OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Calze d'Antioquia

El Calze d'Antioquia és un recipient de plata sobredaurada que s'exposa al Metropolitan Museum of Art de Nova York, datat a principis del segle vi. És una de les relíquies relacionades amb Jesús perquè es va relacionar amb l'últim sopar de Jesús de Natzaret, sobretot a principis del segle xx.

## Descripció

El Calze d'Antioquia és doble, amb una copa de plata que es troba envoltada per una altra de la seva mateixa forma, també de plata però daurada, que la protegeix i embelleix. La copa interior no té cap indicació o rètol, el que va fer sospitar que es tractava de la copa que va utilitzar Crist en l'últim sopar. La copa exterior està repujada amb relleus que representen, entre vinyes i pàmpols, a vuit apòstols i Jesucrist, representat dues vegades. Sant Pere està representat a la manera tradicional, amb barba i cabell arrissat, Sant Pau calb i amb barba llarga; Sant Mateu, jove; Sant Judes, vell. El fet que Jesucrist estigués representat dues vegades va ser considerat sospitós pels primers investigadors. Pel que sembla, l'autor d'aquesta peça va voler representar tots els apòstols mirant Crist però sense que cap dels apòstols quedés d'esquena.

## Origen

A principis del segle xx, sobretot a la dècada del 1920 i el 1930, va ser el centre de moltes exposicions, especialment la d'art romà d'Orient del Louvre del 1931. També es va exposar a Chicabo, per primera vegada als Estats Units, el 1933, on va ser presentada com una de les relíquies més santes del món. El Metropolitan Museum of Art de Nova York el va adquirir el 1950 després de datar la copa entre els anys 350 i 500. Després van sorgir diverses especulacions que apuntaven a la possibilitat que Constantin Christodoulos hagués falsificat l'objecte i l'hagués venut el 1912 a uns familiars seus, antiquaris sirians establerts a París, els germans Kouchkji. Després d'aquestes acusacions el museu va tornar a estudiar-ne la datació i va concloure que era un objecte de principis del segle vi.
El seu ús també ha estat objecte d'estudi. Després d'haver estat identificat per experts del museu d'art Walters de Baltimore, a Maryland, s'ha descartat que s'utilitzés com un calze i sembla que hauria estat elaborat per a fer llum al segle vi.

## Referències

* 1 2 «Indicios de que es falso el 'Cáliz de Antioquía' expuesto en Nueva York». El País, 08-04-1985 [Consulta: 17 novembre 2013].
* ↑ «The "Antioch Chalice». Metmuseum.org. Met. [Consulta: 11 novembre 2013].
# Burleson

Burleson és una població dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2009 tenia 34.350 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Burleson tenia 20.976 habitants, 7.610 habitatges, i 5.981 famílies. La densitat de població era de 412,2 habitants/km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,1% tenia menys de 18 anys, un 7,8% entre 18 i 24, un 31,9% entre 25 i 44, un 21,1% de 45 a 60 i un 10,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89 homes.
La renda mediana per habitatge era de 50.432$ i la renda mediana per família de 56.031$. Els homes tenien una renda mediana de 40.567$ mentre que les dones 27.032$. La renda per capita de la població era de 20.175$. Aproximadament el 4,9% de les famílies i el 6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- Burleson». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Burleson». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Cal Dasca

Cal Dasca és una obra del municipi de les Borges del Camp inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de planta baixa pis i golfes, avui habilitada com a centre cultural. Té una coberta a dues vessants. A la façana principal- que dona al carrer de Catalunya- presenta un gran portal adovellat amb un medalló en baix relleu a la clau. Al primer pis té dos balcons, i al capdamunt petites finestres de llinda a l'altura de les golfes.A l'interior la coberta és sustentada amb un embigat de fusta.
Per la part del darrere- que dona a la recentment condicionada pista d'estiu, construïda sobre l'antic jardí- s'hi obre una galeria amb tres arcades de mig punt.

## Història

A la clau de la porta adovellada apareix, dins d'un medalló, la data 1781. La primera notícia documental que es té d'aquesta casa data, però, de 1811 procedent del testament del llavors propietari de la casa, Joan Martorell. L'any 1866 és venuda a Salvador Sardà. L'any 1903, quan la casa canvia de mans, passa a ser coneguda com a Ca l'Americano. El 1906 la casa passa a ser propietat d'Artur Dasca; des d'aleshores serà coneguda com a Cal Dasca. L'any 1996 l'Ajuntament comprà la casa a la família propietària i començà la seva rehabilitació com a centre cultural i lúdic municipal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Dasca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Cal Dasca». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Cady Noland

Cady Noland (Washington DC, 1956) és una escultora conceptual i d'instal·lació artística exhibida internacional estatunidenca. La seva obra tracta sobre la promesa fallida del Somni Americà i la divisió entre la fama i l'anonimat, entre altres temàtiques. La seva obra ha estat exhibida en museu i exposicions com en l'exposició de Whitney Biennial el 1991 o en el documenta IX a Kassel, Alemanya. És la filla del Color Fielddel pintor Kenneth Noland.

## Referències

* ↑ JOURNAL OF CONTEMPORARY ART, conversation, Cady Noland and Michèle Cone Retrieved January 11, 2010
* ↑ «Cady Noland - Biography, vital info and auction records for Cady Noland». Retrieved January 10, 2010
* ↑ «Documenta 9, 1992 - One Art World». retrieved January 10, 2010
# Campionats del món de ciclocròs de 1968

Els Campionats del món de ciclocròs de 1968 foren la dinovena edició dels mundials de la modalitat de ciclocròs i es disputaren el 25 de febrer de 1968 a la Ciutat de Luxemburg, Luxemburg. Es disputaren dues proves masculines.

## Resultats

| Prova | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| Cursa elit masculina | Eric De Vlaeminck Bèlgica | 1h 02' 18" | Hermann Gretener Suïssa | + 2' 59" | Michel Pelchat França | + 2' 59" |
| Cursa amateur masculina | Roger De Vlaeminck Bèlgica | 58' 45" | Peter Frischknecht Suïssa | + 02" | Cock van der Hulst Països Baixos | + 10" |

## Classificacions
### Classificació de la prova masculina elit

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Eric De Vlaeminck | Bèlgica | 1h 02' 18" |
| | Hermann Gretener | Suïssa | + 2' 59" |
| | Michel Pelchat | França | + 2' 59" |
| 4 | Luciano Luciani | Itàlia | + 3' 35" |
| 5 | Huub Harings | Països Baixos | + 3' 59" |
| 6 | Albert Van Damme | Bèlgica | + 3' 59" |
| 7 | Max Gretener | Suïssa | + 3' 59" |
| 8 | Jean-Pierre Ducasse | França | + 4' 15" |
| 9 | Daniel Grégoire | França | + 4' 45" |
| 10 | Renato Longo | Itàlia | + 4' 55" |
* El representant de l'Alemanya Occidental Rolf Wolfshohl, inicialment segon a 55 segons, fou desqualificat per dopatge.

### Classificació de la prova masculina amateur

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Roger De Vlaeminck | Bèlgica | 58' 45" |
| | Peter Frischknecht | Suïssa | + 02" |
| | Cock van der Hulst | Països Baixos | + 10" |
| 4 | Franco Livian | Itàlia | + 12" |
| 5 | John Atkins | Regne Unit | + 14" |
| 6 | Jakob Küster | Suïssa | + 14" |
| 7 | Flory Ongenae | Bèlgica | + 14" |
| 8 | Lucio Colzani | Itàlia | + 16" |
| 9 | Horst Maier | RDA | + 0:16" |
| 10 | Břetislav Souček | Txecoslovàquia | + 16" |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Bèlgica | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 2 | Suïssa | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 3 | França | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 3 | Països Baixos | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* Web de l'UCI
* Resultats a les-sports.info
# Campionats del món de ciclocròs de 1965

Els Campionats del món de ciclocròs de 1965 foren la setzena edició dels mundials de la modalitat de ciclocròs i es disputaren el 14 de febrer de 1965 a Cavaria con Premezzo, Llombardia, Itàlia. La competició consistí en una única cursa masculina.

## Resultats

| Prova | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| Cursa elit masculina | Renato Longo Itàlia | 58' 23" | Rolf Wolfshohl RFA | + 13" | Amerigo Severini Itàlia | + 1' 21" |

## Classificació de la prova masculina elit

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Renato Longo | Itàlia | 58' 23" |
| | Rolf Wolfshohl | RFA | + 13" |
| | Amerigo Severini | Itàlia | + 1' 21" |
| 4 | Roger De Clercq | Bèlgica | + 2' 09" |
| 5 | Amelio Mendijur | Espanya | + 3' 06" |
| 6 | Albert Van Damme | Bèlgica | + 3' 32" |
| 7 | Pierre Bernet | França | + 3' 45" |
| 8 | Léon Scheirs | Bèlgica | + 3' 46" |
| 9 | Joseph Mahé | França | + 3' 50" |
| 10 | Huub Harings | Països Baixos | + 4' 26" |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Itàlia | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 2 | RFA | 0 | 1 | 0 | 1 |

## Referències

* Web de l'UCI
* Resultats a les-sports.info
# Can Menna

Can Menna és un antic molí al disseminat del Jordà al terme de Canet d'Adri (el Gironès). Es tracta de les restes d'un molí, concretament de la mola i restes d'un mur circular, conservades a prop de l'habitatge a qui pertany originalment. L'habitatge és de planta rectangular amb murs paredats i obertures típiques del segle xix.

## Referències

* ↑ «Molí Can Menna». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2016].
# Can Merengues

Can Merengues és una masia de Parets del Vallès (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia situada a llevant de la riera Seca, a la qual s'arriba des dels carrers de l'Eixample. Consta de planta baixa i pis, amb coberta de teula àrab. Els vessants acabats amb un ràfec recolzat en mènsules.
L'edificació es distribueix en planta baixa. La composició de la façana principal defineix tres eixos verticals, amb l'entrada d'arc rebaixat, emfasitzat pel balcó a la planta pis amb barana de ferro amb brèndoles verticals. Les façanes estan arrebossades i pintades de color blanc, recolzada en un sòcol de color gris.

## Història

L'agost de 1927, en Segimon Ciurana que viu a Can Merengues demana un permís per obrir finestres en una casa que posseeix al carrer Major. El cadastre de 1946 ja pareix can Merengues, a nom de l'avi de l'actual propietari Joan Ferret Planas.

## Referències

* 1 2 3 «Can Merengues». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2017].
# Can Mercadé (Figuerola del Camp)

Can Mercadé és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Figuerola del Camp (Alt Camp).

## Descripció

Gran edifici unifamiliar de planta rectangular, format per planta baixa i un pis. Les obertures de la façana es distribueixen d'una manera irregular. En la planta baixa, la gran porta d'accés és de pedra regular noble, amb arc escarser, i a la llinda figuren el nom del propietari i l'any. Al seu costat s'obre una porta més rudimentària amb brancals de pedra i llinda de fusta. Dues obertures, una rectangular i una altra d'arc escarser s'obren als costats. Al 1r pis hi ha tres balcons amb barana de ferro i obertures d'una esqueixada. A l'esquerra s'obre una finestra rectangular. Hi ha petites obertures que correspondrien a les golfes. L'acabament és en ràfec format per teula àrab. La façana posterior dona a un ampli espai lliure que comunica amb les terres de propietat de la finca.

## Història

Per diversos elements arquitectònics que es troben a la planta baixa de l'habitatge, els actuals propietaris pensen que amb anterioritat al S. XVIII (probablement en època medieval) ja existia una construcció en el mateix terreny. La importància de Can Mercadé dintre de la Vila queda reflectida en l'existència d'un oratori propi integrat a l'habitatge, així com en el fet de posseir una imatge de la Verge amb privilegis.
En el període de la guerra civil, la casa va ser cremada, i el seu interior va quedar molt malmès. Posteriorment va ser restaurada i l'oratori en l'actualitat està decorat amb pintures de l'artista Teresa Jou, esposa de l'actual propietari.

## Referències

* «Pat.mapa: arquitectura». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012].

## Enllaços externs

* «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona.
# Can Mercer

Can Mercer és una masia de Mataró (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Masia de planta baixa i pis amb cobert a dues aigües. La façana principal conserva el portal rodó d'onze dovelles. El primer pis presenta tres finestres i un balcó amb brancals i llindes de pedra del segle xviii. Hi ha un rellotge de sol situat sobre la vertical de l'entrada.
El conjunt es completa amb una era de planta circular al davant de l'edifici.

## Referències

* 1 2 «Can Mercer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Canal del Forat

La Canal del Forat és un torrent afluent per l'esquerra de l'Aigua de Valls, a la Vall de Lord, que fa tot el seu recorregut pel terme municipal de Guixers.
Neix sota el cingle del Cogul, a ponent del Coll de la Maçana, al vessant septentrional de la Serra de Busa. De direcció predominant cap a les 11 del rellotge, travessa la Serra dels Bastets per entre el Tossal del Bisbe (a ponent) i el Tossal del Confòs (a llevant). Desguassa al pantà de la Llosa del Cavall a llevant del Castell de Castelltort
Tota la seva conca està integrada en el Pla d'Espais d'Interès Natural (PEIN) de la Generalitat de Catalunya i més concretament en l'espai Serres de Busa-Els Bastets-Lord

## Xarxa hidrogràfica

La xarxa hidrogràfica de la Canal del Forat, que també transcorre íntegrament pel terme municipal de Guixers, està constituïda per 10 cursos fluvials la longitud total dels quals suma 5.801 m.

## Enllaços externs

   * Taula amb les dades detallades de la xarxa hidrogràfica de l'Aigua de Valls full de càlcul

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ Puigjaner, J.M.. Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya. Generalitat de Catalunya, Department de la Presidència, Entitat Autònoma del Diari Oficial i de Publicacions, 2003, p. 1093. ISBN 978-84-393-6189-3.
# Campostoma ornatum

Campostoma ornatum és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Campostichomma

Campostichomma és un gènere d'aranyes araneomorfes de la família dels udúbids (Udubidae). Fou descrit per primera vegada per F. Karsch el 1892. Són endèmiques de Sri Lanka.
Una part important de les seves espècies, van ser moguts als gèneres Griswoldia (7 espècies) i Devendra (3 espècies). Aquest gènere, inicialment, formà part dels agelènids (Agelenidae). El 1967, va ser transferit als mitúrgids (Miturgidae), i el 1999, traspassat als zoròpsids (Zoropsidae). El 2015, entrà a formar part de la família dels udúbids (Udubidae).

## Taxonomia

Segons el World Spider Catalog de maig del 2018, s'accepten quatre espècies:
* Campostichomma alawala Polotow & Griswold, 2017 – Sri Lanka
* Campostichomma harasbedda Polotow & Griswold, 2017 – Sri Lanka
* Campostichomma manicatum Karsch, 1892 (espècie tipus) – Sri Lanka
* Campostichomma mudduk Polotow & Griswold, 2017 – Sri Lanka

## Referències

* 1 2 Karsch, F. (1892). Arachniden von Ceylon und von Minikoy gesammelt von den Herren Doctoren P. und F. Sarasin. Berliner Entomologische Zeitschrift 36: 267-310.
* 1 2 3 (anglès) World Spider Catalog: Campostichomma Karsch, 1892 en la família Udubidae +base de dades. Accés el 19 de gener de 2019.
* ↑ Lehtinen, P.T. «Classification of the cribellate spiders and some allied families, with notes on the evolution of the suborder Araneomorpha». Annales Zoologici Fennici, 4, 1967, pàg. 199–468.
* ↑ Griswold, C. E., Coddington, J. A., Platnick, N. I. & Forster, R. R. (1999). Towards a phylogeny of entelegyne spiders (Araneae, Araneomorphae, Entelegynae). Journal of Arachnology 27: 53-63
* ↑ Polotow, D., Carmichael, A. & Griswold, C. E. (2015). Total evidence analysis of the phylogenetic relationships of Lycosoidea spiders (Araneae, Entelegynae). Invertebrate Systematics 29: 124-163. doi:10.1071/IS14041
* ↑ «Gen. Campostichomma Karsch, 1892». World Spider Catalog. Natural History Museum Bern. [Consulta: 2 febrer 2016].
# Campostoma oligolepis

Campostoma oligolepis és una espècie de peix de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes. Va ser descrit per Carl L. Hubbs i C.W. Greene el 1935.
Els adults poden assolir els 22 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* ↑ Hubbs, Carl L.; Greene, C. W. «Two new subspecies of fishes from Wisconsin» (en anglès). Transactions of the Wisconsin Academy of Sciences, Arts, and Letters, 1935.
* 1 2 Froese, Rainer; Torres, Armi G. «Campostoma oligolepis Hubbs & Greene, 1935 Largescale stoneroller» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 15 febrer 2022].
* ↑ Hugg, D.O., 1996. MAPFISH georeferenced mapping database. Freshwater and estuarine fishes of North America. Life Science Software. Dennis O. and Steven Hugg, 1278 Turkey Point Road, Edgewater, Maryland, Estats Units.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
# Can Guarino

Can Guarino (anomenat també de vegades Can Gorino) és una casa del municipi del Masnou protegida com a bé cultural d'interès local. És una gran residència d'estiueig de tipus classicista francès projectada per Enric Sagnier l'any 1906. La casa també es va anomenar Torre Villamar.

## Descripció

Edifici neoclàssic de clares influències franceses. Està format, bàsicament, per dos cossos perpendiculars coronats per mansardes recobertes amb pissarra. Consta d'una planta baixa, dos pisos i un soterrani. Interiorment, totes les habitacions es troben comunicades entre si, de manera que com a mínim hi ha dues portes d'accés. A tota la planta baixa s'utilitza l'arc per a sostenir porxos, i al segon i tercer pis, les balustrades. L'acabament superficial dels paraments és un estucat llis a excepció de relleus en franges horitzontals en certs trams concrets com cantonades, torre i planta baixa. A l'interior destaca el menjador i la capella. El conjunt està envoltat per un gran jardí, una terrassa semicircular amb barana de balustres, una bassa ornamental, l'entrada i la casa dels masovers.

## Història

L'any 1900, Ricard Guarino i Ubiñana havia comprat ja la totalitat del terreny que ocuparia l'edifici, construït possiblement l'any 1906, i que ocuparia 60.188,85 m². Ricard Guarino es va casar el 1895 amb Camila Mulleras i Pons. Tingueren dos fills: Camila i Ricard. Ricard Guarino i Mulleras es va casar amb Rita Garcia i Estaper (de Can Sors). Com que no van tenir fills, l'hereu va ser el seu nebot Josep Garcia Sensat.

## Referències

* ↑ Can Guarino - El Masnou - Pobles de Catalunya
* ↑ «Can Guarino». Pat.mapa: arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 juny 2016].
* ↑ «Fitxa 08118/138 - Can Guarino-Villamar. El Masnou». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona, 17-02-2010. [Consulta: 6 maig 2016].
* ↑ «LA CASA RICARD GUARINÓ UBIÑANA. EL MASNOU. MARESME. CATALUNYA». Coneixercatalunya.
# Can Pocanals

Can Pocanals és una obra del municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa d'estructura neoclàssica amb planta i dos pisos. A la planta baixa trobem la porta principal de fusta amb picaportes de ferro, tal com era originàriament. Les finestres dels costats estan protegides amb reixes de ferro amb treball artístic. En el primer pis hi ha tres balcons, com en el segon però més grans i de més amplada. Les baranes dels balcons tenen un treball més o menys artístic segons si estan al primer pis o al segon.
És destacable la galeria posterior amb arcades.

## Referències

* 1 2 «Can Pocanals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Cantó de Talmont-Saint-Hilaire

El cantó de Talmont-Saint-Hilaire és un cantó francès del departament de la Vendée, situat al districte de Les Sables-d'Olonne. Té 9 municipis i el cap és Talmont-Saint-Hilaire. La resta de municipìs són Avrillé, Le Bernard, Grosbreuil, Jard-sur-Mer, Longeville-sur-Mer, Poiroux, Saint-Hilaire-la-Forêt, Saint-Vincent-sur-Jard i Talmont-Saint-Hilaire.
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1967 | Paul de Lézardière | RPF, després divers droite |
| 1967-2004 | Jean Thibaud de La Rochethulon | UDF-PR, després Divers droite |
| 2004- | Pierre Berthomé | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 10.582 | 10.264 | 10.243 | 11.284 | 12.497 | 14.363 | 18.557 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||

## Referències

* ↑ «Décret n° 2014-169 du 17 février 2014 portant délimitation des cantons dans le département de la Vendée».
# Cantó de Saint-Porchaire

El cantó de Saint-Porchaire és un cantó francès del departament del Charente Marítim, al districte de Saintes. Té 15 municipis i el cap és Saint-Porchaire.

## Municipis

* Beurlay
* Crazannes
* Les Essards
* Geay
* Plassay
* Pont-l'Abbé-d'Arnoult
* Port-d'Envaux
* Romegoux
* Sainte-Gemme
* Saint-Porchaire
* Sainte-Radegonde
* Saint-Sulpice-d'Arnoult
* Soulignonne
* Trizay
* La Vallée
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1970 | M. Chambenoît | Radical independent |
| 1970-1982 | Claude Mithonneau | Divers droite |
| 1982- | Michel Doublet | RPR, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 9.376 | 9.402 | 9.114 | 9.680 | 10.456 | 11.371 | 13.381 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||