OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pokot

Pokot és una pel·lícula d'intriga polonesa del 2017 dirigida per Agnieszka Holland com adaptació de la novel·la Prowadź swój pług przez kości umarłych d'Olga Tokarczuk. Va ser seleccionada per a competir per l'Os d'Or al 67è Festival Internacional de Cinema de Berlín on va guanyar el Premi Alfred Bauer (Os de Plata). També va ser seleccionada com a candidata polonesa com a millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar de 2017, tot i no ser finalment nominada.
El títol en polonès, Pokot, és un terme de caça que fa referència al recompte d'animals salvatges morts. El febrer de 2017, la directora va afirmar en una entrevista a The Guardian: «Un periodista de l'agència de notícies polonesa va escriure que havíem fet una pel·lícula profundament anticristiana que promou l'ecoterrorisme. Ho entomem amb certa satisfacció i estem pensant d'escriure-ho als cartells promocionals perquè animarà a la gent que, d'altra manera, no s'hauria molestat a venir a veure-la».

## Argument

La pel·lícula està ambientada en una regió muntanyosa remota de la vall de Kłodzko al sud-oest de Polònia, on una dona gran excèntrica, Janina Duszejko, viu amb els seus dos gossos fins que un dia desapareixen, fet que la mena a enfrontar-se al seu veí, un conegut caçador furtiu en les trampes del qual els animals moren agonitzats. Una nit una veïna l'informa que el caçador ha mort. Duszejko és interrogada pel cap de la policia local, a qui denuncia que els seus gossos han desaparegut. També es queixa al capellà de la pèrdua dels seus gossos, però és reprimida per blasfema per tractar els animals com humans.

## Referències

* 1 2 Nick Holdsworth. «Berlin: Agnieszka Holland Talks True Crime Film 'Spoor' and Trying TV's Golden Age (Q&A)». The Hollywood Reporter. [Consulta: 14 febrer 2017].
* ↑ «Spoor (Pokot)». Cineuropa. [Consulta: 16 desembre 2016].
* ↑ «Aki Kaurismäki, Oren Moverman, Agnieszka Holland, Andres Veiel, and Sally Potter – First Films for the Competition of the Berlinale 2017». Berlinale, 15-12-2016. [Consulta: 15 desembre 2016].
* ↑ «Prizes of the International Jury». Berlinale, 18-02-2017. [Consulta: 18 febrer 2017].
* ↑ Holdsworth, Nick. «Oscars: Poland Selects 'Spoor' for Foreign-Language Category». The Hollywood Reporter, 09-09-2017. [Consulta: 9 setembre 2017].
* ↑ «Agnieszka Holland: Pokot reflects divided nature of Polish society». The Guardian. [Consulta: 10 octubre 2019].
* ↑ Jiménez, Patricio. «La película Spoor (El rastro) no es una película animalista» (en castellà), 18-11-2017. [Consulta: 15 març 2023].
* ↑ Batlle Caminal, Jordi. «Spoor» (en espanyol europeu). Fotogramas, 08-05-2017. [Consulta: 15 març 2023].
# Glòria Pallé i Torres

Glòria Pallé i Torres (Lleida, 25 de novembre de 1961) és una atleta catalana especialitzada en les curses de mig fons que ha estat internacional i campiona d'Espanya absoluta en nou ocasions.
També ha seguit una carrera professional dins de la gestió pública i la representació política i, igualment, ha treballat com a professora i exercint la seva professió d'advocada.

## Formació

És llicenciada en Història Contemporània i Geografia per la Universitat de Barcelona i Llicenciada en Dret per la Universitat Oberta de Catalunya. És experta en Lideratge i intel·ligència emocional.

## Carrera esportiva

Formada a l'Agrupación Deportiva Antorcha, de Lleida, i també al Club Natació Barcelona, fou atleta internacional de mig fons, essent campiona de Catalunya i campiona d'Espanya absoluta diverses vegades, tant en pista coberta com a l'aire lliure, en les proves de 800 ml. i 1500 ml. Va guanyar la medalla de bronze en els 1.500 m en els Jocs Mediterranis i el Campionat Iberoamericà de 1983. Ha estat condecorada amb diversos premis per la seva trajectòria esportiva, i fou distingida amb la medalla de bronze de La Reial Orde del Mèrit Esportiu.

## Activitat professional

També ha seguit una carrera política i de gestió pública. Fou escollida regidora a l'ajuntament de Balaguer a les eleccions municipals espanyoles de 1987, i diputada a les eleccions al Parlament de Catalunya per Convergència i Unió entre 1992 i 1999. Durant el seu mandat fou membre de la Comissió de Seguiment dels Jocs Olímpics de Barcelona del 1992. Ha estat presidenta del Comitè Executiu Intercomarcal d'Unió Democràtica de Catalunya a les Terres de Lleida (1992-1997) i Directora General de l'Esport de la Generalitat de Catalunya (2000-2003). A les eleccions municipals espanyoles de 2003 va presentar-se per alcaldessa amb CiU a la ciutat de Balaguer. Ha estat també portaveu del Grup de CiU i vicepresidenta del Patronat de Promoció Econòmica a la Diputació de Lleida.
Ha treballat com a professora en l'ensenyament secundari, a Balaguer, i en el Màster de Direcció i Lideratge i el Màster en Gestió Administrativa a la Universitat de Lleida i ha exercit privadament la seva professió d'advocada a Lleida.

## Referències

* 1 2 3 «Glòria Pallé Torres | enciclopèdia.cat». [Consulta: 4 octubre 2020].
* ↑ «Estadística. Atletes catalans campions d'Espanya». Federació Catalana d'Atletisme. Arxivat de l'original el 2020-10-11. [Consulta: octubre 2020].
* ↑ «Historiales de Competiciones Oficiales - Pista Cubierta». Real Federación Española de Atletismo - RFEA. Arxivat de l'original el 2010-12-06. [Consulta: 4 octubre 2020].
* 1 2 «Maria Glòria Pallé i Torres». JNC | Joventut Nacionalista de Catalunya Sabadell. [Consulta: 4 octubre 2020].
# Ernesto Ardito

Ernesto Ardito (1972) és un cineasta i guionista argentí, la seva parella Virna Molina, amb qui va realitzar gairebé la totalitat de la seva obra. Entre els seus treballs es poden destacar la seva òpera preval Raymundo (2003, sobre el cineasta desaparegut per la dictadura militar Raymundo Gleyzer, considerat el documental argentí més premiat amb 18 premis internacionals), Corazón de fábrica (2008, sobre la fàbrica Zanón de Neuquén, presa i autogestionada pels seus treballadors), Memoria iluminada (pel canal Encuentro, sobre els artistes Raymundo Gleyzer, Alejandra Pizarnik, María Elena Walsh i Paco Urondo, que ens permeten analitzar el moment històric i cultural que els va tocar viure), Alejandra Pizarnik (2013, sobre Alejandra Pizarnik), i El futuro es nuestro (2014, sobre els desapareguts del Colegio Nacional de Buenos Aires, de tots els col·legis secundaris del país, el més castigat per la reacció i repressió dels anys ’70). Els seus reconeguts documentals han rebut 30 premis a maig del 2014. Juntament amb la seva esposa va dictar seminaris sobre cinema documental en diferents universitats del món i van treballar com a jurats en festivals de cinema.

## Filmografia

* 2003. Raymundo, codirigit amb Virna Molina, documental sobre el cineasta desaparegut per la dictadura militar Raymundo Gleyzer. La seva òpera prima, guanyadora de 15 premis internacionals i selecció oficial de 40 festivals
* 2008. Corazón de fábrica, codirigit amb Virna Molina, documental sobre la fàbrica Zanón de Neuquén, presa i autogestionada pels seus treballadors.
* 2008. Memoria iluminada Alejandra Pizarnik, codirigit amb Virna Molina, documental transmès pel canal Encuentro sobre les vides d'Alejandra Pizarnik, María Elena Walsh, Paco Urondo, Julio Cortázar i Raymundo Gleyzer.
* 2011 Nazión, assaig documental sobre la història del feixisme a Argentina, premiado a Itàlia.
* 2013. Moreno, codirigit amb Virna Molina, documental llargmetratge sobre la defunció i el pensament del prócer argentí Mariano Moreno.
* 2017. Sinfonía para Ana, llargmetratge codirigit amb Virna Molina, sobre la persecució política d'estudiants del Col·legi Nacional Buenos Aires.
* 2013. Alejandra, codirigit amb Virna Molina, documental per televisió sobre la poeta Alejandra Pizarnik.
* 2014. El futuro es nuestro, codirigit amb Virna Molina, minisèrie documental transmès pel canal Encuentro sobre els desapareguts del Colegio Nacional de Buenos Aires.
* 2021. Sexo y revolución

### Actor

* 2002. Mataperros

## Referències

* ↑ http://vimeo.com/virnayernesto
* ↑ Canal Encuentro. Memoria Iluminada. http://www.encuentro.gov.ar/sitios/encuentro/programas/ver?rec_id=100644
* 1 2 Nota en Página/12. Viernes 9 de mayo del 2014. "Recuerdos de otra Juvenilia. EL FUTURO ES NUESTRO, A PARTIR DE HOY POR ENCUENTRO". http://www.pagina12.com.ar/diario/suplementos/espectaculos/8-32162-2014-05-09.html
* 1 2 «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-05-17. [Consulta: 27 gener 2022].
* ↑ Film Raymundo. «Copia archivada». Arxivat de l'original el 17 de maig de 2014. [Consulta: 19 maig 2014].

## Enllaços externs

* Web de Virna i Ernesto
# Plataforma Cívica (Rússia)

Plataforma Cívica (en rus: Гражданская Платформа, Grazhdanskaya Platforma), és un partit polític rus fundat el 4 de juny de 2012 per l'empresari i candidat presidencial Mijaíl Prójorov, un dels homes de negocis més rics de Rússia.
El partit es va formar amb 500 membres, el número mínim requerit per la llei perquè una formació política es registri a Rússia.

## Història

Mijaíl Prójorov va començar a participar en política al maig de 2011, quan es va anunciar que s'uniria al lideratge del partit polític proempresarial Causa Justa. Al juny, Prójorov va ser triat líder del partit. No obstant això, al setembre va renunciar a Causa Justa dient que era un 'partit de titelles del Kremlin'.
Al desembre de 2011, després de les eleccions legislatives, Prójorov va anunciar que es presentaria a les eleccions presidencials de 2012 contra Vladímir Putin com a candidat independent. Així, Prójorov va obtenir el 7,94% dels vots i va prometre crear un nou partit.
Inicialment l'objectiu de la Plataforma era participar en eleccions regionals i municipals de les grans ciutats del país, considerant que seria més fàcil accedir a quotes de poder que a nivell federal, on l'hegemonia de Rússia Unida complicava l'accés a noves formacions de dreta. Així, en els primers anys van obtenir 13 diputats regionals (2014) o l'alcaldia d'Iekaterinburg.
Al febrer de 2015, per a sorpresa d'alguns, membres de Plataforma Cívica van participar en les manifestacions "anti-Euromaidán" a Moscou, la qual cosa va provocar que Prójorov abandonés l'organització. A l'abril d'aquest any, Rifat Shaijutdinov va ser triat nou líder. Sota el seu lideratge, Plataforma Cívica va participar en les eleccions legislatives de 2016. Va obtenir un 0,2% dels vots i un escó en la Duma Estatal (obtingut per Shaijutdinov en un districte electoral).
L'11 de desembre de 2017, el líder de Plataforma Cívica Rifat Shaijutdinov va anunciar que el seu partit faria costat a l'actual president Vladímir Putin en les eleccions presidencials russes de 2018.

## Referències

* ↑, En The Sacramento Bee, por The Associated Press, 4 de junio de 2012
* ↑ Prokhorov’s 500 – billionaire announces new party plan, Russia Today, 4 de junio de 2012
* ↑ Milionário russo anuncia criação de partido Plataforma Civil Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine., Russian billionaire created the Civic Platform Party, www.dn.pt
* ↑ Prokhorov announces creation of his political party Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine., Gazeta.ru, 04/06/2012
* ↑ Prokhorov founds Civil Platform party, 4 de junio de 2012
* ↑ Russia Update: Paid Protesters, Ultranationalist Groups, State Workers March Against Maidan, The Interpreter (Instituto de Rusia Moderna), 21 de febrero de 2015.
* ↑ Billionaire Prokhorov Quits Civic Platform Party, Sputnik News, 13 de marzo de 2015
* ↑ «"Гражданская платформа" поддержит Путина на выборах президента России». ТАСС. [Consulta: 11 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Plataforma Cívica - Lloc web oficial
# Daan Luijkx

Daan Luijkx (Sint Willebrord, Rucphen, 19 d'abril de 1966) és un exciclista i posteriorment director esportiu neerlandès.
Com a ciclista fou professional entre 1987 i 1990, no aconseguint cap victòria remarcable. Un cop retirat passa a la direcció esportiva de l'equip Fondas Imabo-Doorisol, del qual fou mànager fins a la seva desaparició quan era conegut com a Vacansoleil i tenia categoria ProTeam.

## Palmarès
### Palmarès al Giro d'Itàlia

* 1989. 76è de la classificació general

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Antônio Carlos Zago

Antônio Carlos Zago, també conegut com a "Antônio Carlos" o "A.C.Zago" (Presidente Prudente, 18 de maig de 1969) és un exfutbolista i entrenador brasiler.

## Trajectòria

Nascut a la ciutat de Presidente Prudente, a l'estat de São Paulo, i amb origents italians, va iniciar la seua carrera al São Paulo FC, on va romandre tres anys abans de signar per l'Albacete Balompié, de la competició espanyola, club en el qual només hi juga un any. Retorna al seu país, aquesta vegada al Palmeiras. Tres anys després torna a emigrar, ara al conjunt japonés del Kashiwa Reysol. S'hi està un any al país asiàtic, i retorna de nou a São Paulo, per jugar amb el SC Corinthians. Ha estat un dels pocs jugadors que han militat en els tres grans equips de la ciutat paulista.
El gener de 1998 es trasllada a Roma, demanat per Zdenek Zeman per reforçar la línia defensiva. Al seu partit de debut, l'11 de febrer de 1998, contra el Lecce, va ser expulsat als pocs minuts del xoc, però el club giallorossi va comprovar la seua qualitat. A l'AS Roma, Zago hi va romandre durant cinc anys, formant una de les defenses més eficaces de la Serie A, junt al seu compatriota Aldair i l'argentí Walter Samuel.
Pel mes de novembre de 1999, el jugador brasiler va ser el protagonista d'un xocant episodi, quan va colpejar a la cara al jugador de la SS Lazio Diego Simeone enmig d'un derbi de la capital italiana. L'esdeveniment va ser ben acollit pels seguidors romanistes, que li van dedicar part de la canço "Brusco".
El 2002 deixa la Roma després d'un any d'inactivitat, i marxa cap Turquia per militar al Beşiktaş. L'agost del 2004 retorna al Brasil per jugar al Santos, al qual seguira al Juventude. Va retirar-se el 2007 després de jugar de nou amb Santos.

## Entrenador

Comença a entrenar al Corinthians el 2008, després d'una temporada com a director esportiu. Al juny del 2009 es converteix en entrenador de l'AD São Caetano

## Internacional

Va ser internacional en 37 ocasions amb la selecció brasilera, tot marcant 3 gols. Va formar part del combinat del seu país que va acudir a la Copa Amèrica de 1993 i de 1999.

## Títols

* Campionat Paulista: 1991, 1992, 1993, 1994, 1997, 2007.
* Campionat Brasileiro: 1991, 1993, 1994, 2004
* Libertadores: 1992
* Torneig Rio-São Paulo: 1993
* Copa Amèrica: 1999
* Campionat Italià: 2001
* Supercopa italiana: 2001
* Türkiye Süper Ligi: 2003
# Glòria Morera i Font

Glòria Morera i Font (Terrassa, 1938) és una pintora, professora de dibuix, escultora i escriptora catalana resident a Santa Coloma de Farners des de començament dels anys 1970.

## Biografia

Filla d'una família industrial, es va interessar per la creació artística des de petita i va estudiar dels 14 als 19 anys a l'Escola de Belles Arts de Barcelona. Després de guanyar el premi Cercle Maillol de l'Institut Francès va obtenir una beca per a ampliar els seus estudis artístics a París. Va fer la seva primera exposició individual a la Galeria Jaimes de Barcelona el 1959, el mateix any que va participar a París en una mostra col·lectiva de dones artistes. De retorn a Catalunya i en col·laboració amb el crític d'art Àngel Marsà, va promoure i organitzar de l'any 1962 al 1967 les cinc primeres edicions del Saló Femení d'Art Actual dedicat a l'art contemporani i amb la participació d'artistes internacionals.

## Obra publicada

* Atibes. Barcelona: Dasa, 1981. ISBN 84-85814-02-9.
* Phileo, 1982. ISBN 84-300-7415-5.
* Las noches de Inanna. Santa Coloma de Farners: El Paisaje, 1984. ISBN 84-398-1049-0.
* Aizola i Ràcel. Barcelona: Laertes, 1989. ISBN 84-7584-113-9.
* Cartes d'una artista al seu mecenes. Saldes: Abadia, 2006. ISBN 978-84-96292-51-2.
* El caballete cojo-nudo. Maçaners: Abadia, 2009. ISBN 978-84-96847-38-5.
* Els poders i el planeta, poema en tres temps. Girona: Mínima Llibres, 2014. ISBN 978-84-942495-1-8.

## Referències

* 1 2 Gorgues, Maria. «Dones, art de resistència». Ara, 08-03-2020. [Consulta: 30 abril 2022].
* ↑ «L'artista Glòria Morera publica les seves memòries, «El caballete cojo-nudo»». El Punt Avui, 09-04-2009. [Consulta: 30 abril 2022].
# ARN ribosòmic 16S

L'ARN ribosòmic 16S (o gen 16, o 16S rRNA) és un component de la subunitat 30S dels ribosomes procariotes. Té una llargada de 1.542 nucleòtids.
Rep aquest nom perquè la seva velocitat de sedimentació és de 16 unitats Svedberg.

## Procariotes

És un dels gens que codifiquen l'ARN que constitueixen amb les proteïnes dels ribosomes procariotes (bacteris).
És un gen present a tots els procariotes. Els encebadors de la reacció en cadena de la polimerasa (PCR) utilitzats per amplificar-ne la seqüència són igualment comuns. Això fa que es puguin fer els estudis de filogènia entre diverses espècies i soques després de la seqüenciació i comparació de les seves seqüències.

## Eucariotes

En els eucariotes es troba el gen mitocondrial 16S2 i encara en una altra forma en els cloroplasts de les plantes. Segons la teoria endosimbiòtica, aquests dos orgànuls haurien sorgit a l'origen dels procariotes.

## Funcions

En té de diverses, entre elles:
* Té un paper estructural actuant com una bastida definint la posició de les proteïnes del ribosoma.
* Interacciona amb el 23S, ajudant a la unió de les subunitats ribosòmiques (50S+30S)

## Referències

* ↑ Schluenzen F, Tocilj A, Zarivach R, Harms J, Gluehmann M, Janell D, Bashan A, Bartels H, Agmon I, Franceschi F, Yonath A Structure of functionally activated small ribosomal subunit at 3.3 angstroms resolution «Structure of functionally activated small ribosomal subunit at 3.3 angstroms resolution». Cell, 102, 5, 2000, pàg. 615-23. DOI: 10.1016/S0092-8674(00)00084-2. PMID: 11007480.

## Enllaços externs

* University of Washington Laboratory Medicine: Molecular Diagnosis | Bacterial Sequencing
* The Ribosomal Database Project Arxivat 2020-08-19 a Wayback Machine.
* «Ribosomal RNA». [Consulta: 27 octubre 2012].
# Pierre Adolphe Valette

Pierre Adolphe Valette (Sant-Etiève, França, 1876 - Blacé, França, 1942) fou un pintor impressionista francès. Les seves obres més aclamades són els paisatges urbans de Manchester, ara en la col·lecció de la Manchester Art Gallery. Avui dia és recordat principalment per haver sigut el tutor de Laurence Stephen Lowry. Les pintures de Valette són impressionistes, un estil que s'adaptava a la boirina humida de Manchester. La Manchester Art Gallery té una sala dedicada a ell, en la qual l'espectador pot comparar alguns dels seus quadres amb alguns de Lowry, i jutjar en quina mesura l'estil propi de Lowry va ser influenciat per ell i per l'impressionisme francès en general. El museu The Lowry va acollir una exposició de prop d'un centenar d'obres de Valette juntament amb les obres del seu deixeble L. S. Lowry, entre octubre de 2011 i gener de 2012. Incloïa pintures de Manchester de la Manchester Art Gallery i préstecs de particulars.
Valette estudiar a l'École Municipale de Beaux-Arts et des Arts Décoratifs a Bordeus. Valette va arribar a Anglaterra per raons desconegudes el 1904 i va estudiar al Birbeck Institute (ara forma part de la Universitat de Londres). El 1905 va viatjar al nord-oest d'Anglaterra, on va dissenyar targetes de felicitació i calendaris per a una empresa d'impressió a Manchester. Va assistir a classes nocturnes a l'Escola Municipal d'Art de Manchester i el 1907 va ser convidat a formar part del personal com a professor. L'estil d'ensenyament del francès, pintura per demostració, era nou al Regne Unit.
Lowry va expressar gran admiració per Valette, qui li va ensenyar noves tècniques i li va mostrar el potencial del paisatge urbà com a subjecte. Ell el va anomenar «un veritable mestre ... un professor dedicat». Lowry va afegir: «No puc sobreestimar l'efecte que ha causat en mi en entrar en aquesta ciutat grisa d'Adolphe Valette, ple d'impressionistes francesos, conscients de tot el que estava succeint a París».
El 1920, Valette va renunciar al lloc a causa de la mala salut. Es va quedar a Lancashire durant vuit anys més, es va dedicar a l'ensenyament privat i la pintura a Manchester i Bolton. El 1928 va tornar a París, i posteriorment es va traslladar a Blacé, on va morir el 1942.

## Referències

* 1 2 «Exhibition for 'Monet of Manchester' who inspired Lowry» (en anglès). The Guardian. [Consulta: 16 maig 2015].
* 1 2 3 «Adolphe Valette, A French Painter in Manchester» (en anglès). Manchester Galleries. [Consulta: 16 maig 2015].
* ↑ «In pictures: Adolphe Valette» (en anglès). BBC. [Consulta: 16 maig 2015].
# L'home de bronze

L'home de bronze (títol original: Doc Savage: The Man of Bronze, de 1975) és una pel·lícula d'aventures estatunidenca de Michael Anderson produïda per George Pal, adaptació de la novel·la Doc Savage de Lester Dent i dels dibuixos pulp homònims. Ha estat doblada al català.

## Argument

El Doctor Clark Savage (interpretat per Ron Ely) és un científic, aventurer, inventor i explorador. Recorre el món per fer regnar la justícia o per recercar múltiples tresors, amb els seus companys Ham l'advocat, Monk el químic, Renny l'enginyer i arquitecte, Johnny l'arqueòleg i Long Tom l'electricista. En aquesta pel·lícula, Doc Savage (anomenat l'home de bronze) a causa del color de la seva pell) marxa en cerca d'una mina d'Or a l'Amèrica Central, que el seu pare li ha deixat. Troba sobre la seva carretera un traficant, el Capità Seas, que vol apropiar-se la mina per als seus propis propòsits.

## Repartiment

* Ron Ely: Doc Savage
* Paul Gleason: Major Thomas J. "Long Tom" Roberts
* William Lucking: Coronel John "Renny" Renwick
* Michael Miller: Tinent Coronel Andrew Blodgett "Monk" Mayfair
* Eldon Quick: Professor William Harper "Johnny" Littlejohn
* Darrell Zwerling: Brigadier General Theodore Marley "Ham" Brooks
* Paul Wexler: Capità Seas
* Pamela Hensley: Mona Flores
* Bob Corso: Rubbio Gorro
* Federico Roberto: el president Don Carlos Avispa
* Janice Heiden: Adriana (amiga del Capità Seas)
* Robyn Hilton: Karen (amiga del Capità Seas)
* Carlos Rivas: Kulkan, l'indi
* Victor Millan: el Rei Chaac
* Michael Berryman: Juan Lopez Morales
* Dar Robinson: el sniper que vol matar Doc Savage

## Al voltant de la pel·lícula

* Aquesta pel·lícula és la primera aparició cinematogràfica de Michael Berryman, en el paper d'un metge forense.
* Una continuació titulada Doc Savage: The Arch-Nemesis of Evil ('Doc Savage: El Pitjor Enemic del Mal ) va ser anunciada. No va ser mai rodada després del fracàs de la pel·lícula a les sales.
* Es va pensar en principi en Arnold Schwarzenegger per interpretar Doc Savage.

## Referències

* ↑ esadir.cat. L'home de bronze. esadir.cat.
* ↑ «Doc Savage: The Man of Bronze». The New York Times.
# L'home de bronze (escultura)

L'home de bronze és una escultura situada al mirador del parc de Catalunya de Sabadell, en homenatge a l'alcalde Antoni Farrés. Inaugurada l'11 de febrer del 2011, és obra d'Agustí Puig. Feta en bronze, ateny 4,20 m d'alcària. Està col·locada sobre una peana de formigó blanc, obra de l'arquitecte Manuel Larrosa. L'escultura va ser possible gràcies a la Comissió Espai Antoni Farrés i Sabater, formada per la Fundació Bosch i Cardellach, representants de la família i dels amics i l'Ajuntament de Sabadell.
Al parc hi ha altres escultures, com una d’Antoni Marquès, diferents plaques i motius commemoratius –a Lluís Companys i a Ernest Lluch–, com també l’A de Barca de Joan Brossa.

## Referències

* 1 2 «Agustí Puig. L'home de bronze - Museus Municipals - Ajuntament de Sabadell». [Consulta: 7 agost 2020].
* 1 2 «El oasis urbano del Parc de Catalunya» (en castellà), 24-02-2020. [Consulta: 7 agost 2020].
* ↑ Agulló, Emili. «L'arribada de ‘L'home de bronze' - 10 febrer 2011». [Consulta: 7 agost 2020].
* ↑ «Itinerari en família 'Escultures al Parc Catalunya'». [Consulta: 7 agost 2020].

## Enllaços externs

* Escultures al parc de Catalunya