OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cranc tuberculat

El cranc tuberculat (Macropipus tuberculatus) és un cranc de platja comestible. És freqüent a les costes de la Mediterrània, i també es troba al nord-est de l'Atlàntic. Viu entre els 20 i 800 metres de fondària, encara que se n'han trobat individus fins als 2.760 metres. A la gastronomia catalana s'usa per a donar gust a diversos plats de peix o amb crustacis, en especial si tenen suc o són cuits a la cassola, alguns exemples són la sopa de peix, el suquet, diversos arrossos, etc.

## Referències

* ↑ Alegre, M.; Lleonart, J.; Veny, J. Espècies pesqueres d'interès comercial: Nomenclatura oficial catalana. Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 1992. ISBN 84-393-2027-2.
* 1 2 «Macropipus tuberculatus, knobby swimcrab». [Consulta: 30 desembre 2019].
# Cranc roquer

El cranc roquer (Pachygrapsus marmoratus) és una espècie de crustaci decàpode braquiürs de la família dels gràpsids. Tot i que les gràpsids són típicament tropicals, per bé que algunes espècies, com el cranc roquer, són pròpies d'aigües temperades com les del Mar Mediterrani.

## Característiques

Té una closca de forma quadrada molt característica, amb els ulls situats en el vèrtexs anteriors. El color és d'un to verdós amb una textura que recorda el marbre.

## Història natural

És un cranc molt comú a les nostres costes, on se'l pot veure sovint corrent per les roques del litoral. Pot aguantar molta estona fora l'aigua tot mantenint la humitat a les seves brànquies. Es mou amb força agilitat.

## Referències

* ↑ «Els eucàrides decàpodes: crancs, gambes i afins | enciclopèdia.cat». [Consulta: 25 setembre 2021].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Pachygrapsus marmoratus (J.C. Fabricius, 1787)». [Consulta: 25 setembre 2021].
* ↑ Història Natural dels Països Catalans. Enciclopèdia Catalana. Vol 9, "Artròpodes I", pp. 358.
# Cranc verd

El cranc verd (Carcinus aestuarii) és una espècie de crustaci decàpode de l'infraordre Brachyura. És comestible i molt freqüent al Mediterrani.

## Característiques

És un cranc de mida grossa (63 mm de llargada i 80 mm d'amplada) amb el cos més o menys hexagonal. Color variable, la part superior normalment és de color verd fosc en els adults mentre la de sota és vermella o groga.

## Hàbitat

És una espècie carnívora, litoral, es troba arreu del Mediterrani i a l'Atlàntic al voltant de les illes Canàries. Resisteix més que altres crancs la contaminació.

## Referències

* ↑ WoRMS - World Register of Marine Species.
* ↑ «Els eucàrides decàpodes: crancs, gambes i afins | enciclopèdia.cat». [Consulta: 3 octubre 2021].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Carcinus aestuarii Nardo, 1847». [Consulta: 3 octubre 2021].
# Cristian Perfumo

Cristian Perfumo (Argentina, 1983),és un escriptor auto-publicat especialitzat en thrillers ambientats a la Patagònia. Va ser finalista del Premi Clarí de Novel·la l'any 2018 i guanyador de Premi Literari Amazon Storyteller el 2017 amb la novel·la El col·leccionista de fletxes.

## Biografia

Criat en Puerto Deseado, a la Patagònia Argentina, ha fixat la seva residència a la ciutat de Barcelona, des de l'any 2006, després de viure molts anys a Austràlia.
Escriptor auto-publicat, s'ha convertit en un dels referents literaris a través de la plataforma d'Amazon. Considera que als auto-publicats no se'ls considera autors de debò.
Les seves novel·les s'han traduït a l'anglès i al francès.
El diari la Nació l'ha esmentat com un dels referents argentins.

## Bibliografia

* Los ladrones de entrevientos
* Rescate gris
* El coleccionista de flechas
* El secreto sumergido
* Donde enterraré a Fabiana Orquera
* Cazador de farsantes
* Los crímenes del glaciar

## Premis

Premi Literari Amazon Storyteller del 2017

## Referències

* ↑ Andrea Rodes. «Cristian Perfumo: “Cuando uno se va de su hogar, se le divide el corazón”», 21-12-2017. [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ Guillermina Carro. «10 libros gratis en Amazon que podrás disfrutar durante un mes», 16-03-2020. [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ Prensa RTVE. «Día del Libro: una semana de historias y autores en RTVE», 16-04-2021. [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ Fernando Díaz de Quijano. «Kindle Direct Publishing, mucho más que un trampolín», 01-07-2021. [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ Andrea Rodés. «Cristian Perfumo o cómo ser un referente literario a través de Amazon», 19-04-2020. [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ Diario16. «Cristian Perfumo: “Todavía hay quien no nos considera autores de verdad”», 06-08-2019. [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ «Los publicistas se reinventan: "Más seguidores no quiere decir más consumidores"», 10-05-2020. [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ «Universos Portátiles». [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ Andrey Zvyagintsev. «Las 100 mejores novelas negras de los últimos años: las mejores novelas policíacas del género», 03-07-2021. [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ El Confidencial. «Amazon quiere llevar a tu pantalla una de las novelas finalistas de su concurso literario», 02-07-2019. [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ Cultura. «El argentino Cristian Perfumo gana el IV Premio Literario Amazon de autores 'indie' en español», 06-11-2017. [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ «Escritor Patagónico ganó el Premio Amazon 2017», 18-11-2017. [Consulta: 3 juliol 2021].

## Enllaços externs

* Web Oficial
# Consol Tura i Soteras

Consol Tura i Soteras (Mataró, 1946) és una directora de càsting i dissenyadora de vestuari catalana. El 1968 es va graduar en disseny industrial i d'interiors a l'Escola Massana, i fins 1971 es dedicà al disseny de roba. Començà a treballar al cinema de la mà de Carles Riart i de Bigas Luna, qui posteriorment seria la seva parella sentimental i de treball. El 1976 va debutar com a dissenyadora de vestuari, de càsting i fins i tot com a actriu a Tatuatge, a Bilbao (1978) i Caniche (1979), les tres primeres pel·lícules de Bigas Luna.
Fou la directora de càsting de les pel·lícules de Bigas Luna, encara que també treballà a Mater amatíssima (1980) de Joan Antoni Salgot. Fou dissenyadora de vestuari a Últimas tardes con Teresa (1983) i Victòria! La gran aventura d'un poble (1984) i a Reborn i Angoixa (1987), però després abandonà el disseny de vestuari per centrar-se en el càsting de Jamón, jamón (1992), Huevos de oro (1993); La teta i la lluna (1994), Son de mar (2001) i Jo sóc la Juani (2006), totes de Bigas Luna. També treballà per altres directors com Antonio Chavarrías (Una ombra al jardí, 1988), Rosa Vergés (Boom boom, 1989), Jaime Camino (El llarg hivern, 1991), Marc Recha (Pau i el seu germà, 2000) o Santiago Zannou (El truco del manco, 2008).
També s'ha encarregat de la direcció de càsting a sèries de televisió com Arnau de Lluís Maria Güell (1993) o La febre d'or de Gonzalo Herralde (1993), pel·lícula i minisèrie amb la que va guanyar un dels premis a millor tècnica als XI Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya. Posteriorment ha treballat a sèries de gran èxit com Polseres vermelles (2011-2013), Merlí (2015-2018) i Merlí: Sapere aude.

## Referències

* ↑ Consol Tura i Soteras al Diccionari del Cinema a Catalunya
* ↑ Consol Tura a catalanfilms.cat
* ↑ "La febre d'or" gana cinco de los premios de la Generalitat, La Vanguardia, 23 de febrer de 1993
# Cáñamo

Cáñamo és una revista mensual en castellà dedicada a la cultura del cànnabis. Es va fundar a Barcelona el 1997, expandint-se el 2005 a Xile, el 2015 a Mèxic i el 2017 a Colòmbia. Té la seu a la llibreria especialitzada en literatura sobre substàncies psicoactives Oniria, al barri barceloní de Gràcia.

## Història

Cáñamo va ser fundada a Barcelona el 1997 per Gaspar Fraga, Jaime Prats i Moisés López, membres de l'Associació Ramon Santos d'Estudi sobre el Cànnabis (ARSEC). El 2004 es va crear Cânhamo a Portugal, tot i que va haver de ser tancada poc després per aplicació de la llei antidrogues. Va tenir un tiratge de sis números.
A les seves publicacions, Cáñamo ofereix un contingut divulgatiu sobre el cànnabis. El seu propòsit és la investigació entorn d'aquesta planta, tant de la seva biologia com de la seva història i la seva relació amb l'humà. Així mateix, es combaten mites sobre el cànnabis en pro de la defensa del dret a la informació i el coneixement, i a la lluita contra la censura. Els seus creadors han assenyalat en múltiples ocasions que «Càñamo mai no ha incitat el consum de cànnabis».

## Referències

* 1 2 Camargo, Gil. «Cáñamo, la primera revista dedicada a la cultura del cannabis». Time Out Ciudad de México. [Consulta: 18 abril 2022].
* ↑ Paz, Federico «Cannabis y educación». Cáñamo, 2015 [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ «'Cáñamo', la icónica revista sobre marihuana, aterrizó por fin en Colombia» (en castellà). Vice. [Consulta: 18 abril 2022].
* ↑ Gonzalo, Jaime. «Los años fumados: una historia oral de ‘Cáñamo’». Cáñamo, 30-07-2017. [Consulta: 18 abril 2022].
* ↑ Martínez, José Luis. «'Cáñamo': SEGOB contra la primera revista cannábica en México» (en castellà). Vice, 26-08-2015. [Consulta: 7 juny 2022].
* ↑ Tramullas, Gemma. «La Contra: Para alucinar leyendo». El Periódico de Catalunya, 22-08-2020. [Consulta: 19 abril 2022].
* 1 2 «Uns geht es um die Normalisierung von Hanf» (en alemany). Hanf Journal, 171, 01-04-2014 [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ Labari, Nuria. «El estupefaciente literario: Gaspar Fraga, director de la revista "Cáñamo"». El Mundo, 04-12-2002. [Consulta: 19 abril 2022].
# Cygnus CRS OA-7

Cygnus CRS OA-7, també coneguda com a Orbital Sciences CRS Flight 7, va ser el vuitè vol de la nau espacial de subministrament no tripulada Cygnus desenvolupada per Orbital ATK, i el setè vol a l'Estació Espacial Internacional com a missió del programa Commercial Resupply Services de la NASA. Orbital i la NASA van desenvolupar conjuntament un nou sistema de transport espacial per proporcionar serveis comercials de proveïment de càrrega a l'Estació Espacial Internacional (EEI). Sota el programa Commercial Orbital Transportation System (COTS), Orbital va dissenyar i fabricar l'Antares, un vehicle de llançament de classe mitjana; Cygnus, una nau espacial avançada capaç de maniobrar, i un mòdul de càrrega pressuritzat subministrat per Thales Alenia Space, soci industrial d'Orbital.
La nau espacial Cygnus d'aquesta missió va ser batejada amb el nom de S.S. John Glenn en honor de l'astronauta i senador John Glenn, el primer astronauta estatunidenc a orbitar la Terra amb el Mercury 6 i el més vell en anar a l'espai amb el STS-95.

## Referències

* ↑ Clark, Stephen. «Launch Schedule». Spaceflight Now, 24-12-2016. [Consulta: 25 desembre 2016].
* ↑ «Cygnus Fact Sheet». Orbital ATK, 24-03-2015. Arxivat de l'original el 26 de setembre 2015. [Consulta: 14 agost 2015].
* ↑ Siceloff, Steven «Orbital ATK Dedicates Cygnus Spacecraft to John Glenn». NASA, 10-03-2017.
# Dan Gurney

Daniel Sexton Gurney (Port Jefferson, 13 d'abril de 1931 - Newport Beach, 14 de gener de 2018) fou un pilot d'automobilisme estatunidenc, una de les figures més importants a la història de l'automobilisme dels Estats Units.
Encara que nascut a Port Jefferson, Nova York, anà a viure a Califòrnia quan era un adolescent. Fou conductor, fabricant de cotxes i propietari d'equips en competicions automobilístiques des de 1958. És un dels cinc conductors dels Estats Units que han estat capaços de guanyar un Gran Premi de la Fórmula 1, i l'únic que ho ha fet amb un cotxe fabricat per ell mateix.
Aconseguí la fita de donar les seves primeres i úniques victòries a la Fórmula 1 a les escuderies Eagle i Porsche a més de la primera victòria a Brabham.
Fora de la Formula 1, Gurney guanyà les 24 hores de Le Mans del 1967 i, un cop al podi, se li ocorregué sacsejar l'ampolla de xampany i mullar els seus companys, fet que es va posar de moda.
L'any 1971 guanyà amb un Ferrari la primera edició de la famosa cursa Cannonball de Nova York a Los Angeles.

## Palmarès

* Millor classificació en un Campionat del món: 3r a la temporada 1961
* Curses: 86
* Victòries: 4
* Podis: 19 (4 primers, 8 segons, 7 tercers)
* Poles: 3

## Flap Gurney

Dan Gurney ideà i posà en pràctica un dispositiu aerodinàmic que porta el seu nom: el flap Gurney.
# Créhen

Créhen (en bretó Krehen, gal·ló Qerhen) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 1.479 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1286 | 1300 | 1318 | 1452 | 1493 | 1479 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Pierre Lécaillier | |
# Delphinium fissum

Delphinium fissum és una planta que pertany a la família de les ranunculàcies (Ranunculaceae).

## Descripció

És una planta perenne, de 30-60 cm d’alçada, amb la tija erecta, cilíndrica, pubescent. Les fulles palmades es divideixen completament en lacinis lineals. La inflorescència és simple, amb un raïm terminal, amb corol·les campaniformes i esperons ben visibles, lleugerament corbats cap avall i els pètals són oblanceolats, de color blau-violeta. Floreix de juny a agost.

## Distribució i hàbitat

Delphinium fissum està estesa des del sud d'Europa fins al Caucas. És bastant freqüent a les principals serralades; es troba en prats àrids i clarianes de fagedes de fins a 1800 m.

## Taxonomia

Delphinium fissum va ser descrita per Waldst. i Kit. i publicat a Descriptiones et Icones Plantarum Rariorum Hungariae 1: t. 83, a l'any 1801-1802

### Citologia

Nombre de cromosomes de Delphinium fissum (Fam. Ranunculaceae) i tàxons infraespecífics: Delphinium fissum subsp. sordidum (Cuatrec.) Amich, E. Rico: 2n=16

### Etimologia

Vegeu: Delphinium
fissum: epítet llatí que significa "escindit, dividit, separat".

### Subespècies i varietats

* Delphinium fissum subsp. velutinum (Bertol.) Villan
* Delphinium fissum var. leiocarpum Rouy i Foucaud
* Delphinium fissum subsp. velutinum P.Fourn.
* Delphinium fissum subsp. narbonense (Huth) Regel
* Delphinium fissum subsp. dinaricum (Beck i Szyszyl.) Regel

### Sinonímia

* Delphinium velutinum Bertol.
* Delphinium narbonense Huth
* Delphinium leiocarpum Huth
* Delphinium hybridum Willd.
* Delphinium dinaricum (Beck & Szyszyl.) Fritsch
* Delphinium bethuricum Rivas Goday
* Delphinium fissum subsp. fontqueri Ascaso i Pedrol
* Delphinium fissum subsp. sordidum (Cuatrec.) Amich, E.Rico i J.Sánchez
* Delphinium fissum Waldst. Kit.
* Delphinium pentagynum var. bethuricum Rivas Goday
* Delphinium sordidum Cuatrec.
* Delphinastrum fissum (Waldst. & Kit.) Spach
* Delphinium pallasii Nevski

## Referències

* ↑ «Delphinium fissum Waldst. & Kit.» (en anglès). Plants of the World Online: Royal Botanic Gardens, Kew. [Consulta: 9 juny 2021].
* ↑ «Delphinium fissum». Tropicos.org. [Consulta: 9 juny 2021].
* ↑ Números cromosomáticos de plantas occidentales, 100-107. Rico Hernández, E., J. Sánchez Sánchez & F. Amich García (1982) Anales Jard. Bot. Madrid 38(1): 265-268
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets | fimbriatulus - fistulosus», 2019. [Consulta: 9 juny 2021].
* ↑ «Delphinium fissum». Reial Jardí Botànic: Projecte Anthos. [Consulta: 9 juny 2021].
* ↑ Delphinium fissum a PlantList

## Bibliografia

* Galetti. Edizioni Menabò - Cooperativa Majambiente. Abruzzo in fiore (en italià), 2008.
# Delphine Red Shirt

Delphine Red Shirt (Gordon, Nebraska, 1957). Escriptora sioux oglala, va aprendre anglès a l'escola, va servir a la marina i el 1995-1996 fou portaveu de la United Nations NGO Committee en representació dels pobles indígenes. També ha estat professora d'estudis americans a Yale.
Ha escrit :
* Bead on an Anthill: A Lakota Childhood (1999)
* Turtle Lung Woman's Granddaughter (2002).
* George Sword's Warrior Narratives:Compositional Processes in Lakota Oral Tradition

## Referències

* ↑ Mihesuah 678
* ↑ «Bead on an Anthill» (en anglès). [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ «Turtle Lung Woman's Granddaughter». [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ «George Sword's Warrior Narratives» (en anglès). [Consulta: 5 maig 2024].
* Mihesuah, Devon A., ed. The American Indian Quarterly. Vol. 26, No. 4. Lincoln: University of Nebraska Press, Fall 2002. ISSN 0095-182X

## Enllaços externs

* Biografia en anglès
# Despurinització

La despurinització és una lesió espontània de l'ADN, més comuna que la desaminació. Implica l'eliminació de l'enllaç glucosídic entre la base i la desoxirribosa, i la consegüent pèrdua d'un residu de guanina o adenina (purines) de l'ADN.
Una cèl·lula de mamífer perd espontàniament del seu ADN unes 1.000 purines durant un temps de generació de 20 hores. Si aquestes lesions persistissin, conduirien a un dany genètic important, ja que, en la replicació, els llocs apurínics resultants no podrien especificar la base complementària de la purina original.
# Diego de Ledesma

Diego de Ledesma (1519, Cuéllar - 18 de novembre de 1575, Roma) fou un teòleg, professor, escriptor i religiós espanyol del segle xvi, autor de diversos tractats educatius per a la Companyia de Jesús.

## Biografia

Cursà els primers estudis en gramàtica a la seva vila natal. Passà després a la Universitat d'Alcalà de Henares, i completà la seva formació a les universitats de París i Lovaina. A la Universitat Catòlica de Lovaina conegué un grup de pares de la Companyia de Jesús. S'interessà ràpidament per ells tant que ingressà en l'orde el 1556. Es traslladà a Roma, on fou rebut pel pare Diego Laínez el 3 de febrer del 1557, uns mesos després de morir Sant Ignasi de Loiola. Des de novici començà a ensenyar al col·legi romà, on desenvolupà durant divuit anys una intensa activitat docent, i ocupà el càrrec de prefecte dels estudiants.
El pla d'estudis marcat durant el seu professorat és considerat l'inici del famós Ratio studiorum dels jesuïtes traçat després pel pare Claudio Acquaviva. Considerat un excel·lent catequista, fou predecessor també en aquest aspecte dels pares Juan Martínez de Ripalda i Gaspar Astete; el seu conegut catecisme aconseguí un gran renom a tot Europa, i fou traduït a l'anglès, francès, italià, polonès, grec i lituà, i reeditat diverses vegades a Espanya. A més a més, escrigué nombroses obres de teologia, gramàtica i d'altres disciplines, totes elles destinades a l'educació en la Companyia.

## Obres

* Assertiones theologicae disputandae in templo Societatis Jesu, tempore electionis Prepositi Generalis (Roma, 1558).
* Grammatica brevi, et perspicua methodo comprehensa ad usum collegii romani Societatis Jesus (Venècia, 1559).
* De divinis scripturis quavis passim lingua non legendis: simul et de sacrifico Missae Coeterisque officiis in eclesia Christi hebraea tantum Graeca, aut latina lingua celebrandis (Colònia, 1570).
* De la manier de catechiser (Roma, 1573).
* Doctrina cristiana (traduït el 1623 a l'anglès, el 1713 al francès, al grec, a l'italià, al lituà i al polonès).
* Disputatio de matrimonio infidelium.
* Tabella brevis totius summae theologiae Sancti Thomae.
* Compendium casuum constientiae.

## Bibliografia

* VELASCO BAYÓN, Balbino. Historia de Cuéllar, 1996. ISBN 84-500-4620-3.
* Luis Resines, El catecismo de Diego de Ledesma, in AHSI, vol.LXVI (1997), p.249.
# Crònica d'un amor efímer

Crònica d'un amor efímer (títol original en francès, Chronique d'une liaison passagère) és una comèdia dramàtica i romàntica francesa dirigida per Emmanuel Mouret i estrenada l'any 2022 al 75è Festival Internacional de Cinema de Canes. S'ha subtitulat al català.

## Argument

Durant una festa, Charlotte, una mare soltera, coneix Simon, un home casat. Aquesta nova parella accepta veure's només per diversió. Tots dos creuen que la seva relació no passa de ser una aventura sexual corrent, lliure de sentiments profunds o romàntics. Amb el temps, però, l'una i l'altre se sorprenen dels forts vincles que els lliguen.

## Referències

* 1 2 Crònica d'un amor efímer a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «Cannes 2022 : Emmanuel Mouret ou la chronique d’une liaison durable» (en francès). lemonde.fr, 21-05-2022. [Consulta: 23 maig 2022].
* ↑ «Festival de Cannes : Sandrine Kiberlain séduit Vincent Macaigne dans Chronique d'une liaison passagère» (en francès). francetvinfo.fr, 21-05-2022. [Consulta: 23 maig 2022].
* ↑ «Cannes 2022 : Chronique d'une liaison passagère, petit précis des rapports embrouillés entre les sexes» (en francès). lemonde.fr, 21-05-2022. [Consulta: 23 maig 2022].
* ↑ «Queer Palm | Festival de Cannes» (en francès). [Consulta: 16 març 2023].
* ↑ «“Chronique d’une liaison passagère”, une comédie digne d’un Woody Allen grand cru de Emmanuel Mouret (Comédie dramatique) : la critique Télérama» (en francès). Télérama, 13-09-2022. [Consulta: 16 març 2023].
# David Linde i Sales

David Linde i Sales (Barcelona, 22 de març de 1969) és un exfutbolista català, que jugava com a davanter.

## Trajectòria

Format al planter del Damm CF, passa a les categories inferiors del FC Barcelona, on arriba a debutar amb el primer equip a la temporada 1987/88 i hi juga dos partits. L'estiu de 1988 passa al CD Logroñés, on passa la seua millor època. Amb els riojans juga tant a Primera com a Segona Divisió. A la màxima categoria destaca la temporada 1992/93, en la qual apareix en 18 partits i marca 3 gols, si bé mai va ser titular amb el Logroñés.
Llevat de la temporada 1990/91, en què milita a l'AEC Manlleu, juga amb el Logroñés fins al 1993, quan passa a un dels grans, el Sevilla FC. A la capital andalusa no va tenir gairebé cap oportunitat a les dues campanyes que hi va militar, amb un bagatge de 6 partits i un gol. En les sis temporades que hi juga a la primera divisió, Linde va acumular 43 partits i 5 gols.
La temporada 1995/96 fitxà per la UE Tàrrega, i fou un dels jugadors més destacats de la Tercera Divisió catalana, amb 22 gols en 31 partits. El 1998 retorna al Manlleu i la darrera temporada, la 99/00 apareix a les files del Santa Eulàlia illenc. L'estiu del 2000 penja les botes.

## Referències

* ↑ «Jugadors destacats». CF Damm. Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ Martorell, Eduardo. «Linde quiere armarla en Torelló» p. 19. El Mundo Deportivo, 13-07-1987. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ Ayals. «Betis-Barça: "Caixa o faixa"» p. 41. El Mundo Deportivo, 18-06-1988. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ Muntané, Eduard. «Barcelona Amateur: juveniles al poder» p. 33. El Mundo Deportivo, 09-06-1988. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ Serra, Josep Maria. «Cesiones: se lo toman a broma» p. 4. El Mundo Deportivo, 15-05-1988. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ Torras, David. «Gaspart: «Confío en que Onésimo estará en la presentación»» p. 5. El Mundo Deportivo, 26-07-1989. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ «Barça: Linde, con la baja y sin ofertas... de momento» p. 51. El Mundo Deportivo, 23-10-1990. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ Clapera. «Linde y Planas al Manlleu» p. 20. El Mundo Deportivo, 11-01-1991. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ Aguilar, Carles. «El largo y tortuoso camino de Linde» p. 56. El Mundo Deportivo, 06-09-1991. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ «Linde ya es del Logroñés» p. 24. El Mundo Deportivo, 04-09-1991. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ Ávila, Juan Manuel. «Linde: "Si no fiché antes es porque el Sevilla buscaba a un delantero con un prestigio más alto que el mío"» p. 73. ABC, 18-12-1993. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ «David Linde (Sevilla) se entrena con el Balaguer» p. 34. El Mundo Deportivo, 25-08-1995. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ «Santboiá sueña con sumar su cuarta victoria» p. 33. El Mundo Deportivo, 24-09-1995. [Consulta: 29 novembre 2009].
* ↑ «Tercera División • Grupo 5» p. 32. El Mundo Deportivo, 20-05-1996. [Consulta: 29 novembre 2009].