

Selinunt (grec antic: Σελινοῦς) era una ciutat del nord de Lacònia, esmentada per Pausànies, que la situa a uns 20 estadis de Gerontres. Sembla que Pausànies no va visitar aquest lloc, perquè les distàncies no són correctes. Podria ser la moderna Kosmas, on s'han trobat algunes tombes.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1508. ISBN 9788441224223.
* ↑ Smith, William (ed.). «Selinus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 gener 2021].
# Hièrocles d'Hil·larima

Hièrocles d'Hil·larima, en llatí Hierocles, en grec antic Ἱεροκλῆς, fou un filòsof grec que segons Esteve de Bizanci era atleta de jove, nascut a Hyllarima a Cària.
Podria ser el filòsof estoic del que parla Aulus Gel·li. Vossius diu que aquest Hièrocles va ser l'autor d'una obra anomenada Oeconomicus, preservada parcialment per Estobeu. Suides l'anomena alexandrí, però segurament perquè havia estudiat a Alexandria.
Se l'ha identificat amb diversos personatges del mateix nom. Va viure probablement al segle i.

## Referències

* ↑ 3.Hierocles a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 452-453