OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dmitri Grúzdev

Dmitri Grúzdev (en rus: Дмитрий Груздев) (13 de març de 1986) és un ciclista kazakh. Professional des de l'any 2006, actualment corre a l'equip Astana Qazaqstan Team.
Bon contrarellotgista, ha guanyat tres cops el Campionat nacional de l'especialitat. Destaca també la victòria als Jocs Asiàtics en Contrarellotge per equips.

## Palmarès

* 2006
** Medalla d'or als Jocs Asiàtics de Doha en Contrarellotge per equips (amb Ilya Chernyshov, Alexandr Dymovskikh i Andrei Mizúrov)
* 2008
** Vencedor d'una etapa al Tour de Hainan
* 2011
** Campió del Kazakhstan en contrarellotge
* 2012
** Campió del Kazakhstan en contrarellotge
** 1r al Tour de Hainan i vencedor d'una etapa
* 2014
** Campió d'Àsia en contrarellotge
* 2016
** Campió del Kazakhstan en contrarellotge
* 2017
** Campió d'Àsia en contrarellotge
* 2024
** Campió del Kazakhstan en ruta
** Campió del Kazakhstan en contrarellotge

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2013. 146è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2014. 130è de la classificació general
* 2015. 121è de la classificació general
* 2017. 115è de la classificació general
* 2018. Fora de control (12a etapa)
* 2021. 113è de la classificació general
* 2022. 114è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2016. 119è de la classificació general
* 2020. 93è de la classificació general

## Enllaços externs

* Dmitri Grúzdev a ProCyclingStats
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a museociclismo.it
* Palmarès a cyclebase.nl
# Il·lustre Col·legi de l'Advocacia de Barcelona

L'Il·lustre Col·legi de l'Advocacia de Barcelona (ICAB), fins al 2015 Il·lustre Col·legi d'Advocats de Barcelona, és una corporació professional a la qual han de pertànyer les persones llicenciades o graduades en Dret per a poder exercir a Barcelona i en altres municipis de la demarcació de l'ens.

## Història

Fou instituïda per una cèdula reial el 1833. Ha tingut diferents seus com ara de l'annex de l'Església de Sant Felip Neri (1837), el pis principal del carrer de la Lleona, 14 (1865) i la Casa de l'Ardiaca (1895), espais que es van tornar petits a marxes forçades a causa del creixement de la seva biblioteca. Des del 1922 té la seu al Palau Casades, al carrer de Mallorca, 283.

## Organització

Actualment, té més de 24.000 col·legiats i col·legiades. Compta amb una Escola de Pràctica Jurídica (EPJ), té una Comissió de Cultura que programa actes d'interès públic, i una Borsa de Treball.
El càrrec de degà és de lliure elecció, com tots els de la junta de govern, i gaudeix d'un gran prestigi. Des del 2022, el degà és l'advocat Jesús M. Sánchez García.

## Publicacions

Des del 1895, conjuntament amb l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya, instal·lada al mateix edifici, publica la Revista Jurídica de Catalunya i a partir del 1983 publica la revista col·legial Món Jurídic.

## Biblioteca

El Col·legi disposa d'una biblioteca especialitzada en Dret i Ciències Socials considerada com una de les més importants d'Europa. Té més de 300.000 volums, prop de 1.300 títols de publicacions periòdiques i 50 bases de dades amb contingut legislatiu, jurisprudencial, doctrinal, de models i formularis: pergamins (uns 800), al·legacions jurídiques (40.000), manuscrits (200) i llibres impresos (26 incunables i 2.000 del segle xvi), des del segle xii fins al 1900.
Disposa de tres sales d'accés públic: la sala de Lectura, on s'ubiquen les monografies publicades en els últims 6 anys organitzades per matèries; l'hemeroteca, on es troben els darrers anys de les revistes de més consulta ordenades alfabèticament, i la premsa diària; i la sala de bases de dades, equipada amb 20 ordinadors, on es troba l'accés a tots els recursos electrònics i a Internet.
L'any 1989 se'n van iniciar les tasques d'informatització de la Biblioteca; així avui podeu consultar tot el fons posterior a 1978 des del catàleg en línia: prop de 30.000 monografies, totes les publicacions periòdiques i quasi 30.000 articles buidats.
* Biblioteca
* Biblioteca
* Fons de llibres
* Escala

## Vegeu també

* Premi Extraordinari Futurs Advocats i Advocades de Barcelona del ICAB

## Referències

* ↑ «Col·legi d'Advocats de Barcelona». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Il·lustre Col·legi de l'Advocacia de Barcelona - Lloc web oficial
# Paprika (pel·lícula de 1991)

Paprika és una pel·lícula italiana filmada en 1991, dirigida per Tinto Brass. Està basada en la novel·la eròtica de John Cleland Fanny Hill, publicada en 1748.
Va ser recopilada com a pel·lícula pornogràfica explícita pel cinematogràfic Joe D'Amato en 1995.

## Argument

En 1957, Mimmo (Debora Caprioglio), una bella jove pagesa, arriba a la ciutat decidida a treballar com prostituta als bordells durant un temps curt mentre aconsegueix diners per a ajudar el seu promès a finançar i començar el seu propi negoci; allí rep el sobrenom de Paprika. En el seu camí es veu temptada pels diners i el desig sexual, el seu promès la traeix i perd el seu sentit de pertinença, dignitat i amor a si mateixa, però eventualment aquest mateix camí la porta a trobar el seu veritable amor.

## Repartiment

* Debora Caprioglio: Paprika
* Stéphane Ferrara: Rocco
* Martine Brochard: Madame Collette
* Stéphane Bonnet: Franco
* Rossana Gavinel: Gina
* Renzo Rinaldi: Conde Bastiano
* Nina Soldano: Periodista
* Clara Algranti: Sciura Angelina
* Luciana Cirenei: Doña Olimpia
* John Steiner: Príncipe Ascanio
* Valentine Demy: Beba
* Luigi Laezza: Nino
* Riccardo Garrone :Tío de Paprika
* Paul Müller: Milvio

## Producció

En la seva autobiografia, Tinto Brass va revelar que va tenir un afer sexual amb l'actriu Debora Caprioglio durant el rodatge.

## Crítiques

Per al Fischer Film Almanach era "la mateixa pel·lícula de sempre" amb Brass, en la qual s'acumulen "nueses i còpules". El Lexikon des internationalen Films no es va entusiasmar amb les fantasies masculines de Brass i hi va veure un "conte de fades de prostíbul masclista que està completament absorbit en la seva actitud voyeurista i misògina".
Les crítiques italianes van ser prudentment més positives. Fabio Ferzetti escriure a Il Messaggero "malgrat la gran atenció que la pel·lícula generava prèviament, el repertori estava esgotat". Maurizio Porro es va mostrar entusiasmat amb la pel·lícula "ràpida, animada, molt cinematogràfica". Gian Luigi Rondi d'Il Tempo va observar que Brass "per descomptat pot girar per qualsevol carrer que vulgui en un país lliure, un a la vegada, però els crítics que escriurien anticipant-se a noves vies romandrien comprensiblement en silenci".

## Referències

* ↑ Paprika a l'Archivio del Cinema Italiano
* ↑ Paprika (The Last Italian Whore), 1995 Arxivat 2023-07-25 a Wayback Machine., Classic Eros
* ↑ «Cinquanta sfumature di Brass. Bordelli, culi, film e Tinta». [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ Fischer Film Almanach 1992. Fischer, Frankfurt am Main 1992, ISBN 3-596-11198-6, S. 285
* ↑ Paprika - Ein Leben für die Liebe, Lexikon des internationalen Films
* ↑ Enrico Lancia: Dizionario del cinema italiano. I film dal 1990 al 2000. Vol. 6, tomo 2, M-Z. Gremese Editore, Rom, 2002, S. 102/103

## Enllaços externs

* Fragment a YouTube
# Júlio César Pereira Baptista

Júlio César Clemente Baptista (nascut l'1 d'octubre del 1981), conegut simplement com a Júlio Baptista, és un futbolista brasiler retirat.

## Trajectòria esportiva

Anteriorment, havia jugat al Reial Madrid CF, i a l'AS Roma.

## Palmarès

| Títol | Equip | País | Any |
| Copa Amèrica | Brasil | Brasil | 2004 |
| Copa Confederacions | Brasil | Brasil | 2005 |
| Copa Amèrica | Brasil | Brasil | 2007 |
| Lliga espanyola | Reial Madrid | Espanya | 2008 |
| Copa Confederacions | Brasil | Brasil | 2009 |

## Referències

* ↑ Julio Baptista, traspasado al A.S. Roma - Web Oficial del Reial Madrid CF(castellà)

## Enllaços externs

* Estadístiques de Baptista a transfermarkt.de (alemany)
Júlio Baptista amb el Brasil - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol del Brasil – Copa Confederacions 2001
1 Dida •
2 Zé Maria •
3 Lúcio •
4 Edmílson •
5 Léomar •
6 Gustavo Nery •
7 Leandro •
8 Vampeta •
9 Sonny Anderson •
10 Robert •
11 Carlos Miguel •
12 Carlos Germano •
13 Evanílson •
14 César Belli •
15 Caçapa •
16 Léo •
17 Sóbis •
18 Rochemback •
19 Júlio Baptista •
20 Ramon •
21 Washington •
22 Magno Alves •
23 Fábio Costa •
Seleccionador: Leão
Selecció de futbol del Brasil – Copa d'Or de la CONCACAF 2003
1 Gomes •
2 Maicon •
3 Luisão •
4 Alex •
5 Adriano •
6 Paulo Almeida •
7 Júlio Baptista •
8 Kaká •
9 Ewerthon •
10 Diego •
11 Robinho •
12 Alexandre Negri •
13 Coelho •
14 André Bahia •
15 Nilmar •
16 Nadson •
17 Carlos Alberto •
18 Motta •
Seleccionador: Gomes
Selecció de futbol del Brasil – Copa Amèrica de futbol 2004
1 Julio César •
2 Mancini •
3 Luisão •
4 Juan •
5 Renato •
6 Gustavo Nery •
7 Adriano •
8 Kléberson •
9 Luís Fabiano •
10 Alex •
11 Edu •
12 Fábio •
13 Maicon •
14 Bordon •
15 Cris •
16 Dudu •
17 Adriano Correia •
18 Júlio Baptista •
19 Diego •
20 Felipe •
21 Oliveira •
22 Vágner Love •
Seleccionador: Parreira
Selecció de futbol del Brasil – Copa Confederacions 2005
1 Dida •
2 Maicon •
3 Lúcio •
4 Roque Júnior •
5 Emerson •
6 Gilberto •
7 Robinho •
8 Kaká •
9 Adriano •
10 Ronaldinho •
11 Zé Roberto •
12 Marcos •
13 Cicinho •
14 Juan •
15 Luisão •
16 Léo •
17 Gilberto Silva •
18 Juninho •
19 Renato •
20 Júlio Baptista •
21 Oliveira •
22 Edu •
23 Gomes •
Seleccionador: Parreira
Selecció de futbol del Brasil – Copa Confederacions 2009
1 Júlio César •
2 Maicon •
3 Lúcio •
4 Juan •
5 Felipe Melo •
6 Kléber •
7 Elano •
8 Gilberto Silva •
9 Luís Fabiano •
10 Kaká •
11 Robinho •
12 Victor •
13 Daniel Alves •
14 Luisão •
15 Miranda •
16 André Santos •
17 Josué •
18 Ramires •
19 Júlio Baptista •
20 Kléberson •
21 Pato •
22 Nilmar •
23 Gomes •
Seleccionador: Dunga
Selecció de futbol del Brasil – Copa del Món de futbol de 2010
1 Júlio César •
2 Maicon •
3 Lúcio (c) •
4 Juan •
5 Felipe Melo •
6 Michel Bastos •
7 Elano •
8 Gilberto Silva •
9 Luís Fabiano •
10 Kaká •
11 Robinho •
12 Gomes •
13 Daniel Alves •
14 Luisão •
15 Thiago Silva •
16 Gilberto •
17 Josué •
18 Ramires •
19 Júlio Baptista •
20 Kléberson •
21 Nilmar •
22 Doni •
23 Grafite •
Seleccionador: Dunga :
# Amfíloc

«Amfíloc» té aquests significats:
* Amfíloc (mitologia) fou fill d'Amfiaraos i Eurífile.
* Sant Amfíloc fou bisbe d'Iconi.
* Amfíloc d'Atenes fou un escriptor sobre temes agrícoles.
* Amfilocs fou un poble que podrien ser epirots o acarnanis.
* Argos Amfíloc fou una ciutat d'Acaia.
# Paa yunnanensis

Paa yunnanensis és una espècie de granota que viu a la Xina, Vietnam i, possiblement també, Laos i Myanmar.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Shunqing, L., Datong, Y., van Dijk, P.P. &Swan, S. 2004. Paa yunnanensis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 22 d'abril del 2008.
# Frangokàstel·lo

Frangokàstel·lo (en grec: Φραγκοκάστελλο) és el nom d'un castell i d'una població dispersa de la costa sud de Creta, a uns 12 km a l'est de Chora Sfakion i dins de la prefectura de Khanià.
El castell va ser construït pels venecians entre 1371 i 1374 com una guarnició per imposar l'ordre a la regió rebel de Sfakià, per dissuadir els pirates, i per protegir la noblesa veneciana i les seves propietats. Els grecs van batejar amb desdeny el castell com Frangokàstel·lo, és a dir, el castell dels francs (és a dir, els estrangers Catòlics). El nom també va ser adoptat pels mateixos venecians.
El castell té una senzilla forma rectangular, amb una torre a cada cantonada i les restes d'un escut d'armes de Venècia a sobre de l'entrada principal. Els edificis dins de les muralles i els merlets es van construir durant l'ocupació turca otomana.
El 1770, el rebel cretenc Daskalogiannis va ser capturat aquí per les forces turques, posteriorment va ser torturat i executat a Càndia.
El 17 de maig de 1828 va haver-hi una famosa batalla a Frangokàstel·lo. Centenars de esfaquiotes encapçalats per Hadzi Michali Daliani, un aventurer grec tractant d'escampar la Guerra de la Independència des del continent a Creta, va ocupar el castell, però van quedar assetjats pels turcs i massacrats. Tanmateix, molts dels turcs van ser assassinats en emboscades posteriors d'altres rebels. Segons la tradició, al voltant de l'aniversari de la batalla, les ombres dels rebels cretencs morts sembla que marxin cap al castell de matinada. Són els anomenats drosoulites, una mena de miratge que s'ha intentat explicar com a fenomen meteorològic.

## Bibliografia

* Δετοράκη, Θεοχάρη. «Η Τουρκοκρατία στην Κρήτη». A: Κρήτη. Ιστορία και Πολιτισμός. 2 (en grec). Ηρακλείου: Βικέλαια Μοντική Βιβλιοθήκη Ηρακλείου, 1988.
* ↑ Δετοράκη, 1988, p. 383.
# Dwars door de Westhoek

La Dwars door de Westhoek (lit: A través de Westhoek) és una cursa ciclista femenina que es disputa anualment als voltants de Boezinge, a Bèlgica, des del 2009. Forma part del calendari de la Unió Ciclista Internacional.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2007 | Emma Johansson | Suzie Godart | Sylvia Debboudt |
| 2008 | Lizzie Armitstead | Veerle Ingels | Mascha Pijnenborg |
| 2009 | Liesbet De Vocht | Lensy Debboudt | Sofie De Vuyst |
| 2010 | Liesbet De Vocht | Petra Dijkman | Suzanne de Goede |
| 2011 | Grace Verbeke | Janneke Ensing | Martine Bras |
| 2012 | Kim de Baat | Laura van der Kamp | Martina Zwick |
| 2013 | Jolien D'Hoore | Martine Bras | Pauline Ferrand-Prévot |
| 2014 | Anna van der Breggen | Jolien D'Hoore | Lucy Garner |
| 2015 | Élise Delzenne | Jolien D'Hoore | Tiffany Cromwell |
| 2016 | Christine Majerus | Elena Cecchini | Emma Johansson |
| 2017 | Valentina Scandolara | Natalie van Gogh | Maria Giulia Confalonieri |
| 2018 | Thi That Nguyen | Lorena Wiebes | Elisa Balsamo |
| 2019 | Elisa Balsamo | Lorena Wiebes | Lotte Kopecky |
| 2020 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2021 | Lorena Wiebes | Jolien D'Hoore | Barbara Guarischi |
| 2022 | Chiara Consonni | Sofie Van Rooijen | Gaia Masetti |
| 2023 | Pfeiffer Georgi | Léa Curinier | Charlotte Kool |
| 2024 | Kathrin Schweinberger | Lauretta Hanson | Lily Williams |

## Enllaços externs

* Pàgina Oficial
* Palmarès a cqranking.com
* Palmarès a cyclebase.nl
# Comtat de Zweibrücken

El comtat de Zweibrücken o en francès comtat de Deux -Ponts, fou una jurisdicció feudal del Sacre Imperi Romanogermànic sorgida per divisió del comtat de Saarbrücken el 1183.
El comte de Saarbrücken Simó I va morir vers 1183 i el fill gran Simó II el va succeir al comtat mentre el segon fill Enric rebia el territori de Zweibrücken. Enric (+ 1228) es va casar amb Hedwigis de Lorena filla de Ferry de Lorena senyor de Bitsch o Bitche. El 1282 es va dividir en tres branques: Zweibrucken, Zweibrücken-Eberstein i Zweibrücken-Bitche (la senyoria de Bitche havia estat bescanviada per altres territoris amb el duc de Lorena). La branca de Zweibrucken va continuar fins Eberard V (o II) que sense hereus i enemistat amb els seus parents de les altres branques, va vendre una part del comtat a l'elector i comte palatí del Rin (de la casa de Wittelsbach) el 1385 i la resta al comte de Sponheim el 1388. Eberard va morir el 1393. Vegeu Palatinat-Zweibrücken.

## Llista de comtes

* Enric I 1180-1225
* Enric II 1225-1282
* Walram I 1282-1309
* Simó II 1309-1312
* Walram II 1312-1366
* Eberard V 1366-1388
# PNS

PNS té els següents significats:
* Partit Nacional Sudanès, partit polític històric del Sudan
* Sistema nerviós perifèric (del seu nom en anglès Peripheral Nervous System), part del sistema nerviós que està fora del cervell i de la medul·la espinal
# José María Benegas Haddad

José María Benegas Haddad, més conegut com a Txiki Benegas (Caracas, 25 de juliol de 1948 - Madrid, 25 d'agost de 2015), va ser un polític i advocat basc. Membre del Partit Socialista d'Euskadi integrat en el Partit Socialista Obrer Espanyol. Era fill del militant del PNB José María Benegas Echeverría i pare de Pablo, guitarrista del grup de pop espanyol La Oreja de Van Gogh, i germà de Doris Benegas Haddad.
Llicenciat en Dret, va ser Diputat al Congrés ininterrompudament des de 1977, obtenint l'última vegada l'escó el 2004 per Biscaia. Va ser membre de la Comissió Executiva Federal del PSOE com a secretari d'Organització i com Vocal, quan va ser clau la seva participació en el Congrés de Suresnes per a l'elecció de Felipe González com líder de l'organització. Va ser important la seva aportació en el debat del projecte de la Constitució de 1978 i de l'Estatut de Guernica de 1979. Va formar part dels membres que van negociar i van signar el Pacte d'Ajuria Enea el 12 de gener de 1988.
Va ocupar el càrrec de Conseller d'Interior en el Consell General del País Basc presidit per Ramón Rubial el 1978 i a les eleccions al Parlament Basc de 1980 fou elegit diputat per Guipúscoa. L'any 2000 se li va atribuir haver realitzat una proposta al llavors Secretari General socialista José Luis Rodríguez Zapatero per a iniciar un procés de fi de la violència al País Basc i que, amb la treva d'ETA de 2006, va seguir el President del Govern segons altre informe elaborat pel diputat del PP, Jaime Ignacio del Burgo.
Va publicar diverses obres, generalment assajos sobre el terrorisme d'ETA i era habitual articulista en diferents diaris nacionals. De les seves obres destaquen: El principio de la esperanza i Euskadi: sin la paz nada es posible el 1984; La razón socialista, 1990, El socialismo de lo pequeño, 1995; Poemas del amor y de la dictadura i Una propuesta de paz, 2000, Diccionario de terrorismo, 2004 i Diario de una tregua, 2007.

## Referències

* ↑ Mor Txiki Benegas. Diari ARA.
* ↑ Notícia d'Europa Press d'11 de juliol de 2006
# Alessandro D'Alatri

Alessandro D'Alatri (24 de febrer de 1955 - 3 de maig de 2023) va ser un director de cinema, guionista i actor italià. Va començar una carrera com a actor, i més tard es va inscriure a una carrera d'èxit com a director de cinema i televisió.

## Vida i carrera

Nascut a Roma, d'adolescent D'Alatri va ser actiu com a actor teatral i de cinema i va treballar amb Luchino Visconti, Giorgio Strehler i Vittorio De Sica entre d'altres. A la dècada de 1970 va decidir centrar-se en la direcció i, després d'un llarg aprenentatge com a director d'anuncis, inclou un premi al millor director d'AD al Festival Internacional de Creativitat Cannes Lions de 1987, l'any 1991 va dirigir el seu primer llargmetratge, Americano rosso, pel qual va guanyar el David di Donatello al millor director novell. La seva següent pel·lícula, Senza pelle va ser un èxit de crítica i comercial, i va rebre un David di Donatello, un Nastro d'Argento i un Ciak d'oro al millor guió. La seva pel·lícula de 1998 I giardini dell'Eden, una història apòcrifa de Jesús, es va presentar a la competició principal de la 59a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.
En els seus últims anys, D'Alatri es va centrar principalment en la televisió, dirigint algunes sèries de televisió d'èxit com I bastardi di Pizzofalcone i Un professore, ambdues protagonitzades per Alessandro Gassmann. També va dirigir diversos vídeos musicals per a artistes notables com Elisa, Laura Pausini, Renato Zero i Negramaro. D'Alatri va morir el 3 de maig de 2023, als 68 anys.

## Filmografia
### Cinema

* Americano rosso (1991)
* Senza pelle (1994)
* Il prezzo dell'innocenza - documentario (1996)
* I giardini dell'Eden (1998)
* Casomai (2002)
* La febbre (2005)
* Commediasexi (2006)
* Sul mare (2010)
* The Startup (2017)

#### Televisió

* Ritratti d'autore - sèrie de televisió, 1 episodi (1996)
* Alfabeto italiano - sèrie de televisió, 1 episodi (1998)
* La scuola della notte - telefilm (2017)
* La legge del numero uno - ftelefilm (2017)
* In punta di piedi - telefilm (2018)
* I bastardi di Pizzofalcone - sèrie de televisió, 6 episodia (2018)
* Il commissario Ricciardi - sèrie de televisió, 6 episodia (2021)
* Un professore - sèrie de televisió, 12 episodia (2021)

## Referències

* 1 2 3 4 Roberto Poppi. I registi: dal 1930 ai giorni nostri. Gremese Editore, 2002, 2002. ISBN 8884401712.
* 1 2 «E' italiano, 32 anni il miglior regista di spot dell'anno». La Repubblica, 03-07-1987.
* 1 2 3 Enrico Lancia. I premi del cinema. Gremese Editore, 1998, 1998. ISBN 8877422211.
* 1 2 «Addio ad Alessandro D'Alatri, regista di Casomai e Un professore» (en italià). Vanity Fair Italia, 03-05-2023.
* 1 2 3 «È morto il regista Alessandro D’Alatri» (en italià). Rolling Stone Italia, 03-05-2023.

## Enllaços externs

* Alessandro D'Alatri - Lloc web oficial
# Pedret

«Pedret» té aquests significats:
* Pedret (Girona), raval de la ciutat de Girona
* Pedret (Pedret i Marzà), entitat de població del municipi de Pedret i Marzà (Alt Empordà)
* Església de Sant Quirze de Pedret, al municipi de Cercs (Berguedà)
* Mas de Pedret, al municipi de Móra la Nova (la Ribera d'Ebre)
* Pont de Pedret
# Funicular

Un funicular és un remuntador constituït per 2 combois (cabines o grups de cabines) que circulen sobre rails i són estirades per un cable tractor. El seu nom deriva del llatí, funiculus, diminutiu de funis, que significa "corda".
Es pot dir que és l'equivalent terrestre del telefèric, canviant-ne els cables sostenidors per rails. Ara bé, en aquest cas, els rails són comuns per a les dues cabines i només al centre es bifurquen per a permetre el creuament de les cabines.
Els rails mantenen una inclinació aproximadament constant, que és compensada a dins la cabina per un terra pla però a diferents nivells, imitant uns grans esglaons. La capacitat de les cabines és força important, essent estrany que tinguin menys de cent places. El funcionament d'aquests aparells no és diferent al dels funiculars convencionals. Per contra, el que sí que és una característica comuna de la majoria de funiculars a estacions d'esquí és el fet de ser subterranis, si no completament, almenys en part. Això permet de no sotmetre's com la resta de remuntadors a la variabilitat de la superfície del terreny (tant pel que fa a pendent com a suport estructural) ni a les inclemències del temps, cosa que permet més dies d'obertura.
L'immens cost que suposa realitzar un túnel sota una muntanya limita la seva instal·lació a les situacions més adverses (sota de geleres, zones de vent), o emblemàtiques (remuntador principal de l'estació amb un gran desnivell). Les seves velocitats en avançar (al voltant dels 10m/s) són sensiblement superiors a la de la resta de remuntadors (excepte telefèrics i funitels).

## Funiculars a Catalunya

* Funicular de Montjuïc a Barcelona (1928-1929)
* Funicular de Vallvidrera a Barcelona (1910)
* Funicular del Tibidabo a Barcelona (1901)
* Funicular de Gelida a Gelida (1924)
* Funicular de Sant Joan a Montserrat (1918)
* Funicular de la Santa Cova a Montserrat (1929)
* Ascensor inclinat de Queralt a Santuari de Queralt (Berga)
* Ascensor inclinat de Cala Giverola a Tossa de Mar
* Antic Funicular de la Vall Fosca: Té el seu origen a la central hidroelèctrica de Capdella i finalitza a l'inici de la canonada forçada, és a dir, a l'inici del carrilet. Té una longitud de 2 km amb una estació intermèdia de transbord i salva un desnivell de 940 m aproximadament.
* Antic Funicular de la Vall de Núria: Feia, fins al 1985, el mateix recorregut que el posterior tren aeri de cabines pel qual seria substituït al 1987, comunicant l'estació de Núria del Tren Cremallera, amb l'edificació a on actualment s'hi ubica l'Alberg Pic de l'Àliga.

## Vegeu també

* Telefèric o aeri
* Tren cremallera

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Funicular». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari