OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Grammy al millor àlbum de reggae

El premi Grammy al millor àlbum de reggae és un guardó presentat en els Premis Grammy, una cerimònia que va ser establida en el 1958 i en el seus orígens s'anomenava Premis Gramòfon, per als artistes de gravació que han realitzat àlbums vocals i/o instrumentals que continguin almenys, el 51% del temps de nova creació en els gèneres del reggae, dancehall i/o ska.
El premi es va iniciar en el 1985, any en què se l'anomenava: Grammy a la millor gravació de reggae. En l'any 1992, el nom del premi es va canviar per l'actual: Grammy al millor àlbum de reggae i a partir de l'any 2002, el premi sovint es presenta als enginyers, mescladors i/o productors a més dels artistes musicals.

## Guardonats
### Dècada del 2020

| Edició | Imatge | Guanyador(s)/ Guanyadora(es) | Obra | Nominat(s)/ Nominada(es) | Ref |
| 62a | | Koffee | Rapture | Julian Marley – As I Am Sly & Robbie & the Roots Radics – The Final Battle: Sly & Robbie vs. Roots Radics Steel Pulse – Mass Manipulation Third World – More Work to Be Done | |

## Referències

* ↑ «52nd OEP Category Description Guide» (en anglès). Arxivat de l'original el 2009-10-27. [Consulta: 20 juliol 2020].
* ↑ «Koffee Wins Grammy for Best Reggae Album», 26-01-2020. [Consulta: 20 juliol 2020].
# Klaas Bruinsma

Klaas Bruinsma (Easterein, 1 de febrer de 1931 - Drachten, 29 d'octubre de 2018) fou un traductor frisó (varietat occidental) de diverses obres històriques a partir del neerlandès, del castellà i del grec, entre altres llengües.
Traduí les obres Karel ende Elegast i Beatrijs. El 1993 li fou atorgat el Premi Obe Postma per les seues traduccions del grec de les tragèdies de Sòfocles. El 2005 va obtenir aquest premi per segona vegada gràcies a la seua traducció de les Geòrgiques de Virgili i també per les seues traduccions de l'Ilíada i de l'Odissea d'Homer. El 2007 rebé el premi Zilveren Anjer (Clavell d'argent) per la seua producció.
Fins a la seua jubilació, el 1986, Bruinsma va exercir com a professor a d'anglès i d'història a l'Ichthus College a Drachten.

## Referències

* ↑ «Vermaard vertaler Klaas Bruinsma overleden (Ha mort el famós traductor Klaas Bruinsma)» (en neerlandès). Drachtster Courant [Drachtster Courant], 30-10-2018 [Consulta: 2 novembre 2018].
* ↑ de Vries, Sietse «In memoriam dichter en oersetter Klaas Bruinsma: In serieuze taal kin net sûnder eigen Homêros (in memoriam poeta i traductor Klaas Bruisma: una llengua seriosa no pot sensa el seu propi Homer)». Leeuwarder Courant, 31 oktober 2018, pàg. Frisó.

## Enllaços externs

* Biografia i bibliografia completa: «Bruinsma, Klaas». Syrkwi, Friske Literatuerside. Tresoar. [Consulta: 5 novembre 2019].
* «Informació sobre Bruinsma» (en frisó i neerlandès). Tresoar.
# Piabucus

Piabucus és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Piabucus caudomaculatus (Vari, 1977)
* Piabucus dentatus (Koelreuter, 1763)
* Piabucus melanostoma (Holmberg, 1891)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Vari, R. P. 1977. Notes on the characoid subfamily Iguanodectinae, with a description of a new species. Am. Mus. Novit. Núm. 2612: 1-6.
* ↑ Koelreuter, I. T. 1763. Piscium rariorum e Museo Petropolitano exceptorum descriptiones. Novi Commentarii Academiae Scientiarum Imperialis Petropolitanae v. 8 (1760-1761): 404-430, 1 pl.
* ↑ Holmberg, E. L. 1891. Sobre algunos peces nuevos ó poco conocidos de la República Argentina. Revista Argentina de Historia Natural (Buenos Aires) v. 1: 180-193.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Cronicó dels Usatges

El Cronicó dels Cronicó dels Usatges és un cronicó de la sèrie de Cronicons Barcinonenses, escrits en la seva majoria en llatí, i que començaren a ser redactats entre el 1149 i el 1153 a l'empara de les gestes militars de Ramon Berenguer IV de Barcelona, Príncep d'Aragó i Comte de Barcelona. Aquest fou redactat aproximadament el 1239, i narra els fets des de la caiguda de Barcelona a les mans d'Almansur l'any 985, fins al 1239.

## Bibliografia

* «Cronicó dels Usatges». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Cronicons Barcinonenses
# Oswaldo Ramírez

Oswaldo Ramírez (28 de març de 1947) és un futbolista peruà.
Va formar part de l'equip peruà a la Copa del Món de 1970.

## Referències

* ↑ «Primera División Peruana: Top Scorer». Arxivat de l'original el 2009-10-27. [Consulta: 10 febrer 2009].
* ↑ Copa Libertadores topscorers a rsssf
* ↑ Copa de Campeones y Subcampeones CONCACAF 1975
# El fill de l'italià

El fill de l'italià és una novel·la de l'escriptor català Rafael Nadal i Farreras publicada el 2019. Fou guardonada amb el Premi de les lletres catalanes Ramon Llull el 2019.

## Argument

El protagonista Mateu creix en una família pobre de Caldes de Malavella. No trigarà en descobrir que el seu pare podria ser un foraster italià que va fer una estada al poble com a conseqüència de l'enfonsament del cuirassat Roma a la Segona Guerra Mundial. Per aquest motiu Mateu viatjarà a la ciutat de Gènova.

## Referències

* ↑ «Rafel Nadal, premio Ramon Llull con ‘El fill de l’italià’» (en castellà). La Vanguardia. Arxivat de l'original el 21 de juliol 2019. [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ «La solvència de Rafel Nadal, reconeguda amb el Llull». Diari ARA. [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ Vallejo Ripoll, Antoni. «Rafel Nadal presenta ‘El fill de l’italià’ a Menorca». Apunt Menorca, 05-06-2019. Arxivat de l'original el 2021-04-13. [Consulta: 23 abril 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa del llibre a Grup 62.
* Crítica blog de llibreria Serret.
# (254) Augusta

(254) Augusta és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 31 de març de 1886 per Johann Palisa des de l'observatori de Viena, Àustria.
Està nomenat així en honor de l'esposa de l'astrònom austríac Carl Ludwig von Littrow (1811-1877).

## Característiques orbitals

Augusta forma part de la família d'asteroides de Flora.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides del (201) al (300)
* Cossos menors del Sistema Solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 17 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició. Springer, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ Hirayama, Kiyotsugu «Families of Asteroids» (en anglès). Japanese Journal of Astronomy and Geophysics, 1, 1922, pàg. 55-94 [Consulta: 1r agost 2015].

## Enllaços externs

* «(254) Augusta» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 5 juny 2015].
# Antoni Ferrer i Pi

Antoni Ferrer i Pi (Vilanova i la Geltrú, 1 d'octubre de 1910 - Vilanova i la Geltrú, 8 de gener de 2001) fou un polític i advocat català. La seva família era emparentada amb els grups de catòlics conservadors i espanyolistes vilanovins; el seu pare fou regidor durant el regnat d'Alfons XIII i el seu germà fou el cap a Vilanova d'Acció Popular. Estudià dret a la Universitat de Barcelona, on fou alumne del futur ministre franquista Blas Pérez González i milità al grup d'ultradreta Acción Ciudadana. Durant la guerra civil espanyola es va incorporar a la Falange Española y de las JONS.
Després de la guerra fou nomenat secretari local de FET-JONS (1939), jutge municipal (1942), delegat governatiu a Vilanova (1945), procurador a les Corts Franquistes (1952-55), director del diari local del Movimiento Nacional Villanueva y la Geltrú, diputat provincial (1949-1967) i vicepresident de la Diputació de Barcelona (1958-1969). Endemés fou alcalde de Vilanova de 1946 a 1969.
Dins de Vilanova aconseguí formar un consens franquista on hi cabessin tots els partidaris del règim amb independència del seu origen polític i fomentà el villanovismo com a opció localista substitutòria del catalanisme, per tal d'aplegar tots els grups. Va aconseguir la promesa del Consell de Ministres de la construcció del port el 1949 i consolidà una posició sòlida que el convertí en un dels alcaldes franquistes a Catalunya que més aguantà en el càrrec. Quan el seu poder va començà a decaure va dimitir i nomenà el seu successor.

## Referències

* ↑ «Antoni Ferrer i Pi». Comissió per a la Memòria Històrica de l'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú. [Consulta: 19 gener 2021].
* ↑ «Antoni Ferrer i Pi | enciclopèdia.cat». [Consulta: 19 gener 2022].
* ↑ «Antonio Ferrer Pi, Alcalde de Vilanova i la Geltrú (1946-1969)». [Consulta: 19 gener 2022].

## Bibliografia

* Ràfols, Josep Maria. Sis alcaldes de Vilanova i la Geltrú : la casa de la vila de 1946-1997. [S.l.]: El Cep i la Nansa, 1997. ISBN 84-85960-14-9.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Manuel Navarro Carreras | Alcalde de Vilanova i la Geltrú 1946 - 1969 | Succeït per: Miquel Benavent i Seguí |
# Galitsin

Galitsin - Галицын (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora esquerra del riu Protoka. És a 27 km al nord de Slàviansk-na-Kubani i a 90 al nord-oest de Krasnodar
Pertanyen a aquest khútor el poble de Pogorelovo i els khútors de Bélikov i Krasnoarmeiski Gorodok.

## Composició

* Pogorelovo - Погорелово (rus) - és un poble del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba al delta del riu Kuban. És a 26 km al nord de Slàviansk-na-Kubani i a 93 al nord-oest de Krasnodar. Pertany al khútor de Galitsin.
* Bélikov - Беликов (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba al delta del riu Kuban. És a 29 km al nord-oest de Slàviansk-na-Kubani i a 95 al nord-oest de Krasnodar. Pertany al khútor de Galitsin.
* Krasnoarmeiski Gorodok - Красноармейский Городок (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora esquerra del riu Protoka. És a 30 km al nord-oest de Slàviansk-na-Kubani i a 91 al nord-oest de Krasnodar. Pertany al khútor de Galitsin.

## Enllaços externs i referències

* Aquest article conté dades geogràfiques extretes de Google Earth i el mapa de Rússia de Yandex.ru, accessible des d'aquest enllaç.
* Aquest article és una traducció parcial del seu corresponent en l'edició en rus de la Viquipèdia, Галицын (Славянский район Краснодарского края).
* Pàgina web sobre la vila (rus)
* Mapa a vlasenko.net (rus).
* Memorial als caiguts a la Segona Guerra Mundial Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a Panoramio
# Pinquillo

El pinquillo [pincullo, pincollo, pincuyllo, pingullo, pinkayllo, pinkillo, pinkullo] és una flauta que s'estén a tots els Andes, principalment a l'Argentina, Bolívia, Xile, Equador i el Perú. El pinquillo és un aeròfon de bisell amb canal, pot estar fet de canya, os (tíbia) o fusta, i té un so similar a la quena. El pinquillo equatorià sovint té tres forats i el de Xile i Argentina en tenen sis o set. Se sol tocar amb una sola mà i amb l'altra es pot fer acompanyament amb un tamboril o bombo. També el pot acompanyar un altre músic amb el caixó. El pinquillo pot fer des de 30 o 50 centímetres fins a 1 metre i 20 centímetres de llarg (com el de Cusco).
El pinquillo té un gran abast cultural. Als Andes és l'instrument que es toca durant l'època de pluges i per a celebrar les collites. Antigament el pinquillo i la quena eren instruments melòdics i, per tant, tocats per homes. Actualment a Perú el toquen als ritus de fertilitat animal i als carnavals, tant a nivell individual com per grups. A Bolívia hi ha la creença que el pinquillo fet de canya pot atreure la pluja. El pinquillo es mulla amb aigua o alcohol abans de ser tocat, acte associat a la fertilitat.

## Enllaços externs

* El pinkullo, blog de folclore argentí
* Foto d'un pinquillo feta per Fumio Koizumi com a part del Catalog of Musical Instrument Collection del Tokyo Geijutsu Daigaku
* Vídeo d'un constructor de pinquillo

## Vegeu també

* Quena

## Referències

* ↑ Schechter, John M. «Pincullo». The New Grove dictionary of musical instruments, 1984, pàg. 113-114.
* ↑ Baumann, Max. «Music and Worldview of Indian Societies in the Bolivian Andes». A: Kuss, Marlena. Music in Latin America and the Caribbean. Volume One. University Of Texas Press, 2004, p. 300–303. ISBN 978-0-292-70298-1 [Consulta: 25 setembre 2011].
* ↑ Romero, Raul. «Peru». A: Koskoff, Ellen. Garland Encyclopedia of World Music: South America, Mexico, Central America, and the Caribbean. Vol. 3. Taylor & Francis, 2001, p. 466–502. ISBN 978-0-8240-4947-8 [Consulta: 25 setembre 2011].
# Krügerita

La krügerita és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al supergrup de l'arctita.

## Característiques

La krügerita és un fosfat de fórmula química BaCa₆(SiO₄)₂[(P$_{0.5}$S$_{0.5}$)O₄]₂F. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes d’abril de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «08.BN - Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida gran, (OH, etc.):RO₄ = 0,33:1» juntament amb els següents minerals: aradita, magganasita, fluorpiromorfita, fluorsigaiïta, fluoralforsita, alforsita, belovita-(Ce), clorapatita, mimetita-M, johnbaumita-M, fluorapatita, hedifana, hidroxilapatita, johnbaumita, mimetita, morelandita, piromorfita, fluorstrofita, svabita, turneaureïta, vanadinita, belovita-(La), deloneïta, fluorcafita, kuannersuïta-(Ce), hidroxilapatita-M, fosfohedifana, hidroxilpiromorfita, estronadelfita, fluorfosfohedifana, carlgieseckeïta-(Nd), vanackerita, miyahisaïta, pieczkaïta, hidroxilhedifana, pliniusita, parafiniukita, arctita i goryainovita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 6086/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al Complex Hatrurim, a prop del mont Ye'elim, a Israel, sent aquest indret l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Krügerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 juny 2024].
* 1 2 3 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 79». European Journal of Mineralogy, 36, 3, 25-06-2024, pàg. 525–528. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-525-2024 [Consulta: 25 juny 2024].
* ↑ «Strunz-mindat (2024) Classification - With only large cations, (OH, etc.):RO4 = 0.33:1». Mindat. [Consulta: 25 juny 2024].
# Països Txecs

Països Txecs (txec České země) és un terme auxiliar usat per a descriure la combinació de Bohèmia, Moràvia i la Silèsia txeca. Avui dia aquestes tres regions històriques formen part de la República Txeca. Les terres txeques han estat poblades per eslaus des del segle v.
El terme Països Txecs ha estat usat per a descriure coses diferents per gent diferent. Alguns usen el terme per a referir-se a qualsevol territori sota sobirania del rei de Bohèmia (Corona txeca), de manera que podria incloure territoris com Lusàcia i Brandenburg (ara a Alemanya) i gairebé tota Silèsia, que va restar sota domini de Bohèmia durant un temps. La majoria dels texts històrics txecs usen el terme a l'estil medieval. Altres fonts usen el terme per a referir-se només al nucli txec de Bohèmia, Moràvia i la Silèsia Austríaca. Per a molts d'ells, aquesta distinció entre les dues definicions no és necessària, ja que el territori dels Països Txecs es correspon aproximadament a l'actual República Txeca des del segle xviii.

## Noms alternatius

El nom habitual (terme utilitzat oficialment en les llistes txeques) per a la part "txeca" dels Països Txecs (Bohèmia, Moràvia, Silèsia) és "Txèquia" (txec: Česko). Avui també és oficial com a terme abreujat de "República Txeca". El terme Česko és documentat ja el 1777. Česko i els seus equivalents estrangers són també els termes preferits pel ministre txec d'afers estrangers des del 1993. Tanmateix, el terme República Txeca no ha quallat entre els parlants d'altres idiomes. El terme en txec oficialment preferit com a nom del país, Česko, ha trobat temporalment una certa resistència entre els txecs però recentment ha estat més acceptat.
# Cronista oficial de la ciutat de Barcelona

El títol de cronista oficial de la ciutat de Barcelona es concedeix a persones rellevants de la cultura barcelonina, per designació municipal, sempre a títol personal i no per representació, amb caràcter honorífic, vitalici i no remunerat. El títol és atorgat pel ple de l'Ajuntament de Barcelona a persones que s'hagin distingit en la seva activitat professional en qualsevol tipus d'estudis, recerques, publicacions o treballs, o divulgació sobre temes relacionats amb la ciutat de Barcelona.
El primer cronista oficial de la ciutat va ser Víctor Balaguer i Cirera, nomenat el 1852, i el darrer, Joan Olivé i Vagué. Des de la mort d'Andreu-Avel·lí Artís i Tomàs el 2006, no hi ha hagut cap cronista oficial de Barcelona, per bé que el Consistori barceloní proposés el títol a personalitats com Lluís Permanyer i Lladós o Josep Maria Huertas Clavería, que el van rebutjar.

## Llista de Cronistes Oficials de la Ciutat de Barcelona (1852-2006)

| Data de nomenament | Cronista Oficial de la Ciutat | Període com a cronista |
| 1852 | Víctor Balaguer i Cirera | 1853-1901 |
| 1919 | Gabriel Miró i Ferrer | 1919-1922 |
| 1950 | Tomàs Caballé i Clos | 1950-1961 |
| 1952 | Joaquim Maria de Nadal i Ferrer | 1953-1972 |
| 1952 | Ricard Suñé i Álvarez | pòstum |
| 1972 | Andreu-Avel·lí Artís i Tomàs | 1972-2006 |
| 1972 | Josep Tarín Iglesias | 1973-1996 |
| 1973 | Joan Olivé i Vagué | 1973-1980 |

## Referències

* 1 2 Martínez Pauné, Meritxell; Colomé, Sílvia «Una década sin cronista oficial de Barcelona» (en castellà). La Vanguardia, 02-07-2016.
* ↑ «Reglament de concessió dels títols de cronista oficial de la ciutat de Barcelona [1979]». Ajuntament de Barcelona, 16-03-1979.
* ↑ Víctor Balaguer i el seu temps. L'Abadia de Montserrat, 2004. ISBN 978-84-8415-584-3.
* ↑ Fernando Vierna dice. «VI. CRONISTAS OFICIALES DE LAS COMUNIDADES AUTÓNOMAS DE: CANTABRIA. CATALUÑA. EXTREMADURA Y GALICIA (ESPAÑA)» (en castellà). [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ Roig i Llop, Tomàs. El meu viatge per la vida 1939-1975. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2005, p. 214-215. ISBN 978-84-8415-719-9 [Consulta: 19 gener 2020].
* ↑ «Joaquim Maria de Nadal i Ferrer». GEC. [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ Theros, Xavier «Duelos milagrosos» (en castellà). El País [Madrid], 28-08-2012. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Amiguet, Teresa «Sempronio, cronista de pluma y pincel» (en castellà). La Vanguardia, 06-12-2017.
* ↑ «José Tarín Iglesias, periodista» (en castellà). El País [Madrid], 11-09-1996. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Permanyer, Lluís «Els cronistes oficials de Barcelona». Revista de Catalunya, Núm. 280, 2012, pàg. 59-73.
# (5603) Rausudake

(5603) Rausudake és un asteroide que pertany al cinturó exterior d'asteroides descobert el 5 de febrer de 1992 per Kin Endate i el també astrònom Kazurō Watanabe des de l'Observatori de Kitami, a Hokkaido, Japó.
Va ser designat provisionalment com 1992 CE. Va ser anomenat pel Mont Rausu de la serralada de Shiretoko a Hokkaido. Coneguda com el "Shiretoko Fuji", aquesta muntanya de 1.661 metres s'hi troba en la península de Shiretoko que s'endinsa en la mar d'Okhotsk. Rausudake forma part del grup asteroidal d'Hilda.
Rausudake està situat a una distància mitjana del Sol de 3,978 ua, i pot allunyar-se fins a 4,191 ua i acostar-se fins a 3,765 ua. La seva excentricitat és 0,053 i la inclinació orbital 4,374 graus. Empra 2.898,37 dies a completar una òrbita al voltant del Sol.
La magnitud absoluta de Rausudake és 10,7. Té 45,677 km de diàmetre i té una albedo estimada de 0,049.

## Referències

* 1 2 Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 10 novembre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=5603.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ 2003. (5603) Rausudake. In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer, Berlin, Heidelberg. https://doi.org/10.1007/978-3-540-29925-7_5319
* ↑ «(5603) Rausudake» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ «(5603) Rausudake» (en anglès). [Consulta: 24 maig 2021].
# Antonin Perbòsc

Antonin Perbòsc (La Barta, Baix Carcí, Llenguadoc 1861 - Montalban 1944) ha estat un gramàtic i escriptor occità. Pedàgog i bibliotecari, va ser amic de Jean Jaurès i influït pel parnassianisme. Contribuí com a lingüista a la tasca de depuració de la llengua occitana i per a restituir-li la seva grafia clàssica. El 1889 publicà un article a la revista Mount Segur on presentava les tesis d'unificació lingüística. Amb aquesta idea, amb Prospèr Estieu (1860-1939) fundarien el 1904 l'Escòla Occitana, encara que no entraria en funcionament fins al 1919, i fins al 1920 no publicarien el primer esbós de gramàtica occitana unificada, basada en la llengua dels trobadors, però només amb projecció a Tolosa de Llenguadoc i al Llenguadoc. Alhora, s'havien d'enfrontar, per una banda, amb el mistralisme a ultrança dels provençals Pèire Devoluy i Sully-Andrièu Peyre, i amb la gascona Escola Gastó Febus, que tenia idees pròpies sobre la gramàtica.
Com a escriptor, ha escrit poesia, abundosa i serena, amb un llenguatge magnífic, recolzat en la tradició popular. Partint de la temàtica felibrenca, en transforma la ideologia i crea una cosmogonia pròpia. Les seves recerques etnogràfiques li fan adoptar un to familiar que palesa la seva il·lusió davant el món i la vida amb versos d'una riquesa i una plasticitat extraordinàries.

## Referències

* Occitània 1900-1940

## Obres

* Remembransas (1902)
* Lo got occitan (1903)
* Fòc nòu (1904)
* L'arada (1906)
* Guilhem de Toloza (1908)
* Lo libre dels ausèls (1924)
* Psophos (1925),
* Les langues de France à l'école (1926) estudi
* Second libre dels ausèls (1930)
* Fablèls (1936)
* Lo libre del campèstre