OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bombo Ndir Fall

Bombo Ndir Fall (Senegal) és una activista per la igualtat de drets, l'antiracisme i el feminisme senegalesa establerta durant 15 anys a Granollers, i després a Barcelona.
Al Senegal va treballar com a impulsora de cooperatives i donava classes de pintura, costura i treballs manuals amb la preocupació de potenciar l'autonomia de les dones. A finals de la dècada del 1990 va decidir traslladar-se a Espanya per buscar una vida millor, després de la mort de la seva filla de cinc anys de leucèmia i d'un divorci. Va arribar a Barcelona, embarassada, el 10 d'octubre de 1998.
La seva primera feina a Espanya va ser cuidar una persona amb Alzheimer. Va fundar el 2004 i des 2005 presideix l'Associació de Dones Immigrants Subsaharianes (ADIS), punt de trobada de dones migrants africanes a Catalunya, on fa de mediadora intercultural. El 2021 va fundar una escola feminista en reacció al que titlla de racisme institucional per la doble victimització de les dones i migrants.
El 2023, va rebre el reconeixement del Govern de Catalunya amb la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ «L'activista senegalesa Bombo Ndir, vinculada a Granollers, rebrà la Creu de Sant Jordi» (en catalan). Diari de Granollers. [Consulta: 10 juny 2023].
* ↑ Redacció. «Bombo Ndir, Creu de Sant Jordi: “Allà on vagi portaré Granollers al cor”», 27-04-2023. [Consulta: 10 juny 2023].
* ↑ «Bombo Ndir» (en castellà). CCCB. [Consulta: 10 juny 2023].
* 1 2 Tarbift, Ámal. «Bombo Ndir “¿Cómo es posible que España, con su gran diversidad, niegue su negritud?”» (en castellà), 06-05-2021. [Consulta: 10 juny 2023].
* ↑ S.s. «“Tothom ha de tenir el dret a fugir”», 02-08-2015. [Consulta: 10 juny 2023].
* 1 2 García, Carol. «Bombo N’dir, activista senegalesa: “Es necesario descolonizar las mentes”» (en castellà), 03-08-2021. [Consulta: 10 juny 2023].
* ↑ «Jordi Cuixart, Antoni Miró, Jaume Sisa, Agustí Villaronga i Sopa de Cabra, guardonats amb la Creu de Sant Jordi». VilaWeb, 25-04-2023. [Consulta: 25 abril 2023].
* ↑ NacióGranollers. «L'activista Bombo Ndir, vinculada a Granollers, rebrà la Creu de Sant Jordi». [Consulta: 10 juny 2023].

## Enllaços externs

* Entrevista a Bombo Ndir a la Cadena Ser 25 maig 2023
# Bronwen Knox

Bronwen Knox (nascuda el 16 d'abril de 1986 a Brisbane, Queensland) és una centre/esquena davantera de waterpolo australiana. Va assistir a Hartwick College i a la Universitat Griffith, obtenint una llicenciatura en Ciències Biomèdiques, i treballa com a ajudant de laboratori. Va començar a jugar waterpolo quan tenia catorze anys. Va jugar el Nacional de la Lliga Queensland Breakers de Waterpolo abans de canviar als Victorian Tigers en la temporada 2012. La temporada 2013-14 va jugar amb l'equip grec Olympiacos en les competicions europees, guanyant el Trofeu LEN.
Ha representat a Austràlia com a membre de l'equip nacional de waterpolo femení d'Austràlia tant en segones com en nivells superiors. Ha guanyat la medalla d'or en la Copa del Món FINA 2006, la medalla de plata en el Campionat Mundial de 2007, la Copa del Món FINA 2010 i la FINA World League 2010, i la medalla de bronze en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 i la FINA World League 2008. Va ser membre de l'equip Olímpic Femení d'Austràlia que va guanyar una medalla de bronze en els Jocs Olímpics del 2012 a Londres.

## Referències

* ↑ Bronwen Knox wins LEN Trophy with Olympiacos Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine., waterpoloaustralia.com.au, 10/04/2014
# Bébé artiste capillaire

Bébé artiste capillaire és una pel·lícula muda francesa escrita i dirigida per Louis Feuillade i estrenada el 16 d'agost de 1912.
Aquesta pel·lícula forma part de la sèrie Bébé.

## Repartiment

* René Dary : Bébé (com Clément Mary)
* Renée Carl : Madame Labèbe, la mama

## Notes

* ↑ Bébé artiste capillaire, bifi.fr
* ↑ «Le lozioni capillari di Bebè». italiataglia.it.
* ↑ «Indice alfabetico delle pellicole cinematografiche approvate dal Ministero dell'Interno fino al 31 dicembre 1915». fondazionecsc.it.
# Boson e Gelanava

Boson e Gelanava (en francès Bouzon-Gellenave) és un municipi francès de Gascunya, situat al departament del Gers i a la regió d'Occitània.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Nicole Duclos | Divers gauche |

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 213 | 190 | 175 | 181 | 176 | 167 | 186 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2009-12-26. [Consulta: 20 agost 2010].
* ↑ Mapa del Gers amb els municipis en gascó
# CDN

CDN té els següents significats:
* CDN o Convergència de Demòcrates de Navarra, partit polític navarrès de centre i regionalista fundat en 1995 com fruit d'una escissió des d'Unió del Poble Navarrès
* CDN (content delivery network en anglès) o xarxa de lliurament de continguts
* CDN o Centro Dramático Nacional, productora de teatre pública radicada a Madrid depenent de l'Institut de les Arts Escèniques i de la Música d'Espanya
# Bou en corda

El bou en corda, o Torico de la Cuerda en castellà, és una festa de Torís (Ribera Alta), Xiva, Godelleta (Foia de Bunyol), Borriana (Plana Baixa), Ontinyent (Vall d'Albaida), Vallada (La Costera) i altres pobles de la zona.
La festa és una variant de la tauromàquia mediterrània en què, igual que els bous al carrer o bous a la mar, l'animal no és mort. Consisteix, per tant, a demostrar la valentia dels festers. En aquest cas, l'objectiu és portar el bou, o torico segons el castellà aragonès, per dins de diverses cases del poble, sempre lligat amb una corda.

## Referències

* ↑ Martínez Sabater, Modesto «El festejo taurino popular: la tauromaquia del pueblo» (en castellà). Revista Valenciana d'Estudis Autonòmics, n.58, 2013. Arxivat de l'original el 31 de desembre 2014 [Consulta: 31 desembre 2014].
* ↑ González, José Ignacio «Ontinyent, más de 350 años de Bou en corda». Las Provincias, 27-11-2014 [Consulta: 31 desembre 2014].
* Fuentes Gil, Mª José. «Bou en corda d'Ontinyent, Benestar animal». [Consulta: 31 desembre 2014].

## Vegeu també

* Bou capllaçat
* Bous al carrer
# Buscant un final feliç

Buscant un final feliç (títol original en anglès, Not Another Happy Ending) és una pel·lícula de comèdia romàntica britànica del 2013 dirigida per John McKay, protagonitzada per Karen Gillan, Stanley Weber i Freya Mavor. Produïda per Claire Mundell i Wendy Griffin, i escrita per David Solomons, la pel·lícula es va estrenar al Festival Internacional de Cinema d'Edimburg el 30 de juny de 2013. S'ha doblat al català oriental per TV3, i al valencià per a À Punt.

## Repartiment

* Karen Gillan com a Jane Lockhart
* Stanley Weber com a Tom Duvall
* Iain De Caestecker com a Roddy
* Freya Mavor com a Nicola Ball
* Amy Manson com a Darsie
* Gary Lewis com a Benny Lockhart
* Kate Dickie com a Anna le Fevre
* Henry Ian Cusick com Willie Scott
* Matilda Thorpe com a Andrea

## Referències

* ↑ «Karen Gillan Rom-Com Will Close Edinburgh Film Festival». ZCint.co.uk, 24-04-2013. Arxivat de l'original el 16 de febrer 2015. [Consulta: 24 maig 2013].
* ↑ «Buscant un final feliç». ésAdir. [Consulta: 22 febrer 2023].
* ↑ «Buscant un final feliç». À Punt, 06-02-2023. [Consulta: 22 febrer 2023].
# Boynton Beach

Boynton Beach és una població dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 8 April 2007 tenia 66.714 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Boynton Beach tenia 60.389 habitants, 26.210 habitatges, i 15.673 famílies. La densitat de població era de 1.468,3 habitants per km².
Dels 26.210 habitatges en un 22,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45,4% hi vivien parelles casades, en un 10,9% dones solteres, i en un 40,2% no eren unitats familiars. En el 33% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,26 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,87.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,9% tenia menys de 18 anys, un 6,4% entre 18 i 24, un 28,1% entre 25 i 44, un 19,8% de 45 a 60 i un 25,8% 65 anys o més.
L'edat mitjana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,5 homes.
La renda mitjana per habitatge era de 39.845 $ i la renda mitjana per família de 47.546 $. Els homes tenien una renda mitjana de 32.503 $ mentre que les dones 26.399 $. La renda per capita de la població era de 22.573 $. Entorn del 7,4% de les famílies i el 10,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Boynton Beach». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Boynton Beach». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Nigel Godrich

Nigel Timothy Godrich (Westminster, 28 de febrer de 1971) és un productor i enginyer de so. És més conegut pel seu treball amb la banda anglesa de rock alternatiu Radiohead. També ha treballat com a enginyer, productor o mesclador amb: Paul McCartney, Travis, Beck, Pavement, Air, Neil Finn, Natalie Imbruglia, Silver Sun, The Sundays, The Divine Comedy, U2, The Beta Band i R.E.M. Les produccions de Godrich són generalment conegudes pel seu so per capes, que sovint inclou transicions experimentals amb brunzits entre pista i pista.

## Enllaços externs

* Sitio web no oficial de Nigel Godrich Arxivat 2011-10-06 a Wayback Machine. (anglès)
# Trey

Trey és un municipi de Suïssa del cantó de Vaud, situat al districte de Broye-Vully.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Tractat de Zuhab

El Tractat de Zuhab, també anomenat Tractat de Qasr-i Xirin (en persa: قصرشیرین), és un acord signat entre l'Imperi safàvida i l'Imperi Otomà el 17 de maig de 1639. L'acord va posar fi a la guerra que havia començat el 1623 i va ser l'últim conflicte en gairebé 150 anys de guerres intermitents entre els dos estats per disputes territorials. El tractat va dividir els territoris de l'Àsia occidental que actualment conformen el Kurdistan. El tractat garantia la separació permanent del Caucas entre els dos poders, en el qual Erevan, l'est de Geòrgia, Daguestan i Azerbaidjan van mantenir-se sota domini persa, mentre que l'oest de Geòrgia i la major part d'Armènia occidental va passar totalment a domini otomà. Tota Mesopotàmia (incloent Bagdad) també es va cedir irreversiblement als otomans. No obstant això, les disputes frontereres entre imperis no van acabar. Entre 1555 i 1918, perses i otomans van signar no menys de 18 tractats per tornar a abordar les seves fronteres en disputa. D'acord amb aquest tractat, la delimitació exacta no s'estabilitzaria fins al segle xix, el que essencialment seria la frontera actual dels estats de l'Iran, Turquia i l'Iraq (que era l'antiga frontera otomana-persa fins al 1918, quan l'Imperi Otomà va perdre els seus territoris a l'Orient Mitjà després de la seva derrota a la Primera Guerra Mundial).

## Referències

* ↑ Somel, Selçuk Akşin. Historical Dictionary of the Ottoman Empire (en anglès). Scarecrow Press Inc., 2003, pàg. 306. ISBN 0-8108-4332-3.
* ↑ Öcalan, Abdullah. Hoja de ruta. Hacia la paz en el Kurdistán (en castellà). 1a ed.. Tafalla: editorial Txalaparta, 2013, pàg. 98. ISBN 978-84-15313-57-1 [Consulta: 24 octubre 2014]. Arxivat 2014-10-24 a Wayback Machine.
# Al Harker

Al Harker (11 d'abril de 1910 - 3 d'abril de 2006) fou un futbolista estatunidenc. Va formar part de l'equip estatunidenc a la Copa del Món de 1934.
# Casa Francesc Comas

Casa Francesc Comas és una obra de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Casa unifamiliar entre mitgeres de planta baixa i un pis, amb un petit jardí a la part posterior. Era la típica casa d'estiueig de principis de segle xx. L'estructura és la tradicional, de murs portants amb forjats unidireccionals de bigues de fusta. La façana és quasi simètrica respecte a un eix central. Només l'entrada principal està desplaçada respecte el centre, degut a la distribució en planta. Aquesta asimetria de la porta queda neutralitzada per l'ordre en la disposició dels altres forats, tant en sentit vertical com en l'horitzontal, i per la simetria que marca tan clarament el coronament de l'edifici. La component horitzontal està molt més marcada que la vertical degut a les motllures que emmarquen els forats i que els ressegueixen a la balconada del primer pis, que recull els tres forats, i a les proporcions de l'alçat, molt més amples que altes. Els forats són força similars i verticals. Tots els elements arquitectònics són d'inspiració modernista. L'acabat de la façana és arrebossat. Cal destacar l'original remat de l'edifici, d'inspiració modernista, els tres escuts que hi ha en el balcó sobre les portes de sortida, el treball de ferro forjat de la barana del balcó de la primera planta i de les reixes de les finestres de la planta baixa, així com els elements de decoració de la façana.
L'arquitectura del Remei és força homogènia, amb unes alçades de dos i tres plantes, amb una tipologia força similar de cases unifamiliars d'estiueig entre mitgeres. És un dels ambients urbans més valuosos de la vila de Caldes.

## Història

La casa és possiblement del segle xix, però segons els plànols trobats a l'arxiu històric de l'ajuntament, hi ha un projecte de reforma de la façana datat l'any 1913. En aquella època la casa era de propietat de Francisco comar, avantpassat de l'actual propietari Pedro Comas. És d'estil clarament modernista.
La casa se situa en el passeig del Remei, construït als voltants de 1860 i empedrat entre els anys 1918 i 1919. El seu nom és degut al fet que aquest porta a l'ermita del Remei. Les edificacions del passeig es realitzaren principalment a finals del segle xix i principis del XX, amb una tipologia força similar de cases unifamiliars d'estiueig entre mitgeres, amb unes alçades molt semblants, de dos i tres plantes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Francesc Comas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Technometrics

Technometrics és una revista d'Estadística per als físics, químics i enginyers, publicada trimestralment des de 1959 per l'American Society for Quality i l'American Statistical Association.
El propòsit de Technometrics és contribuir al desenvolupament i ús de mètodes estadístics en Física, Química i Enginyeria, així com en Ciències de la Informació i la Tecnologia en general. Aquesta visió inclou novetats en la interfície de l'Estadística i la Informàtica com ara la mineria de dades, l'aprenentatge automàtic i les grans bases de dades.
La revista fa especial èmfasi en la comunicació clara entre els estadístics i els professionals d'aquestes ciències així com en l'aplicació de conceptes i mètodes estadístics als problemes que es produeixen en aquests camps. La revista publica articles que descriuen noves tècniques estadístiques, que il·lustren aplicacions innovadores de mètodes estadístics coneguts, articles que exposen mètodes estadístics concrets i treballs relacionats amb la filosofia i els problemes de l'aplicació dels mètodes estadístics. Cada article ha d'incloure una justificació adequada de l'aplicació de la tècnica, preferiblement per mitjà d'una aplicació real a un problema en les ciències físiques, químiques, d'enginyeria o de la informació.

## Enllaços externs

* Lloc web de l'American Statistical Association
# The Star (relat)

The Star és un relat curt d'Arthur C. Clarke publicat el 1955 a la revista Infinity i guanyador del Premi Hugo al millor relat curt un any després. Posteriorment es va recollir a l'antologia The Other Side of the Sky.

## Argument

El protagonista és un sacerdot jesuïta que viatja en una missió d'exploració espacial. La seva nau arriba a un planeta que orbita una estrella morta. La superfície del planeta està completament devastada com a resultat de l'explosió que va tenir lloc quan l'estrella va morir, però queden restes d'una estructura clarament artificial.
Els exploradors entren a l'interior d'aquesta estructura i descobreixen que és l'entrada a una càmera que tanca i protegeix els records de l'espècie extraterrestre que va habitar aquest planeta. Descobreixen mostres del seu art: pintures, escultures i tot tipus d'objectes bells, com també gravacions de les seves cançons i fins i tot filmacions de la seva vida diària.
Aquests éssers semblaven viure en harmonia, en un ambient tranquil. El seu art i les seves cançons estan plens de gràcia i bellesa i tots en la missió lamenten la mort de la seva raça. Comprenen que, sabent que l'estrella havia de morir, els extraterrestres van decidir salvar el millor del seu art i el seu món perquè, en el cas que uns futurs visitants (com els protagonistes del conte) arribessin al planeta, tinguessin l'oportunitat de conèixer el seu passat.
El final del relat té lloc en el viatge de tornada. Consultant la posició de l'estrella en taules astronòmiques i per les dades sobre el moment de l'explosió, arriben a la conclusió que la nova en què es va convertir és l'Estrella de Betlem, a la qual fa referència al Nou Testament com a guia dels Reis Mags d'Orient al naixement de Jesús de Natzaret.
La incapacitat de comprendre que una raça tan bella hauria de ser aniquilada per anunciar l'arribada de Crist fa dubtar al sacerdot protagonista de la seva fe.

## Referències

* ↑ Awardswinners
# The Spy Who Came in from the Cold

The Spy Who Came in from the Cold és una pel·lícula britànica dirigida per Martin Ritt el 1965 segons la novel·la homònima de John le Carré (1963).

## Argument

Durant la guerra Freda els serveis secrets del Regne Unit i de la Unió Soviètica manipulen un agent britànic per destruir la credibilitat de certs membres de la jerarquia.

## Repartiment

* Richard Burton: Alec Leamas
* Claire Bloom: Nan Perry
* Oskar Werner: Fiedler
* Sam Wanamaker: Peters
* George Voskovec: Advocat de la defensa Alemanya de l'Est
* Rupert Davies: George Smiley
* Cyril Cusack: Control
* Peter van Eyck: Hans-Dieter Mundt
* Michael Hordern: Ashe
* Robert Hardy: Dick Carlton
* Bernard Lee: Patmore
* Beatrix Lehmann: President del Tribunal
* Esmond Knight: Judge vell
* Tom Stern: Agent de la CIA
* Niall MacGinnis: Guarda alemany
* Scott Finch: Guia alemany
* Anne Blake: Miss Crail
* George Mikell: Guarda alemany
* Richard Marner: Capità Vopo
* Warren Mitchell: Mr. Zanfrello
* Steve Plytas: Jutge de l'Alemanya de l'Est

## Premis i nominacions
### Premis

* 1966: Globus d'Or al millor actor secundari per Oskar Werner
* 1967: BAFTA a la millor pel·lícula britànica
* 1967: BAFTA al millor actor britànic per Richard Burton
* 1967: BAFTA a la millor direcció artística per Tambi Larsen
* 1967: BAFTA a la millor fotografia per Oswald Morris

### Nominacions

* 1966: Oscar al millor actor per Richard Burton
* 1966: Oscar a la millor direcció artística per Hal Pereira, Tambi Larsen, Ted Marshall i Josie MacAvin
* 1967: BAFTA a la millor pel·lícula
* 1967: BAFTA al millor actor estranger per Oskar Werner

## Referències

* ↑ «The Spy Who Came in from the Cold». The New York Times.
# Stewart Home

Stewart Home (Londres, 1962) és un novel·lista britànic. Estarrufat i incòmode, antiheroi working class i expunk rocker. Amant i connoisseur de la música soul i de les avantguardes artístiques, ha creat artefactes literaris com 69 Things to Do with a Dead Princess o Red London. Pulp, pornografia i assaig polític conviuen en l'obra d'un activista cultural que situa la seva pròpia experiència al centre de gairebé tot el que narra. Home és, a més, un performer extrem. L'editorial Alpha Decay ha editat la seva (anti)novel·la Memphis Underground (2012).

## Referències

* ↑ «Stewart Home». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Tel

* Per a altres significats, vegeu «tel (llet)».
Un tel, també escrit tall o tell (de l'àrab تل, tall, dialectalment pronunciat tel o tel·l; en hebreu תל, tel) és un pujol resultat de l'acumulació i la consegüent erosió de materials dipositats per l'ocupació humana d'un lloc durant llargs períodes, característic del Pròxim i Mitjà Orient, però no exclusivament. Etimològicament, el terme significa ‘turó’ o ‘monticle’, però en català s'empra només per a designar un jaciment arqueològic. Un tel consisteix fonamentalment en l'acumulació de maons de tova i altres elements constructius, amb una alta proporció de pedra o margues, així com una menor quantitat de restes domèstiques. La distribució geogràfica d'aquest fenomen s'estén des de la vall de l'Indus, a l'est, fins al sud-est d'Europa, a l'oest.
La paraula s'usa habitualment com un terme general arqueològic, particularment en l'arqueologia del Pròxim Orient. Ara bé, tant en àrab com en hebreu, se'l pot trobar en topònims en el seu sentit original de ‘turó’, independentment que aquest sigui d'origen humà o natural. L'exemple més conegut d'aquest ús és el de la ciutat de Tel-Aviv (literalment, en hebreu, ‘el Turó de la primavera’); Tel-Aviv no es troba sobre un tel, sinó sobre un turó. Al Pròxim Orient, sovint una ciutat moderna es troba localitzada a la rodalia d'un antic monticle, moltes vegades amb un nom de tel similar, per exemple, la ciutat d'Arad, a Israel, es troba a uns pocs quilòmetres d'una antic pujol anomenat Tel Arad. La ciutat de Mossul, a l'Iraq, és propera a Tell Hassuna, un dels jaciments arqueològics amb proves més antigues de ceràmica a Mesopotàmia. Un ús més adequat del terme és el cas del tel d'Akka, un turó sobre el qual se situa l'actual ciutat israeliana d'Acre.
De vegades, la paraula tel s'aplica erròniament a un jaciment arqueològic la forma del qual no garanteix aquesta designació. El d'Al-Amārna, a l'Egipte central, sovint mal anomenat Tell Al-Amarna, n'és el millor exemple.
La paraula turca corresponent és hüyük, com a Çatal Hüyük, o tepe. Els topònims que indiquen monticles d'habitació a la zona dels Balcans es tradueixen sovint com a ‘tomba’: magoula o toumba (pel fet que els petits tels poden confondre's amb facilitat amb túmuls o enterraments) a Tessàlia i Macedònia. La paraula mogila s'usa a Bulgària, gomila a Eslovènia i magura a Romania.

## Referències

* ↑ «Tel». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «Tel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Dictionary.com - Tepe
* ↑ Starling.ru Turkic Etymology - Tepö
Viccionari