OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Font de Vall Par

La font de Vall Par, anomenada també font d'en Falcó, o de Sant Albert, era una mina d'aigua situada al torrent de Penitents, al barri de Vallcarca i Penitents de Barcelona. La font s'havia canalitzat a l'època medieval per a subministrar aigua a Barcelona. El 1650 va ser catalogada al Llibre de les Fonts de Francesc Socias. El 1929 es construí una planta embotelladora per comercialitzar l'aigua amb el nom de Vall-Par.
Molt a prop hi havia una altra mina, La Nina, que també es va comercialitzar. Ambdues tenien un cabal d'aigua molt abundant: 32.000 i 48.000 litres al dia. El 1917 apareix a la llista de deus d'aigües minero medicinals i balnearis de Catalunya, indicant que és bicarbonatada mixta i oligometàl·lica.
Al segle xix la finca era propietat de Josep de la Barre i Taberner, baró de la Barre i de Pechman. La finca comprenia el turó de la Creueta del Coll, on hi havia el mas Falcó, i una altra mina anomenada font del mas Falcó. La zona on estava la font s'anomenava 'Bosc gran de can Falcó'. El geògraf Francesc Carreras Candi la va comprar el 1902 al baró de la Barre, i la va vendre pocs anys després a Albert Parés. El 1929 es va construir una planta embotelladora comercialitzant l'aigua amb el nom de Vall-Par. En la propaganda es destacava la seva propietat radioactiva. Quan deixà de comercialitzar-se, el lloc es seguia utilitzant per a fer-hi fontades. L'aigua estava canalitzada fins a can Llacsalí.
El 2002 s'hi construí un edifici, i la font suposadament es va conduir cap al clavegueram.

## Referències

* 1 2 3 Corbera, Joan; Fernández, Juanjo; Giménez, Carlota; Macià, Jaume; Sanz, Carles «Atles de l'aigua d'Horta-Guinardó». El Pou. Grup d'Estudis de la Vall d'Hebron i la Muntanya Pelada, 01-06-2019, pàg. 84. ISSN: 2604-6938.
* ↑ «El barri dels Penitents i Sant Genís dels Agudells». Associació de veïns i comerciants de la plaça Lesseps.
* ↑ Roca i Ballber, Salvador «Nota de les deus d'aigües minero medicinals i balnearis de Catalunya». 2n Congrés de Metges de Llengua Catalana, 1917, pàg. 161.
* ↑ Carrau i Bueno, Ida. L'Hospital Militar de Barcelona. Manresa: Arxiu Històric de les Ciències de la Salut, octubre 2018, p. 71. ISBN 978-84-09-03392-8.
# Lygodium

La falguera enfiladissa (Lygodium) és un gènere de falgueres de l'ordre Schizaeales amb unes 40 espècies originàries de zones tropicals d'arreu del món amb unes poques espècies en zones temperades d'Àsia i est d'Amèrica del Nord. És l'únic gènere dins la família Lygodiaceae, però inclòs dins la família Schizaeaceae per alguns botànics.
La majoria de les espècies d'aquest gènere es consideren tòxiques.

## Característiques

El seu raquis de la fronda és prim, llarg i flexible, cada fronda forma una part enfiladissa diferenciada. Les frondes poden fer 3-12 m de llargada, segons les espècies.

## Ecologia

Algunes espècies de Lygodium es consideren plantes invasores molt problemàtiques al sud-est dels Estats Units i les seves poblacions, allà s'han incrementat més de 12 cops en una dècada.

## Usos

L'extracte d'espores de Lygodium japonicum mostren in vitro activitat inhibidora de la testosterona 5α-reductasa i in vivo activitat antiandrogènica.

## Algunes espècies

* Lygodium articulatum – Àsia tropical.
* Lygodium circinatum – Àsia i Australàsia.
* Lygodium conforme – Xina.
* Lygodium cubense – Cuba, Hispaniola.
* Lygodium digitatum – Xina.
* Lygodium flexuosum
* Lygodium japonicum – Est d'Àsia a nord d'Austràlia.
* Lygodium microphyllum (Cav.) R. Br. – Vell Món a Àfrica, sud sAsia i Austràlia.
* Lygodium microstachyum – Xina.
* Lygodium palmatum (Bernh.) Swartz – Est dels Estats Units (rara, confinada als sòls àcids).
* Lygodium polystachyum – Xina.
* Lygodium reticulatum – Austràlia, Polinèsia.
* Lygodium salicifolium
* Lygodium subareolatum
* Lygodium trifurcatum
* Lygodium volubile – Nord d'Amèrica del Sud, Amèrica central, Carib.
* Lygodium versteeghii
* Lygodium yunnanense

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT - Lygodium». [Consulta: 25 agost 2022].
* ↑ SRFer Mapserver Arxivat 2007-09-07 a Wayback Machine.
* ↑ Matsuda H., Yamazaki M., Naruto S., Asanuma Y., Kubo M. «Anti-androgenic and hair growth promoting activities of Lygodii Spora (spore of Lygodium japonicum) I. Active constituents inhibiting testosterone 5α-reductase». Biological and Pharmaceutical Bulletin, 25, 5, 2002, pàg. 622–626.

## Enllaços externs

* Flora of North America: Lygodium
* APNI Lygodium Sw. id = 46269
* C.Michael Hogan. 2010. Fern. Encyclopedia of Earth. eds. Saikat Basu and C.Cleveland. National Council for Science and the Environment. Washington DC.
* Flora of China: Lygodium species list
* Species Profile- Japanese Climbing Fern (Lygodium japonicum) Arxivat 2017-07-16 a Wayback Machine., National Invasive Species Information Center, United States National Agricultural Library. Lists general information and resources for Japanese Climbing Fern.
# Pozo-Lorente

Pozo-Lorente és un municipi situat al nord de la província d'Albacete que pertany al partit judicial de Casas-Ibáñez. Té una població, segons el cens de 2005, de 502 habitants (249 barons i 253 dones); en 2006 el cens recull la xifra de 477.
Compta amb un temple parroquial del segle xviii, sense obres d'art destacables. Antigament va pertànyer a l'Estat de Jorquera, dintre del Marquesat de Villena. Els seus principals recursos són agrícoles, destacant els cereals i el vinyer. També és important per a economia i la tradició del poble la caça, amb importants vedats de caça menor. Recentment ha inaugurat una cooperativa vitivinícola. Les seves festes patronals se celebren el 3 de maig, en honor de la Santa Cruz, i el 26 de juliol en honor de Santa Anna. També té molta tradició el romiatge de Sant Isidre (15 de maig). En les últimes eleccions municipals del 27 de maig de 2007 va guanyar el PSOE (5 regidors) obtenint el PP dos regidors.
# Bus 0-10V

El Bus 0-10V (també Bus 1-10V) és un bus de comunicacions de tipus analògic per a controlar el nivell de llum de sistemes o equips d'il·luminació. Fou creat per l'organització ESTA (Associació de tecnologia per a la indústria de l'entreteniment) l'any 1997. La darrera versió de l'especificació es pot consultar aquí. També ha estat publicada la norma europea i internacional EN IEC 60929. També s'ha publicat una norma específica de busos analògics amb el codi IEC 63128
Les aplicacions són pràcticament totes d'enllumenat : control de regulació d'intensitat de llum.

## Característiques

L'avantatge del bus 0-10V és la simplicitat d'implementació, el desavantatge és la manca d'adreçabilitat dels dispositius connectats al mateix bus.
* Capa física (PHY) :
** Només consta de 2 línies.
** Les tensión van de 0 a 10 Volts (bus analògic), que és la tensió de control del bus. Una tensió de 10V es correspon a una regulació màxima del 100% i una tensió de 0 a 1V es correspon a una regulació mínima del 10%.
** Tots els dispositius connectats al bus estan rebent la mateixa tensió de control.
* Capa d'enllaç de dades (MAC): no existeix, per tant no hi ha cap tipus d'adreçament i tots els dispositius connectats al bus fan exactament el mateix (igual nivell de llum).

## Vegeu també

* Busos d'aplicació a enllumenat: DMX, DALI.

## Referències

* ↑ «TSP - Published Documents - About TSP Documents, Published Documents, Public Review Documents, Procedural Documents» (en anglès). ESTA. [Consulta: 9 febrer 2017].
* ↑ «Norma EN IEC 60929» (en anglès). IEC. Arxivat de l'original el 2021-02-24. [Consulta: 9 febrer 2017].
* ↑ «IEC 63128:2019 | IEC Webstore» (en anglès). https://webstore.iec.ch,+13-06-2019.+[Consulta: 13 juny 2019].
* ↑ «El Bus 0-10V» (en anglès). lutron. [Consulta: 9 febrer 2017].
* ↑ «Understand the hidden costs of free 0-10V LED dimming drivers (MAGAZINE)» (en anglès). ledsmagazine. [Consulta: 9 febrer 2017].
# Setge de Danzig (1734)

El setge de Danzig va ser un setge sobre la ciutat polonesa de Danzig dut a terme per part de l'Imperi Rus durant la Guerra de Successió Polonesa (1733 - 1738).
El febrer de 1734, les forces conjuntes saxones i russes van establir el setge de la ciutat, on el rei polonès Estanislau I Leszczynski havia fugit després de la conquesta russa de Varsòvia i el seu posterior fracàs en trobar suport a Polònia. Després de 135 dies, la fortalesa va capitular, forçant a Estanislau a fugir a Königsberg. La ciutat va ser severament danyada i va haver de pagar compensacions econòmiques.

## El setge

Després d'haver conquerit Varsòvia les autoritats russes van proclamar rei a August III de Polònia i es dirigiren a Danzing perseguint Estanislau. Aquest s'havia fet fort a aquesta ciutat costanera esperant l'ajuda promesa per França, però el cardenal Fleury no la va enviar per evitar un atac anglès al Bàltic. El setge va començar el 22 de febrer de 1734, sota les ordres de Peter Lacy, amb un exèrcit rus format inicialment per 12.000 soldats.
El 17 de març de 1734, el mariscal Burkhard Christoph von Münnich va reemplaçar a Peter Lacy i el 20 de maig el tan esperat auxili francès va arribar. La flota francesa va desembarcar 2.400 homes a Westerplatte. Una setmana més tard, aquests escassos reforços van intentar trencar les posicions russes però van fracassar. Després de l'arribada de l'almirall rus Thomas Gordon l'1 de juny no va quedar altra solució que la rendició. Va ser la primera vegada que tropes franceses i russes es van enfrontar com a enemics. Finalment el 30 de juny Danzig va capitular sense condicions, després d'haver resistit un setge de 135 dies que havien ocasionat als russos, 8.000 baixes.
Ocult com un civil Estanislau havia escapat dos dies abans. Va reaparèixer a Königsberg, on va mostrar als seus partidaris un manifest que va culminar en la creació d'una confederació i l'enviament d'una petició a París per envair Saxònia amb almenys 40.000 soldats. A Ucraïna, el comte Nicolás Potocki es va mantenir com a partidari d'Estanislau.

## Notes

* ↑ Les fonts varien en el nombre de tropes franceses. Les estimacions més habituals són d'entre 1.200 i 1.800.
* ↑ actual Kaliningrad

## Referències

* ↑ Hoburg, p. 13
* ↑ Wills, Rebecca. The Jacobites and Russia, 1715-1750 (en anglès). Dundurn, 2002, p. 151. ISBN 1862321426.
* ↑ The History of Poland

## Bibliografia

* Die Belagerung der Stadt Danzig in 1734, K. Hoburg(alemany) (The Siege of Danzig in 1734, K. Hoburg)
* La marine militaire de la France sous le règne de Louis XV, Georges Lacour-Gáyet(francès) (La marine militaire de la France sous le règne de Louis XV, Georges Lacour-Gáyet)

## Enllaços externs

* KMLA, Història de Danzig, 1660-1793 (anglès)
# Very Pomelo

Very Pomelo va ser un grup de música liderat per Xarim Aresté amb influències tan variades però alhora tan connectades com Screamin' Jay Hawkins, Peret, Marc Ribot, Chet Baker i Guillermina Motta. Guitarres esmolades, palmes, un òrgan Hammond B3, una trompeta al més pur estil anys cinquanta i l'expressiva veu del seu vocalista i compositor conformen una banda pretesament descontextualitzada.

## Discografia

* Figaro, Figaro (Chesapik, 2010)
* Xurrac Asclat (Chesapik, 2011)
* Radio Clotxa (Chesapik, 2012)

## Referències

* ↑ «Very Pomelo». Catalan Sounds. (Institut Ramon Llull). Arxivat de l'original el 2015-11-21. [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ «Very Pomelo». web. CCMA. [Consulta: 20 novembre 2015].
# Torre de la Fonteta

La Torre de la Fonteta, anomenada també la Torre o Torre dels Blanco, és un Bé d'Interès Cultural, amb anotació ministerial R-I-51-0010970, i data d'anotació 28 de gener de 2003. Se situa al carrer Sant Pau número 9 del municipi d'Albocàsser, a la comarca de l'Alt Maestrat, uns cinquanta metres de la muralla del castell, edifici que sembla vigilar i protegir, a més de fer-ho a les terres adjacents, en aquesta entrada a la Ciudad pel camí antic de València.

## Història

Es considera que el nom de Torre de la Fonteta és degut a situar-se a uns dos-cents metres d'una font, que es troba al camí antic de València. Per la seva banda, l'anomenat Torre dels Blanco té el seu origen en ser aquest el nom de l'última família propietària de la torre.
Amb anterioritat, la torre va pertànyer a la família Fuster, la qual va tenir alguns membres rellevants, com l'arquebisbe de Sacer, En Gaspar Fuster i Vidal; En Manuel Fuster Membrado, cosí germà de l'arquebisbe En Gaspar i En Ramon de Pedro i Fuster, que fou s un conegut escriptor i genealogista.
En 1773, Francisco Fuster va vendre als germans Alejandro, Antonio i Eusebio Segarra Miralles, la torre, la sínia, "caseta" i terra, per 800 lliures, de les quals 197 corresponien a la torre. Més tard, la torre formarà part dels guanys del matrimoni d'en Josef Vicente Pascual Meliá Sentelles (1795-1869), militar i hereu del vincle dels Meliá (qui ha conservat la torre en propietat fins a l'actualitat), i la seva primera Na Maria Montull Villalonga.

## Descripció

La torre, de planta quadrada fou ampliada posteriorment passant a tenir planta rectangular. La fàbrica dels seus murs és de maçoneria amb carreus a les cantonades. La coberta inclinada té un sol pendent i està envoltada de pinacles a manera de merlets en tres dels seus fronts, la façana posterior queda alliberada dels pinacles, cosa que permet que la teulada forme un petit ràfec, i a més que es puga veure com hi ha una diferència d'altures entre l'estructura primitiva i l'ampliada, que és més baixa. En l'estructura primitiva s'obre una galeria, renaixentista (dins del més pur estil d'arcades a l'aragonesa en opinió de Lampérez, seguint la gran tradició de l'arquitectura catalanoaragonesa, que utilitza la coronació en galeria a partir del segle xvi, hi ha multitud d'exemples a la ciutat de València, com el Col·legi del Patriarca, o el Palau de Valeriola) que remata la fàbrica.
L'entrada s'efectua per una petita porta, i destaca una gran finestra al seu costat esquerre amb reixa de forja; sobre la porta es poden veure dues petites finestres i hi ha a més altres petites finestres a la torre.

## Referències

* 1 2 URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2237.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/detalles_bics.asp?IdInmueble=1070
* 1 2 3 4 5 6 7 8 http://www.cult.gva.es/dgpa/documentacion/interno/1070.pdf
# Sant Nicolau de Puig Castellar

L'ermita de Sant Nicolau de Puig Castellar, popularment coneguda senzillament com a Sant Nicolau, és una capella del terme municipal de l'Ametlla del Vallès, a la comarca del Vallès Oriental.
Es troba a dalt d'un turó proper a l'Ametlla, uns 700 metres al nord, amb el campanar de l'església parroquial en primer pla.
Datada l'any 1106, figura com a Sant Nicolau de Puig Castellar. A la segona acta de consagració de l'església parroquial de Sant Genís, l'any 1123, ja hi surt esmentada com a subjecta a la parròquia. Al llarg dels temps va ser reformada i engrandida, ja que en la façana del cantó de tramuntana hi ha encara restes d'una petita barbacana o ràfec que demostra la poca alçada dels seus primers temps.
L'actual capella, construïda sobre l'edifici romànic, no permet destriar les parts primitives perquè l'aparell queda ocult per l'arrebossat. És d'una sola nau de planta rectangular, amb unes mesures aproximades de 12 metres per 6. Al mur de ponent, disposa d'un campanar d'espadanya amb un arc de mig punt i de la porta d'accés de llinda plana, on es marca que va reformar-se l'any 1699. També té un ull de bou que es troba a l'alçada del cor. Al mur de migdia hi ha una porta d'estil romànic, es desconeix si és l'original. La darrera restauració data del 1998.
Antigament disposava d'un administrador, nomenat exclusivament per a distribuir les donacions que s'hi feien i mantenir el temple i el camí en bones condicions. A l'exterior, una creu de fusta sobre un munt de pedra commemora el record de la Santa Missió celebrada a l'Ametlla l'any 1913.
En l'actualitat els actes que s'hi celebren són la processó del Divendres Sant, un aplec en una data propera a l'Exaltació de la Santa Creu (14 de setembre) i la festivitat del sant, el 6 de desembre.
Els goigs propis de l'ermita preguen al sant la protecció davant les tempestes: "A l'Ametlla us venerem / tots els d'aquesta Parròquia, / feu que la pedra no hi toqui / ni siam ferits del llamp; / el favor que demanem / lograrem si ens ajudau".

## Referències

* ↑ Ballo i Montserrat, Ricard; Tañá, Montserrat. «Ermita de Sant Nicolau». Catalunya Medieval - Castells, Torres, Fortificacions i altres construccions, 2022. [Consulta: 5 febrer 2022].
* ↑ «Ermita de Sant Nicolau». Parròquia de Sant Genís, 2021. [Consulta: 5 febrer 2022].
* ↑ Anglada i Bayés, Manuel; Ortega i Ruiz, Carme; Terrades i Santacreu, Maria Encarna. «Sant Nicolau (l’Ametlla del Vallès)». Catalunya romànica. Enciclopèdia catalana. [Consulta: 5 febrer 2022].
* ↑ «Goigs a sant Nicolau de l'Ametlla del Vallès». [Consulta: 2023].

## Bibliografia

* Anglada i Bayés, Manuel; Ortega i Ruiz, Carme; Terrades i Santacreu, Maria Encarna. «Sant Nicolau». A: El Vallès Occidental. El Vallès Oriental. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991 (Catalunya romànica, XVIII). ISBN 84-7739-271-4.
* Gavín, Josep Maria. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0.

## Enllaços externs

* «Sant Nicolau». Institut Cartogràfic de Caralunya.
# Front per la Democràcia a Burundi

El Front per la Democràcia a Burundi (francès: Front pour la Démocratie au Burundi, FRODEBU) és un partit polític progressista de Burundi.
Va ser format per seguidors de Melchior Ndadaye del dissolt Partit dels Treballadors de Burundi el 1986. El FRODEBU va ser legalitzat com un partit polític el 1992.
A les eleccions legislatives, el partit va guanyar el 21,7% i 30 dels 118 escons.

## Presidents

* Melchior Ndadaye (1986-1993)
* Sylvestre Ntibantunganya (1993-1995)
* Jean Minani (1995-2006?)
* Léonce Ngendakumana (2006?-present)
# Lydie Salvayre

Lydie Salvayre, nascuda Lydie Arjona (1948), és una escriptora d'origen català en llengua francesa, que va guanyar el Premi Goncourt 2014.

## Biografia

Lydie Salvayre és filla d'una parella de republicans espanyols refugiats al sud de França després de la Guerra Civil espanyola. El seu pare és andalús i sa mare, catalana. La infantesa de Lydie Salvayre va transcórrer a Autariba, prop de Tolosa de Llenguadoc, a l'entorn humil de la colònia de refugiats espanyols. No té el francès com a llengua materna. És per mitjà de la literatura que va descobrir el francès. Després del batxillerat, va estudiar Lletres a la Universitat de Tolosa. El 1969, començà a estudiar medicina. Després d'obtenir els diplomes de Lletres i de Medicina, s'especialitzà en psiquiatria a Marsella, on va exercir diversos anys com a psiquiatra a la clínica de Bouc-Bel-Air.
Lydie Salvayre començà a escriure a finals dels anys 1970. El 5 de novembre de 2014, Salvayre va guanyar el Premi Goncourt, la major recompensa literària francesa, amb la novel·la Pas pleurer, que tracta de la Guerra Civil espanyola i l'exili. La trama transcorre durant els primers temps de la guerra a Catalunya i Mallorca i mescla la veu de l'escriptor Georges Bernanos amb els records reals que la mare de l'autora –Montserrat Monclús Vaqué– li ha transmès. L'obra de Salvayre s'ha traduït a vint llengües.

## Referències

* ↑ «La francesa d'origen català Lydie Salvayre guanya el premi Goncourt per un llibre sobre la Guerra Civil espanyola». Vilaweb. Arxivat de l'original el 7 de novembre 2014. [Consulta: 7 novembre 2014].
* ↑ «Lydie Salvayre guanya el Goncourt 2014 amb una història sobre la Guerra Civil». Diari Ara. [Consulta: 5 novembre 2014].
* ↑ «El Goncourt, per a una autora d'origen català». El Punt Avui. [Consulta: 7 novembre 2014].
* ↑ Canton, Eva. «L'escriptora d'origen català Lydie Salvayre, premi Goncourt». El Periódico. [Consulta: 7 novembre 2014].
# Prunera de Sòbol

La prunera de Sòbol, (coneguda també com el prinyoner de Sòbol), és una prunera (Prunus domesticus) que es troba al pla de Sòbol (al costat nord-est de l'antiga masia del mateix nom), al terme de Vilamantells (municipi de Guixers, comarca del Solsonès) i que a causa de la seva grandària i de la seva vellesa, ha estat declarada bé patrimonial del municipi de Guixers.

## Referències

* ↑ Pla Especial de Protecció del Patrimoni

## Bibliografia

* Guixé i Coromines, David; Rodríguez i Bilà, Montse; Rocaspana i Jové, Rafael. Arbres i arbredes singulars del Solsonès: catàleg dels arbres monumentals i singulars, arbredes i formacions vegetals d'interès natural. Solsona: Centre Tecnològic i Forestal de Catalunya, 2006. ISBN 8468957615.
# CHT

CHT té els següents significats:
* Chittagong Hill Tracts, territori autònom de Bangladesh
* Motor Ford CHT (de l'acrònim en anglès Compound High Turbulence), motor de combustió interna desenvolupat per Ford Motor Company
* Cromàtide (del seu nom en anglès Chromatid), cadascuna de les dues cadenes idèntiques d'ADN que constitueixen un cromosoma
* Cicloheptatriè, cicloalquè utilitzat com a lligand en química organometàl·lica
# Societat Internacional de Plantes Carnívores

La Societat Internacional de Plantes Carnívores, en anglès:International Carnivorous Plant Society (ICPS) és una organització internacional sense ànim de lucre que es va fundar l'any 1972. És l'autoritat internacional per al registre dels cultivars (International Cultivar Registration Authority) per a les plantes carnívores. Cap al juny de 2011, aquesta societat tenia uns 1.400 membres.
La ICPS publica la revista Carnivorous Plant Newsletter.

## Referències

* ↑ About the ICPS. International Carnivorous Plant Society.
* ↑ Baldwin, M. 2011. From the president. Carnivorous Plant Newsletter 40(2): 43.
* Schlauer, J. 1998. The correct naming of carnivorous plants: ICBN, ICNCP, and the roles of CPN and ICPS. Carnivorous Plant Newsletter 27(1): 27–28.
* Meyers-Rice, B. 2001. PDF Carnivorous Plant Newsletter 30(2): 43–50.
* Brittnacher, J. 2002. PDF Carnivorous Plant Newsletter 31(3): 77.
* Brittnacher, J. 2002. PDF Carnivorous Plant Newsletter 31(4): 109.
* Rice, B. 2003. PDF Carnivorous Plant Newsletter 32(1): 12–13.
* Rice, B. & J. Brittnacher 2003. PDF Carnivorous Plant Newsletter 32(1): 29.
* Rice, B. 2005. PDF Carnivorous Plant Newsletter 34(4): 111–114.

## Enllaços externs

* Societat Internacional de Plantes Carnívores - Lloc web oficial