OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cal Trinxeria

Cal Trinxeria és una casa amb elements gòtics de Maçanet de la Selva (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Immoble que consta de tres plantes. La planta baixa, conté tres obertures: la central, del segle xv, està projectada com un ampli portal adovellat, amb dovelles de grans proporcions; coronat per una animació plàstica que combina mitja cara humana i una lluna – fent al·lusió i referència amb l'ús i amb el nom actual de l'edifici-. Flanquejat per dues obertures, la primera és rectangular i emmarcada superiorment per una espècie de repujat d'arrebossat i la segona, molt simple és rectangular. Pel que fa al primer pis, és aquí on es concentren tots els elements més destacats. L'imponent rellotge de sol, tot i que bastant deteriorat, està flanquejat per dues obertures, la primera, es tracta d'una obertura lateral d'arc conopial, la qual va ser reciclada i reconvertida molt més tard en balconada; i la segona, central d'arc conopial lobulada, amb sengles cares esculpides en relleu a les impostes. Finalment, en aquest primer pis, resta una tercera obertura molt simple composta per una llinda monolítica i muntants de pedra, projectada com a balconada. Pel que fa al segon pis, aquest va ser projectat en el segle xviii com a golfes, i contempla quatre obertures: per una banda, dues de rectangulars molt simples, una de les quals, concretament la central està composta per llinda i muntants de pedra. Mentre que per l'altra, dues de mig punt, amb la llum molt més accentuada que no pas la sageta.

## Història

En origen, aquest immoble es tractava d'una casa senyorial, propietat i afiliada a la poderosa nissaga dels Ruscalleda.
L'ampliació de l'edifici va consistir en l'afegiment d'un segon pis, projectat com a golfes durant el segle xviii. Tanmateix es va portar a terme una reforma del sector esquerre de l'immoble que va tenir lloc en el segle xix.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Trinxeria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 setembre 2017].
# Cal Trullols i casa al número 7

Cal Trullols i casa al número 7 és una obra de Cervera (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta de dos edificis entre mitgeres, que tenen la particularitat de ser molt estrets de façana, que ocupa l'amplària de les bigues. La casa del número 7 consta de planta baixa i quatre pisos més -l'últim maó que contrasta amb l'aparell de pedra que arriba fins a la tercera planta. Això ens pot indicar que la casa hauria crescut en alçada en un moment posterior. Les obertures del primer i segon pis són balcons que decreixen en dimensions -més gran el primer- i la porta d'accés presenta una biga de fusta com a llinda. La casa del número 9, cal Trullols, consta de planta baixa i cinc plantes. Estimem que fou reformada al segle xix, reforma que hauria afectat les obertures, esdevenint d'arc escarser i motllurades a tot el volt, amb els brancals formant pilastres. Les llosanes dels balcons tenen els angles arrodonits, que és la forma que també segueixen els balcons de forja. Les obertures -començant per la portada- van decreixent en alçada.

## Referències

* ↑ «Cal Trullols i casa al número 7». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2021].
# Calamina

La calamina és una mescla d'òxid de zinc (ZnO) amb unt 0,5% d'òxid fèrric (Fe₂O₃). És el principal ingredient de la loció de calamina i es fa servir com a agent antiprurític (agent contra la picor, atribuïda a la presència de fenol en la seva formulació) per tractar les condicions on hi ha picor (prurí) om en les cremades pel sol, èczema, o picades d'insectes entre d'altres. També es fa servir com a antisèptic suau per prevenir infeccions causades per gratar-se la zona afectada i com astringent en cas d'abcessos per l'acnè.
Era un compost ja conegut pels alquimistes i a partir del qual s'aïllà el zinc al segle xviii.

## Referències

* ↑ «Calamine». Arxivat de l'original el 2012-01-02. [Consulta: 29 novembre 2011].
* ↑ «Calamine». Arxivat de l'original el 2012-03-06. [Consulta: 29 novembre 2011].
* ↑ «The South African Medicines Formulary: ANTIPRURITICS AND TOPICAL ANAESTHETICS». Arxivat de l'original el 2010-01-01. [Consulta: 29 novembre 2011].
* ↑ The Good Housekeeping Book of Child Care
* ↑ MedlinePlus Medical Encyclopedia: Poison ivy - oak - sumac rash
* ↑ MedlinePlus Medical Encyclopedia: Hives
* ↑ Soothing Remedies for Poison Ivy and Poison Oak

## Enllaços externs

* Introduction to zinc and its uses
# Calzadilla

Calzadilla és un municipi de la província de Càceres, a la comunitat autònoma d'Extremadura (Espanya). Limita amb Santibáñez el Alto al nord, amb Guijo de Coria a l'est, Coria al sud i Gata, Huélaga i Casas de Don Gómez a l'oest.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 590 | 554 | 514 | 494 | 492 | 491 | 479 |

## Història

Encara que no hi ha constància documental d'això, ja que els arxius municipals van ser cremats per les tropes franceses a la Guerra de la Independència Espanyola, es podria dir que els orígens de Calzadilla (antigament anomenada Calzadilla de la Cuesta per les restes de l'antiga calçada romana que unia Coria i Guijo de Coria i de la qual hi ha restes a la zona del Serro i el carreró de "Guingao") es remunten a èpoques molt antigues, com ho demostren nombrosos fets com l'existència d'un castro celta a la zona de la devesa anomenada els tresors i una sèrie de tombes antropomòrfiques, de les quals hi ha dos conjunts sepulturals i una tomba aïllada. Tot i que se sap poc d'elles, probablement van ser de l'època visigoda o medieval.

## Festes Locals

Festes locals
A Calzadilla se celebren les següents festes locals:
# Burlats

Burlats és un municipi francès, situat al departament del Tarn i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 1.119 | 1.141 | 1.176 | 1.313 | 1.670 | 1.829 | 1.879 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Marie Fabre | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Burlesque (desambiguació)

«Burlesque» té aquests significats:
* Burlesque o burlesc, mena d'espectacle d'arts escèniques que sol consistir en historietes de paròdia
* Cinema:
** Burlesque (pel·lícula de 1980), pel·lícula mexicana dirigida per René Cardona
** Burlesque (pel·lícula de 2010), pel·lícula estatunidenca dirigida per Steve Antin
** A Burlesque on Carmen, pel·lícula muda estatunidenca de 1915 dirigida i protagonitzada per Charles Chaplin
** Lady of Burlesque, pel·lícula estatunidenca de 1943 dirigida per William A. Wellman
# Callogobius seshaiyai

Callogobius seshaiyai és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1874. Esquisse d'un système naturel des Gobioïdes. Arch. Neerl. Sci. Nat., Haarlem v. 9. 289-331.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Miller, P.J. 1990. Gobiidae. p. 925-951. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# C-244

C-244 fou la codificació de la carretera (aleshores considerada comarcal) des de Vilanova i la Geltrú (Garraf) fins a Igualada (Anoia) passant per Vilafranca del Penedès, Sant Quintí de Mediona (Alt Penedès) i Capellades (Anoia) entre altres poblacions. El recorregut total era d'uns 53 km, i els punts quilomètrics creixien en sentit Vilanova.
Actualment aquest recorregut està cobert per la carretera de la xarxa bàsica primària de Catalunya C-15, que en alguns trams discorre per on antigament hi havia la C-244, i en alguns altres discorre en variant, i que evita el pas per tots els nuclis urbans per on passava la carretera antiga.
El primer tram substituït per la C-15, amb un recorregut situat més a l'est, va ser Sant Pere de Riudebitlles - Sant Quintí de Mediona - Capellades - Igualada. Amb la re-codificació de carreteres de 2001, aquest tram passà a denominar-se C-244a; el tram entre Vilanova i la Geltrú i Vilafranca va passar a denominar-se C-15, mentre que el tram entre Vilafranca i Puigdàlber va conservar el nom de C-244.
El 2 de desembre de 2011 va entrar en servei un nou traçat de la C-15 entre Vilanova i la Geltrú i Puigdàlber. Els nous trams projectats en variant van deslliurar de trànsit intercomarcal els trams de l'antiga C-244 entre l'enllaç amb la C-32 a Vilanova i la Geltrú i Canyelles, i entre Vilafranca del Penedès i la Granada. Aquests trams estan actualment codificats com a C-15z
# Cal Delfí Mas

Cal Delfí Mas és una obra noucentista de Gelida (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa de situació privilegiada de dues plantes, celler, golfes i jardí. Està formada per dos cossos rectangulars units amb teulades de pissarra a quatre vents. l'interior que s'obre a partir d'un porxo que sustenta una galeria, es divideix a partir d'uns escala central, i és d'una gran lluminositat i elegància.

## Referències

* ↑ «Cal Delfí Mas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Cal Ros Barber

Cal Ros Barber és una obra de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici que inicialment fou un habitatge amb tenda a la planta baixa enfront de la porxada. Ha estat objecte de moltes reformes, la major de les quals fou la formació d'un cos allargassat d'habitatges i locals independents els quals eren accessibles des del carrer Sallès, on es formà un retranqueig de façana coincidint amb el que era el límit o façana posterior de l'antiga casa amb l'eixida que arriba fins al carrer de l'Hospital.
Destaquen els arcs de punt rodó, de totxo a sardinell sobre basament de pedra, que forma la porxada tant de la plaça Pere San com del carrer Sallés, els quals, possiblement, són datables al segle xviii. L'arcada del carrer Sallés forma el final de la porxada. La façana de la plaça, en la planta primera té un balcó central de tipus tradicional, tant pel que fa al motllurat i brancals o llinda de la balconera com per la serralleria. La composició històrica que forma el conjunt en l'angle o aresta del carrer Sallès és accentuat per la mateixa aresta formada amb cairons de pedra de Campanyà, que podrien indicar un origen més noble i antic d'aquesta casa amb relació a la resta de la porxada.
En la façana del carrer Sallès s'ha de distingir entre la part de dalt o sud, que correspon a l'antiga casa i la part de baix o nord que correspon a l'antiga eixida edificada. En el tram nord l'edificació no està protegida, igual que la resta de la façana del carrer Sallès excepte pel que fa al nivell C corresponent a les finestres amb brancals i llindes de pedra. La façana de la plaça inclosa la part de dalt de la façana del carrer Sallés es protegeix amb el nivell B.
El remat de coronament és un afegit recent que substitueix a un anterior al ràfec i barana de terrat amb balustrades de morter moldejat.

## Història

Cal Ros Barber o cal Barraca foren dos renoms amb els quals fou coneguda aquesta casa.
Segons Joan Auladell, un document medieval esmenta que l'any 1417, a sota la porxada s'hi varen reunir el batlle i altres persones per decidir que calia fer amb l'església romànica de Sant Pere d'Octavià.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Cal Ros Barber». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 maig 2021].
# Cabestany (Montoliu de Segarra)

Cabestany és un poble de 24 habitants pertanyent al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra). Està situat al sector meridional del terme, als altiplans que separen les valls dels rius Cercavins i Corb.
L'actual poble forma un grup de poques cases. L'església de Sant Joan, sufragània de Santa Maria de la Guàrdia Lada, conserva molts dels seus trets romànics, però ha estat reformada posteriorment. En els carrers es veuen arcs i altres elements de pedra medievals.
Esmentat des del segle xi en el conveni d'Hug Dalmau i Guifré Bonfill, fou donat o venut a la segona meitat del segle xiii als hospitalers, que fins al segle següent no disposaren de la castlania. Amb la torre d'Albió de Llorac formava part de la comanda de Vallfogona de Riucorb el 1371. El 1406 passà a formar una comanda amb la Guàrdia Lada, i depengueren després de la d'Espluga de Francolí (consta així encara el 1752 i el 1831).

## Referències

* ↑ «Població Cabestany». Padró continu de població. Institut d'Estadística de Catalunya. [Consulta: 11 juliol 2019].
* ↑ «Cabestany (Montoliu de Segarra)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Cabestre

Un cabestre o cabestrell (del llatí capistrum) és una branca de la cabeçada, fet de cuir o materials sintètics, que per mitjà d'un aplec de segments units amb sivelles, forma una estructura entorn del cap d'un animal (generalment equí o haveria), i que és també una corda que abraça el mos del cavall fent-hi un nus al costat de la barballera. Mitjançant el cabestre resta així fermat per a ser conduït en els desplaçaments. La part que constitueix la cabeçada i el dogal normalment formen una sola peça.
Generalment s'ajusta darrere del cap de l'animal amb una de les corretges, per sobre de les orelles, mentre que la resta d'aquestes s'uneixen al mos, deixant regularment un punt en una part de sota la boca, per a lligar-hi una corda (o unes brides) que permeti de controlar els moviments de l'animal. Després de col·locar-lo es fa un nus en el punt de subjecció del dogal a fi que la muserola no resti tibada quan el cavall està lligat per si estira cap enrere.
Antigament, alguns cabestres incloïen una cadena que es podia fixar en el mos quan calia lligar-lo, fent-la lliscar per una anella d'un dels costats quan l'estiraven. D'aquesta manera, s'aconseguia d'obligar l'animal a ser obedient, fer-lo treballar o seguir el mestre.
Tradicionalment es feia servir un cabestre senzill fet de cordill de cànem quan es portava l'animal al mercat per tal de vendre'l.
Una espècie de cabestre o cabeçó doble es coneix en castellà amb el nom de falquía.

## Vegeu també

* Arreu
* Regnes
* Cingla
* Brida
* Estrep
* Pitral
* Morrió
* Filet
* Muserola
* Arreu de tir

## Referències

* ↑ Encyclopedia metodica. Artes academicos (1791), p. 106
* 1 2 Vanessa Britton, p. 43
* ↑ Pedro Labernia. Novísimo diccionario de la Lengua Castellana, con la correspondencia Catalana, p. 10
# Can Cabassa (Sant Cugat del Vallès)

Can Cabassa és un edifici del municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta rectangular i teulada a dues vessants. Té una planta baixa, pis, i golfes. Una gran torre està adossada en un dels costats laterals i també s'obren galeries a cada costat. Manté un esquema simètric en la seva composició, els murs són arrebossats de blanc. L'edifici es va construir el 1864 i es va rehabilitar el 1988. Actualment es fa servir com a restaurant equipat amb pàrquing propi, zona infantil i zones enjardinades.

## Referències

* ↑ «Can Cabassa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 abril 2015].
* ↑ Gastronomia local, S.L.. El llibre dels Restaurants del Vallès (paper), 2012, p. 69.
# Cadalau de Friül

Cadalau (Cadolah o Cadalaus, també Cadolach, Chadalhoh o Chadolah) (mort 819) fou duc de Friül des 817 fins a la seva mort. Era fill d'un comte Bertold (Pera[h]told) i d'una Ahalolfinger.
Fou patró o protector del monestir de Saint Gall. Amb el seu germà Uuagó (Wago), va donar propietats en el poble de Wanga a favor del monestir, per carta de 23 d'octubre de 805. També va fer una donació el 17 de novembre de 817, temps en el qual portava el títol de comte (comes) i on encarregava seu fill, Bertold, de fer donacions en nom seu, després de la seva mort.
En aquells dies, ja havia estat posat a càrrec de Dalmàcia, on va ser el governant local en el moment en què una ambaixada de Constantinoble va creuar pel país camí a la cort de Lluís el Pietós (816). Algun temps després d'això, probablement el 817, va ser creat duc de Friül. Eginard l'anomena Cadolaum comitem et præfectum marcæ Foroiuliensis ("Cadolah, compte i prefecte de la marca friulana") el 818. Eginard més tard li diu Foroiuliensis dux quan recorda la seva mort després de tornar d'una campanya contra Ljudevit Posavski, duc dels croats de Panònia, el 819. D'acord amb la Vita Hludovici imperatoris, Cadolah va ser reemplaçat per Baldric.

## Referències

* Thegan de Trier. Vita Hludowici Imperatoris a Vita Hludowici Imperatoris
* Einhard, Vida de Carlemany Arxivat 2008-05-14 a Wayback Machine..
# Campionats del món de ciclocròs de 1964

Els Campionats del món de ciclocròs de 1964 foren la quinzena edició dels mundials de la modalitat de ciclocròs i es disputaren el 16 de febrer de 1964 a Overboelare, Bèlgica. La competició consistí en una única cursa masculina.

## Resultats

| Prova | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| Cursa elit masculina | Renato Longo Itàlia | 56' 26" | Roger De Clercq Bèlgica | + 1' 48" | Joseph Mahé França | + 1' 48" |

## Classificació de la prova masculina elit

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Renato Longo | Itàlia | 56' 26" |
| | Roger De Clercq | Bèlgica | +1' 48" |
| | Joseph Mahé | França | + 1' 48" |
| 4 | Michel Pelchat | França | + 1' 50" |
| 5 | Albert Van Damme | Bèlgica | + 1' 50" |
| 6 | Amerigo Severini | Itàlia | + 2' 10" |
| 7 | René De Rey | Bèlgica | + 2' 19" |
| 8 | Pierre Bernet | França | + 2' 23" |
| 9 | Jean Gérardin | França | + 2' 28" |
| 10 | Emmanuel Plattner | Suïssa | + 2' 52" |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Itàlia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | Bèlgica | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | França | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* Web de l'UCI
* Resultats a les-sports.info
# Campionats del món de ciclocròs de 1969

Els Campionats del món de ciclocròs de 1969 foren la vintena edició dels mundials de la modalitat de ciclocròs i es disputaren el 23 de febrer de 1969 a Magstadt, Baden-Württemberg, Alemanya de l'Oest. Es disputaren dues proves masculines.

## Resultats

| Prova | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| Cursa elit masculina | Eric De Vlaeminck Bèlgica | 1h 17' 32" | Rolf Wolfshohl RFA | + 1' 32" | Renato Longo Itàlia | + 2' 25" |
| Cursa amateur masculina | René De Clercq Bèlgica | 1h 09' 36" | Roger De Vlaeminck Bèlgica | + 32" | Robert Vermeire Bèlgica | + 56" |

## Classificacions
### Classificació de la prova masculina elit

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Eric De Vlaeminck | Bèlgica | 1h 17' 32" |
| | Rolf Wolfshohl | RFA | + 1' 32" |
| | Renato Longo | Itàlia | + 2' 25" |
| 4 | Luciano Luciani | Itàlia | + 2' 27" |
| 5 | Freddy Nijs | Bèlgica | + 6' 40" |
| 6 | Ernst Boller | Suïssa | + 7' 21" |
| 7 | Hermann Gretener | Suïssa | + 7' 49" |
| 8 | Huub Harings | Països Baixos | + 7' 56" |
| 9 | Julien Van Den Haesevelde | Bèlgica | + 7' 56" |
| 10 | Giovanni Bettinelli | Itàlia | + 8' 17" |

### Classificació de la prova masculina amateur

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | René De Clercq | Bèlgica | 1h 09' 36" |
| | Roger De Vlaeminck | Bèlgica | + 32" |
| | Robert Vermeire | Bèlgica | + 56" |
| 4 | Jakob Küster | Suïssa | + 1' 30" |
| 5 | Franco Livian | Itàlia | + 2' 05" |
| 6 | Peter Frischknecht | Suïssa | + 2' 26" |
| 7 | Břetislav Souček | Txecoslovàquia | + 2' 42" |
| 8 | Pierre Bernet | França | + 3' 09" |
| 9 | Flory Ongenae | Bèlgica | + 3' 20" |
| 10 | Gertie Wildeboer | Països Baixos | + 3' 27" |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Bèlgica | 2 | 1 | 1 | 4 |
| 2 | RFA | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | Itàlia | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* Web de l'UCI
* Resultats a les-sports.info
# Can Mengol (Rupià)

Can Mengol és una obra de Rupià (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Mas de planta rectangular amb coberta de teula a dues aigües amb carener perpendicular a la façana. La volumetria del mas és de planta baixa i un pis. Actualment les façanes estan sense arrebossar, amb la pedra, llindes i muntants d'obertura vistos, fruit d'una restauració, amb un porxo a la façana principal.
Hi ha una sèrie de construccions aïllades: un garatge i una barbacoa amb murs ceràmics arrebossats i pintats i amb coberta plana, i una barraca a la zona de la piscina amb coberta a una aigua.

## Referències

* 1 2 «Can Mengol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2018].