OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kamisori Hanzō

Kamisori Hanzō (かみそり半蔵 - Hanzo the Razor en anglès) és un personatge de ficció que ix a la trilogia japonesa de films jidaigeki del mateix nom. L'estrela de cinema Shintaro Katsu (ben conegut pel seu paper en Zatoichi) és el protagonista. Produí la pel·lícula amb la seua pròpia productora Katsu Productions. Les actrius d'acompanyament diferixen en cada pel·lícula; inclogueren a Yukiji Asaoka fent del paper d'Omino en Hanzo the Razor: Sword of Justice.

## Referències

* ↑ «Hanzo the Razor: Who’s got the gold? Acabamos la saga | Katanas y colegialas» (en anglès americà), 01-06-2018. [Consulta: 4 setembre 2024].
# Ceba sang de bou

La varietat de ceba sang de bou és una varietat de la família de les liliàices de l'espècie de la ceba, Allium cepa L. És una ceba de mida petita, aplanada. La pell i la carn tenen un color violeta fosc característic. De gust picant. Amb un bulb aplanat més ample que alt. La relació alçada-diàmetre és de 0,59 de mitjana. El seu diàmetre màxim és al punt mitjà i la forma del bulb és el·líptica transversal. No és per a guardar, ja que no té una bona conservació, però si que és molt rústica en el seu cultiu. Està inclosa en el Catàleg de les varietats locals d'interès agrari de Catalunya amb el número d'inscripció CAT008VL. Es tenen referències del seu cultiu al Maresme, però també hi ha agricultors a Osona que la cultiven, ja que al tenir un clima més plujós els dona (en secà) fruits més grans i menys picants.

## Característiques agronòmiques

És una varietat molt apta per al seu cultiu en secà. Es caracteritza per ser precoç i de cicle curt. Es sembra al setembre i es cullen els bulbs al juny.

## Referències

* ↑ «Ceba sang de bou». Esporus: Centre de conservació de la biodiversitat Cultivada.. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 18 agost 2015].
* ↑ «Fitxa descriptiva de la varietat. Catàleg de varietats locals d'interès agrari de Catalunya». Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2015. [Consulta: 18 agost 2015].
# Font de la Teula

La font de la Teula és una font natural situada al municipi de Santa Maria de Martorelles. La font es troba a la vall del torrent de la font Sunyera del Parc de la Serralada Litoral, i és així anomenada perquè antigament hi havia una teula per recollir l'aigua que s'escolava de la roca i feia de broc.

## Entorn

Es troba en una petita esplanada enmig del bosc i al capdamunt d'una torrentera. Tot l'entorn de la font i el corriol d'accés és ple d'avellaners plantats per la família que habitava una casa a prop, a tocar de la Bassasa, per bé que també hi ha alzina, heura i roure, i a la paret de la font hi creix falzia, una falguera que només creix en parets on raja aigua. La densitat vegetal i el recolliment d'aquest indret la fa una de les més gratificants de visitar del Parc de la Serralada Litoral.

## Descripció

No hi ha una construcció pròpiament dita que canalitzi la font, sinó que es tracta d'un petit muret d'on en surt un broc, originàriament una teula. Aquest element fou substituït per un broc de ferro en forma de teula. L'aigua brolla d'una paret de granit gairebé llisa, coberta de falguera de pou i molsa de tosca, i cau en un petit bassal rodó practicat a la pedra. Normalment, es veu regalimar aigua per tots els racons de la paret. En una escletxa de la roca, damunt del broc, hi ha una petita imatge de la Mare de Déu. Encara que hi ha un rètol d'aigua no potable, la gent de la contrada en beu sense problemes.

## Curiositats

Hom diu que, antigament, quan els llenyataires havien de treballar a prop de la font, demanaven a llurs mullers doble tupí de menjar per a dinar. El motiu era que aquesta aigua és molt lleugera i fa vindre gana.

## Accés

És ubicada a Santa Maria de Martorelles: des del sud del poblat de Castellruf i situats al pal indicador a sota del turó, cal prendre la pista que baixa en direcció oest cap a Santa Maria de Martorelles. A 30 m surt un corriol a l'esquerra, que comença a davallar i més endavant es torna planer. En aquest tram planer hi ha un punt on s'entrecreuen diversos camins. Cal prendre el primer de tots, a l'esquerra i en pujada, que al cap d'uns 80 metres condueix a la font.

## Referències

* 1 2 3 Candela, Adolf; Sánchez, Antoni; Soriano, Quixol. Les fonts martorellenques, 2011, p. 22.
* 1 2 3 4 5 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 114-115.
* 1 2 3 Passejades mensuals per parlar en català (català)

## Enllaços externs

* Martorelles fa la setena Caminada per les Fonts Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (català)
# Vladimirs Babičevs

Vladimirs Babičevs (Riga, 22 d'abril de 1968) és un exfutbolista letó que actualment fa d'entrenador de la selecció letona de futbol Sub-19.
Babičevs va ser internacional amb Letònia, amb la qual va disputar 51 partits.

## Palmarès

Selecció
* Copa Bàltica de futbol (1993)
Equip
* Lliga letona (7):
   * 1993–1999
* Copa letona (3):
   * 1995, 1997, 1998
Individual
* Millor davanter de la lliga letona (1):
   * 1994
* Millor migcampista de la lliga letona (1):
   * 1997
* Màxim golejador de la Virsliga (1):
   * 1993

## Enllaços externs

* Vladimirs Babičevs a National-Football-Teams.com (anglès)
# Llista de medallistes olímpics de voleibol platja

Aquesta és una llista dels medallistes olímpics de voleibol platja:

## Medallistes
### Categoria masculina

| Edició | Or | Argent | Bronze |
| 1996 Atlanta | Estats UnitsKarch Kiraly Kent Steffes | Estats UnitsMichael Dodd Mike Whitmarsh | CanadàJohn Child Mark Heese |
| 2000 Sydney | Estats UnitsDain Blanton Eric Fonoimoana | BrasilZé Marco de Melo Ricardo Santos | AlemanyaAxel Hager Jörg Ahmann |
| 2004 Atenes | BrasilRicardo Santos Emanuel Rego | EspanyaJavier Bosma Pablo Herrera | SuïssaStefan Kobel Patrick Heuscher |
| 2008 Pequín | Estats UnitsTodd Rogers Phil Dalhausser | BrasilMarcio Araujo Fabio Luiz Magalhães | BrasilRicardo Santos Emanuel Rego |
| 2012 Londres | AlemanyaJulius Brink Jonas Reckermann | BrasilAlison Cerutti Emanuel Rego | LetòniaMārtiņš Pļaviņš Jānis Šmēdiņš |
| 2016 Rio | BrasilAlison Cerutti Bruno Oscar Schmidt | ItàliaDaniele Lupo Paolo Nicolai | Països BaixosAlexander Brouwer Robert Meeuwsen |

### Categoria femenina

| Edició | Or | Argent | Bronze |
| 1996 Atlanta | BrasilJackie Silva Sandra Pires | BrasilMonica Rodrigues Adriana Samuel | AustràliaNatalie Cook Kerri Pottharst |
| 2000 Sydney | AustràliaNatalie Cook Kerri Pottharst | BrasilAdriana Behar Shelda Bede | BrasilAdriana Samuel Sandra Pires |
| 2004 Atenes | Estats UnitsKerri Walsh Misty May | BrasilShelda Bede Adriana Behar | Estats UnitsHolly McPeak Elaine Youngs |
| 2008 Pequín | Estats UnitsKerri Walsh Misty May | R.P. de la XinaTian Jia Wang Jie | R.P. de la XinaXue Chen Zhang Xi |
| 2012 Londres | Estats UnitsMisty May-Treanor Kerri Walsh Jennings | Estats UnitsJennifer Kessy April Ross | BrasilJuliana Felisberta Larissa França |
| 2016 Rio | AlemanyaLaura Ludwig Kira Walkenhorst | BrasilÁgatha Bednarczuk Bárbara Seixas | Estats UnitsApril Ross Kerri Walsh Jennings |

## Vegeu també

* Voleibol platja als Jocs Olímpics
# Jeberos

Els jeberos són una ètnia originària d'Amèrica del Sud que habiten una zona reduïda de l'amazònia peruana corresponent als rius Aipena i Rumiyacu. Ells mateixos s'autodenominen shiwilu i parlen el jebero, una de les llengües cahuapanes. Segons el cens del 2017 sumaven 2.753 individus.

## Història

Durant el segle XVII els jéberos o shiwilus es trobaven dispersos entre els rius Marañón, Shillay, Paranapura i Huallaga. Cap a 1638 es van posar sota protecció dels jesuïtas, fundant una reducció denominada Neta Concepción de Xéberos.
Cap a 1643 els jéberos van fugir de la reducció i després d'un any, un grup va tornar a ser portat a Concepción. Posterior a això es van fundar tres annexos de la missió, fins a 1656, any en què es va deslligar una epidèmia que va reduir notablement la població. Després en 1690, són reagrupats en la missió anomenada Concepció de Maria.
A partir de l'època republicana aquesta ètnia ha perdut progressivament el seu idioma, no obstant això a partir dels anys 1970 han evidenciat una fase de reconstrucció de la seva identitat, constituint la federació indígena jébera.

## Bibliografia

* INEI. Perú: I Censo de Comunidades Indígenas de la Amazonía (información preliminar). Lima: Dirección Nacional de Estadísticas Regionales y Locales, 1993.

## Referències

* 1 2 https://web.archive.org/web/20110925042406/http://www.siamazonia.org.pe/Archivos/Publicaciones/Amazonia/Atlas/cap2/fra_cap2.htm
* ↑ SHIWILU al web de la BDPI
# Pickles (gos)

Pickles va ser un cèlebre gos anglès que va trobar en un matoll del sud de Londres el trofeu de la Copa Mundial de Futbol de 1966, que havia estat misteriosament robat abans del començament del certamen.
Com a recompensa, se li va permetre llepar els plats després del banquet inaugural. El seu propietari va recollir un premi de 6000 £ (basat en l'augment dels ingressos mitjans, això seria al voltant de 169.000 £ el 2009). El lladre mai va ser atrapat. La sospita de la participació es va unir breument al gos i el seu amo.
Lamentablement, Pickles va morir temps després, el 1967, escanyat amb el seu propi collaret, mentre perseguia un gat. Una versió televisiva de la història va ser produïda el 2006, per la cadena anglesa ITV, anomenada Pickles, el gos que va guanyar la Copa del Món.

## Referències

* ↑ «The Canine Sherlock Holmes». A: The world's strangest mysteries. Nova York: Gallery Books, 1987, p. 545. ISBN 0-8317-9678-2.
* ↑ Fleckney, Paul «How Pickles the dog dug up the accursed World Cup». This Is Local London, 10-06-2006 [Consulta: 2 febrer 2007].
* ↑ Pickles: The Dog Who Won the World Cup (2006) (TV), IMDB
# Kamiokita

La kamiokita és un mineral de la classe dels òxids que pertany i dona nom al grup de la kamiokita. Rep el seu nom per la seva localitat tipus, la mina Kamioka, a la regió de Chubu, al Japó.

## Característiques

La kamiokita és un òxid de fórmula química Fe₂Mo₃O₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1975. Cristal·litza en el sistema hexagonal. És un mineral isostructural amb l'iseïta, de la qual és el seu anàleg amb ferro, juntament amb la majindeïta. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kamiokita pertany a «04.CB: Òxids amb proporció metall:oxigen = 2:3, 3:5, i similars, amb cations de mida mitja» juntament amb els següents minerals: brizziïta, corindó, ecandrewsita, eskolaïta, geikielita, hematites, ilmenita, karelianita, melanostibita, pirofanita, akimotoïta, auroantimonita, romanita, tistarita, avicennita, bixbyita, armalcolita, pseudobrookita, mongshanita, zincohögbomita-2N2S, zincohögbomita-2N6S, magnesiohögbomita-6N6S, magnesiohögbomita-2N3S, magnesiohögbomita-2N2S, ferrohögbomita-6N12S, pseudorútil, kleberita, berdesinskiita, oxivanita, olkhonskita, schreyerita, nolanita, rinmanita, iseïta, majindeïta, claudetita, estibioclaudetita, arsenolita, senarmontita, valentinita, bismita, esferobismoïta, sil·lenita, kyzylkumita i tietaiyangita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1975 al dipòsit de Tochibora de la mina Kamioka, a la ciutat d'Hida, prefectura de Gifu (Chubu, Japó). També ha estat descrita a l'estat de Michigan (Estats Units), a l'estat de Chihuahua (Mèxic) i a la Regió d'Ústí nad Labem (República Txeca).

## Referències

* ↑ «Kamiokite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 9 abril 2017].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges
# Casa Francesc Granés

La Casa Francesc Granés és una obra noucentista de Cardedeu (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge entre mitgeres amb dues plantes i golfes. La coberta és a dues vessants. Té un sòcol de pedra molt alt, fins a la porta. La façana és simètrica llevat de la porta d'accés per la qual perd simetria. Té tres tipus diferents d'obertures, segons la planta. A la planta baixa, obertures de llinda plana amb cimaci. Al primer pis hi ha una finestra d'arc escarser amb llinda de maó i una cornisa, també de maó que travessa la façana. Les golfes són finestres apaïsades d'arc escarser i llinda de maó. Entre elles i a cada costat hi ha elements verticals acabats en una motllura que sosté el gran ràfec de la casa.

## Història

L'octubre de 1908 es va demanar el permís per a edificar aquesta casa. Francesc Granes va encarregar el projecte a M. J. Raspall perquè necessitava una casa per al majordom que tenien a l'Alqueria Cloelia, que li havia regalat la seva dona feia quatre anys.
La casa es construí al llarg dels anys 1909-1910, d'acord amb el croquis del projecte original, i no ha sofert gairebé cap modificació. Posteriorment va pertànyer a la família Comas. Es conserva en molt bon estat.

## Referències

* 1 2 3 «Casa al carrer Sant Miquel, 7». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].
# Font de la Teula (Olot)

La Font de la Teula és una font d'Olot (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Està situada entre les masies de la Teuleria i el Mir, amagada entre la vegetació, al costat d'una torrentera, la font és una caseta d'obra de fàbrica arremolinada sense àmbit d'estada. Els camps que hi ha entre una i altra casa són travessats per un rec que recull les aigües d'aquesta zona.
El nom de la font li ve pel fet que el raig comptava amb una teula com a suport de sortida, modificada en l'arranjament.

## Referències

* 1 2 «Font de la Teula». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Walter Brom

Walter Henryk Brom (Chorzów, 14 de gener de 1921 - Chorzów, 18 de juny de 1968) fou un futbolista polonès de la dècada de 1940.
Durant la seva carrera defensà els colors del Ruch Chorzów. Fou internacional amb la selecció de Polònia, amb la qual disputà el Mundial de 1938.

## Referències

* 1 2 Perfil a eu-football.info
# Josep Anton Viader i Payrachs

Josep Anton Viader i Payrachs (Santa Coloma de Farners (La Selva), 1756 - Ripoll (Ripollès), 1816), fou un metge gironí.
El 1780 va rebre el grau de doctor en medicina per la Universitat de Cervera. Va exercir, entre altres càrrecs, els de protomèdic del corregiment de Girona i Figueres, el 1801; director dels hospitals d'aquella ciutat durant els setges de 1808 i 1809, i president de la Junta de Sanitat i Inspector d'epidèmies del departament de l'Alta Catalunya, durant la dominació francesa. Juntament amb el doctor Nieto Samaniego va visitar el general Mariano Álvarez de Castro el 9 de desembre del 1809, i tots dos van declarar que l'estat de salut del defensor de Girona era incompatible amb el comandament i van disposar que fos viaticat.
Viader era membre de la Reial Acadèmia Medico-Practica de Barcelona, en la que va llegir unes Reflexiones sobre la hidrofòbia (1802). A més, publicà les obres següents:
* Discurso médico-legal de la información del feto por el alma desde su concepción y administración de su bautismo (1785);
* Reflexiones sobre las enfermedades que afligen las Tropas del Real Ejercito del Rosellón (1794);
* La Facultad de Medicina vindicada (1803);
* Disertatio medico-legalis supra contrahentes, phiside habilitandi modum ad matrimoni voliditatem, i Memoria sobre las enfermedades que han afligido a los moradores y guarnición de esta plaza de Gerona y demás pueblos de su departamento desde junio de 1808 hasta últimos de Febrero de 1810, dedicada al mariscal Augereau.
Viader es distingí com afrancesat, i després de la evacuació de la plaça de Girona pels francesos el març de 1814, fou detingut i sumariat. Se li segrestaren els seus bens i fou desterrat a Ripoll, d'on és la seva esposa i on mor dos anys més tard.
El seu fill gran, Salvador, fou pensionat en la Facultat de Medicina de Montpeller, en la que va llegir una tesi titulada De l'influence des climats sur l'homme (Montpeller, 1814).

## Bibliografia

* Carles Rahola i Llorens, La dominació napoleònica à Girona (Barcelona, 1922) i La ciutat de Girona (Barcelona, 1929).
# Pickering (Ontario)

Pickering (88.721 habitants) és una ciutat situada al sud d'Ontario (Canadà) immediatament a l'est de Toronto, i és part de la regió de Durham. Va ser establerta principalment per colonitzadors britànics ètnics, començant en els anys 1770. La majoria del seu creixement ha vingut des del final de Segona Guerra Mundial, quan va començar a rebre immigrants de tot el món.

## Referències

* ↑ "Pickering, City Ontario (Census Subdivision)".
# Kaimbé

Els kaimbé són un poble indígena originari del nord-est del Brasil a l'estat de Bahia, a l'àrea indígena de Massacará i a localitats de Muriti i Tocas, Soares, Cipó, Caimbé, Monte Alegre, Sipituba, Bambo Bambo, junt als límits del municipi d'Euclides da Cunha des del 1639. També hi ha famílies kaimbé a Guarulhos, que viuen a la Aldeia Multiétnica Filhos Dessa Terra, juntament amb altres grups ètnics, al Jardim dos Cardozo, a la regió de Cabuçú a Guarulhos SP. No hi ha registres de la llengua que parlaven, però sembla que era una de les llengües karirí. Actualment parlen portuguès i el 2014 sumaven 1.029 individus.

## Referències

* ↑ Kaimbé a pib.socioambiental
Pobles indígenes del Brasil :
Pobles indígenes de la Regió Nord :
Pobles indígenes de la Regió Nord-est :
Pobles indígenes de la Regió Centre-Oest :
Pobles indígenes de les regions Sud i Sud-est :
Articles relacionats :
# Casa Francesc Marimon

La Casa Francesc Marimon és una obra noucentista de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de tipus ciutat-jardí, habitatge familiar de l'arquitecte M.J. Raspall i Mayol, 1924, tocant a l'antiga muralla medieval, amb una part mitgera i tres façanes que donen al carrer i als corredossos. Té una planta baixa i dos pisos amb finestres de llinda curvilínia, coberta de teula a tres vessants. Cornisa llisa en successius paral·lelepípedes.
L'interior continua amb l'estructura dels antics masos del Vallès, cada planta té un cos central funció de saló i distribuïa les habitacions als laterals. En origen no disposava de lavabo sinó d'una comuna situada sota l'escala d'accés a la planta i una cambra de bany amb pica i banyera. Les parets originàriament eren folrades de seda.
A la planta baixa, hi ha una solució de porxo en angle amb columna exempta i balconades a la primera planta.

## Història

Edifici construït al nucli antic, aquest de fort caràcter medieval. Malgrat això, per la seva estructura i condició, pertany al mateix tipus d'edificis fets a l'eixample a la segona meitat del XIX i començaments del XX: estructura unifamiliar, d'una planta a tres com a màxim.

## Referències

* ↑ Ajuntament de Granollers. Patrimoni Històric Arquitectònic. catàleg general. Granollers: Ajuntament de Granollers, 1985, p. 19.
* 1 2 3 «Casa Francesc Marimon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Pla especial de protecció del patrimoni arquitectònic i arqueològic de Granollers - Pàgina 249, Casa Francesc Marimon
# Fumet

El fumet de peix, o simplement fumet, és un tipus de brou de peix incolor i de sabor suau que es fa amb peixos de roca, als que se li sol afegir una ceba i una branca d'api o una fulla de llorer o, de vegades, farigola. Se sol utilitzar els caps i despulles de peixos, d'entre els quals el rap per al fumet, és molt preuat, i pot tenir a més crancs petits "de fer paella". El fumet és una sopa per si mateixa, que es pot menjar amb una mica de pasta, arròs o les dues coses (típicament fideus gruixuts, amb l'arròs) però també serveix de base per a fer altres plats i especialment arrossos, com la paella, l'arròs a banda, etc. Es diferencia del suquet de peix en què aquest té més verdures, i en particular conté tomàquet que ja li dona un aspecte completament diferent, amb el seu color rogenc, i que sol tenir trossos de peix a dins, entre altres coses. Tots dos són molt típics i tradicionals a la cuina catalana.
Per a fer un bon fumet cal posar les despulles de peix, el cap de rap, i si es vol els crancs o els peixos sencers, en una olla amb l'aigua encara freda i la ceba tallada a trossos grans. Feu-lo bullir a foc lent durant uns vint minuts, retirant l'escuma que es formi a la superfície (són impureses), coleu-lo i feu-lo bullir uns minuts més.

## Enllaços externs

* Fumet de peix a Receptes.cat
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
Viccionari
# Lixhausen

Lixhausen (en alsacià Líxhüse) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 260 habitants.
Forma part del cantó de Bouxwiller, del districte de Saverne i de la Comunitat de comunes del Pays de la Zorn.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 225 | 240 | 262 | 238 | 246 | 260 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Pierre-Paul Jung | |
# Joan Casanovas i Romaguera

Joan Casanovas i Romaguera (Arenys de Mar, 19 d'octubre de 1947 - Ordis, 4 de febrer de 2021) fou un pintor, dissenyador, ceramista, escultor i activista cultural català.
Inicià la seva trajectòria artística a nou anys al seu Arenys de Mar natal com a deixeble de l'escultor Joan Barrera amb qui aprengué a dibuixar al carbó. Més endavant, la seva família es va traslladar a Manresa i a Girona el 1964.
A Girona treballà a la Papelería Española fent els dibuixos per als segells de goma i després fent rètols, plaques de carrers i cartells lluminosos.
El 1976 fou un dels impulsors de l'Assemblea Democràtica d’Artistes de Girona (ADAG) amb Isidre Vicens, Enric Marquès, Maria Crehuet, Bep Marquès, Lluís Carreras, Enric Ansesa i Jaume Faixò.
Més endavant, amb la seva companya Maria Crehuet s'establiren a Ordis, a l'Alt Empordà, fent ceràmica i organitzant exposicions i cursets, tot i que no aconseguiren el seu objectiu de viure de l'art, motiu pel qual començà a treballar al Gabinet d'Imatge i Disseny de l'Ajuntament de Girona on participà en el disseny i imatge del Museu d’Història de Girona i en altres projectes de la ciutat. Fou l'autor de l’«eslògan Girona m’enamora» i del logotip«Gi». També és autor dels logotips del Museu d'Història, del Teatre Municipal, de l'Auditori de Girona o del Pavelló de Fontajau, entre d'altres. A Ordis va continuar organitzant-hi activitats com homenatges a Picasso o un festival de música.
Era aficionat a la muntanya i havia coronat molts cims del Pirineu amb Salvador Martí i Pere Franch.
Va morir el 4 de febrer del 2021 a la seva casa d'Ordis.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Lanao, Pau «Mor l’artista i dissenyador Joan Casanovas». El Punt Avui, 05-02-2021.
* ↑ Guillament i Lloveras, Jaume. «La discreció lluminosa de Joan Casanovas». Emporda.info, 05-02-2021.
* 1 2 Puig, Oriol. «Mor l'artista i dissenyador Joan Casanovas». Diari de Girona, 05-02-2021.
* ↑ «Joan Casanovas, el renovador de la imatge de Girona». Diari de Girona, 20-02-2021. [Consulta: 21 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Catàleg de l'exposició Flaneur de Joan Casanovas
* El «flâneur» i els colors
* Joan Casanovas, el flâneur irreductible