OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cas Bon Sosec

El cas Bon Sosec fou un cas de corrupció política relacionat amb el cementeri Bon Sossec (Marratxí, Mallorca) que afectà el llavors batlle de Palma, Joan Fageda, del Partit Popular.
El cementeri fou un projecte fracassat que l'empresa Bon Sosec SA, va promoure a principis dels anys 1990. El projecte consistia a construir un cementeri privat i de luxe, el primer d'Espanya d'aquestes característiques. Després d'executar-se les obres el negoci no anà prou bé, i ja el 1992 va ser necessària l'aportació de diners públics (425 milions de pessetes) a través de l'empresa semipública del Govern de les Illes Balears Sociedad Balear de Capital Riesgo. Aquest fet desfermà la polèmica política, perquè tres dels socis de Bon Sossec SA, l'any 1988 havien donat mig milió de pessetes perhom a la Fundació Illes Balears, creada per Gabriel Cañellas, l'aleshores president del Govern. Tot i això, Bon Sosec SA, va presentar suspensió de pagaments el setembre de 1995, i va deixar deutes milionaris amb les empreses que havien participat en la construcció de les instal·lacions. Finalment, el setembre de 1997, l'Ajuntament de Palma va comprar el cementeri, mitjançant l'Empresa Funerària Municipal, per 1.170 milions de pessetes, que s'havien de pagar en 15 anys.
El batlle de Palma des de 1991, Joan Fageda, era un dels accionistes minoritaris de Bon Sosec SA, i a més a més era el propietari d'Edificaciones y Construcciones Domus, una de les empreses que participà en aquesta fallida promoció com a constructora. Per aquestes circumstàncies, l'operació de salvament del cementeri privat amb diners públics de l'Ajuntament es va veure com una possible pràctica corrupta en benefici dels interessos particulars del batlle. No obstant això, no es presentaren denúncies ni s'obrí cap investigació.
El nom de l'empresa Bon Sossec tornà a sortir als mitjans de comunicació a mitjan 2007, atès que es relacionà amb la investigació de l'operació Llampec del cas Andratx. Aparentment, Bon Sosec SA, en aquest cas s'emprava com a tapadora per a camuflar operacions fiscalment opaques de la mateixa trama empresarial responsable d'aquesta operació. El 2010 Bon Sosec va esdevenir una filial de Funespaña.

## Referències

* ↑ Càndia, Patricio «Suspende pagos el cementerio de lujo en el que invirtió el Gobierno de Baleares» (en castellà). El País, 01-09-1995.
* ↑ Manresa, Andreau «La banca perdona deudas por 700 millones a una empresa del alcalde de Palma» (en castellà). El País, 15-04-1996.
* ↑ Notícia al Diario de Mallorca (06-07-2007)
* ↑ «Bon Sosec S.A» (en anglès). Bloomberg Private Company Information. [Consulta: 24 gener 2017].
# Xeptalski

Xeptalski - Шептальский (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba als vessants septentrionals del Caucas occidental, en una zona boscosa a la vora dreta del riu Psij, a 5 km al sud-est de Krimsk i a 82 km a l'oest de Krasnodar, la capital.
Pertany al municipi de Novoukraïnski.
# Persea indica

Persea indica és una espècie de planta del gènere de l'alvocat.
Es troba a les Açores, Madeira, i illes Canàries dins la regió Macaronèsia. Està amenaçada per la pèrdua d'hàbitat.
Persea indica és una espècie exclusiva de la Laurisilva, i el seu hàbitat està amenaçat per l'agricultura, l'expansió d'altres arbres com el castanyer o la urbanització.

## Descripció

La planta, que en portuguès s'anomena vinhático és un arbre perennifoli de fins a 25 metres d'alçada, amb la capçada ampla i arrodonida. Les fulles són lanceolades de 10 a 20 cm de llargada, gairebé glabres, de color verd clar que es tornen vermelles en envellir.
Les flors són petites i disposades en panícules amb els peduncles llargs i pubescents, els fruits són bagues negres ovoide-el·lipsoides molt similars a les olives. Floreix d'agost a novembre.
A Madeira la seva fusta, dita mogno da Madeira, de color groc o rosat, era molt valorada i es feia servir molt en ebenisteria, l'escorça es feia servir per adobar pells.

## Font

* Bañares, A. et al. 1998. Persea indica. 2006 IUCN Red List of Threatened Species. Downloaded on 23 August 2007.
# Proasellus delhezi

Proasellus delhezi és una espècie de crustaci isòpode pertanyent a la família dels asèl·lids.

## Hàbitat

És una espècie demersal, la qual viu a les aigües dolces de fonts subterrànies càrstiques.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica del Nord: Algèria.

## Referències

* ↑ Dudich, E., 1925. Systematische Studien an italienischen Aselliden. Annales Musei Nationalis Hungarici 22: 281-301.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Henry, J.-P.; Magniez, G., 1973. Un aselle cavernicole d'Algerie: Proasellus delhezi n.sp. (Crustacea, Isopoda, Asellota). Bull. K. Belg. Inst. Nat. Wet. 49(5): 1-10.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ World Marine, Freshwater and Terrestrial Isopod Crustaceans Database (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ SeaLifeBase (anglès)

## Bibliografia

* Schotte, M., B.F. Kensley i S. Shilling, de 1995 en endavant. World list of Marine, Freshwater and Terrestrial Crustacea Isopoda. National Museum of Natural History Smithsonian Institution: Washington DC, els Estats Units.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* ION (anglès)
# Gyeongsangbuk-do

Gyeongsangbuk-do (Gyeongsang del Nord) és una província de l'est de Corea del Sud. La província es va formar el 1896, a partir de la meitat nord de l'antiga província coreana de Gyeongsang. La capital de la província i la ciutat més gran és Daegu, ciutat que era la capital de la província de Gyeongsang abans de 1896, però que actualment està separada del nivell provincial, ja que es tracta d'una de les ciutats metropolitanes de Corea del Sud o Gwangyeoksi.

## Geografia

La província forma part de la regió de Yeongnam, i limita per l'est amb el mar del Japó (mar de l'Est), pel sud amb Gyeongsangnam-do, per l'est amb Jeollabuk-do i amb Chungcheonbuk-do, i pel nord amb Gangwon-do.
A l'estiu, és la província més càlida de Corea del Sud, pel fet que està envoltada per muntanyes: la serralada Taebaek a l'est i la serralada Sobaek a l'oest.

## Recursos

La producció agrícola de la província inclou arròs, mongetes, patates i ordi. Les illes de la zona de Daegu es consideren una especialitat de la província. També hi ha indústries de lactis en diversos districtes de la província. Són destacables també els productes marins com algues, marisc i calamars.

## Cultura

Gyeongsangbuk-do és el lloc on s'assentava l'antic regne de Silla, de manera que conserva gran quantitat de la seva cultura i les seves tradicions. Van ser declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 2000 sota el nom de Zones històriques de Kyongju.

## Divisió administrativa

Gyeongsangbuk-do es divideix en 10 ciutats (Si o Shi) i en 13 comtats (Gun). A continuació, s'enumeren els noms en alfabet llatí, hangul i hanja.

### Ciutats

* Andong (안동시; 安 东 市).
* Gimcheon (김천시; 金泉 市).
* Gyeongju (경주시; 庆 州市).
* Gyeongsan (경산시; 庆 山 市).
* Gumi (구미시; 龟 尾市).
* Mungyeong (문경시; 闻 庆 市).
* Pohang (포항시; 浦项 市).
* Sangju (상주시; 尙 州市).
* Yeongcheon (영천시; 永川 市).
* Yeongju (영주시; 荣 州市).

## Enllaços externs

* Web oficial del govern provincial de Gyeongsangbuk-do
# Pere Ynglada i Sallent

Pere Ynglada i Sallent (Santiago de Cuba, 1881 - Barcelona 1958) fou un dibuixant català.
Nascut a Cuba, fill de comerciants, visqué la seva infància a Nova York i de retorn a Barcelona estudià al Cercle Artístic de Sant Lluc.
Sota el pseudònim Yda fou col·laborador de Papitu i de L'Esquella de la Torratxa. També col·laborà en la revista aliadòfila Iberia, on va ser l'autor d'algunes portades.
Residí a París durant més de trenta anys on trabà amistat amb el pintor Juan Gris i també amb Josep Sunyer i Josep Maria Junoy. Destacà pels seus dibuixos de Music Hall, de circ, pels detalls urbans i sobretot pels dibuixos d'animals, especialment de cavalls que el van fer cèlebre. Treballà sempre en petits formats.
Exposà a la Sala Parés (1906) i a les galeries Laietanes (1914), exposició molt elogiada per Eugeni d'Ors. Exposà per darrera vegada a Barcelona a la Pinacoteca (1943).
La seva obra es caracteritza per un traç molt aeri i depurat fruit de la seva admiració pel dibuix japonès. Amb Josep Pla organitza la mostra d'art català de 1921. Pla el retrata com un dandy a les memòries de l'Ateneu barcelonès. En morir deixà instituït a Barcelona el premi de dibuix Ynglada-Guillot, que porta el seu nom i el de la seva muller Georgette Guillot. Un conjunt de textos configuren unes memòries pòstumes Records i opinions de Pere Ynglada (1959), que foren recollits per Carles Soldevila.

## Referències

* ↑ Safont, Joan. Per França i Anglaterra. A Contra Vent, 2012, p. 127. ISBN 9788415720010.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 221. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].

## Bibliografia

* Records i opinions de Pere Ynglada edició i pròleg de Carles Soldevila, Editorial Aedos, Barcelona. (1959)

## Enllaços externs

* «Pere Ynglada i Sallent». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Eliyahu M. Goldratt

Eliyahu M. Goldratt era un escriptor israelià, autor de novel·les de l'àmbit empresarial com La Meta, l'any 1992, o Cadena crítica, l'any 2001. Llicenciat en Física per la Universitat de Tel-Aviv, va realitzar un Màster i doctorat a la Universitat de Bar-Llan. Amb el primer llibre, La Meta, Eliyahu M. Goldratt va desenvolupar la Teoria de les restriccions, la qual ha estat molt emprada per empreses per a millorar la seua gestió.
# Casa a la carretera de Ribes, 122 (les Franqueses del Vallès)

La Casa a la carretera de Ribes, 122 és una obra modernista de les Franqueses del Vallès (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta baixa. La façana és simètrica, té tres eixos verticals, el central sobresurt una mica, és on se situa la porta d'entrada, aquesta està franquejada per dues finestres. Totes les obertures tenen una llinda escalonat. Al damunt una sanefa feta de trossos de ceràmica i que en el coronament de la porta té cintes decoratives també de ceràmica. El capcer és de perfil sinuós i no permet veure la teula a dos vessant. El contorn del capcer és de color més vistos.

## Història

La data de construcció de l'edifici està inscrita a la part superior de la façana: 1923. Els plànols de la casa no són a l'arxiu municipal de les Franqueses del Vallès. Estilísticament,però, es troben solucions decoratives que Respall va difondre per tot el Vallès. No és una obra pròpiament Modernista, però, si que empra elements decoratives provinents d'aquest.

## Referències

* 1 2 «Casa a la carretera de Ribes, 122». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 juliol 2018].
# Pelayo Sánchez Mayo

Pelayo Sánchez Mayo (Teyego, 27 de març de 2000) és un ciclista espanyol, que competeix en la modalitats de carretera. Entre el 2021 i 2023 va córrer al Burgos BH i el 2024 fitxà pel Movistar Team.
La seva primera victòria professional fou una etapa a la Volta a Astúries del 2023.

## Palmarès

* 2020
** 1r a l'Oñati Saria
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Cantàbria
* 2023
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Astúries
* 2024
** 1r al Trofeu Pollença-Port d'Andratx
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia.

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2021. 84è de la classificació general
* 2023. 37è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Pelayo Sánchez, ciclista español del Burgos BH» (en castellà). [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «El ciclista asturiano Pelayo Sánchez, joven promesa del Movistar Team: «La idea es repetir una carrera grande»» (en castellà). lavozdeasturias, 10-01-2024. [Consulta: 27 gener 2024].
* ↑ «El asturiano Pelayo Sánchez gana la última etapa de la Vuelta a Asturias» (en castellà). lavozdeasturias, 30-04-2023. [Consulta: 27 gener 2024].
* ↑ «Pelayo Sánchez Mayo gana la etapa 6 del Giro de Italia de 2024» (en castellà). [Consulta: 13 maig 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a procyclingstats
# Gyeongdan

Gyeongdan (coreà: 경단) o pastís de boles d'arròs coreà és un tipus de tteok (pastís d'arròs) fet d’arròs glutinós o d'altres farines de cereals glutinosos. Quan s'utilitza el cereal diferent de l'arròs, se sol especificar el seu nom, fent substantius compostos com ara susugyeongdan (수수경단 , 'pastís de bola de sorgo'). El nom chapssalgyeongdan (찹쌀경단 , 'pastís de boles d'arròs glutinós' també es pot utilitzar, però el chapssal es pot ometre, i normalment s'omet.
El Gyeongdan es pot fer pastant farina d'arròs glutinós en boles de la mida d'una castanya, després bullint-les amb aigua i cobrint-les amb mel, puré de mongetes vermelles o mongetes mung, o llavors de sèsam torrades i mòltes, etc.
Els gyeongdan tenen diversos tipus de gomul (고물; sèsam o mongetes en pols, utilitzats per cobrir tteok, pastís d'arròs, per tal de millorar-ne l'aspecte i el gust.), però no són inflexibles fins i tot després d'un llarg període de temps a causa del gomul. La pasta de mongetes blanques, que està a la taula per l'aniversari d'un nen, està decorada amb pasta de mongetes vermelles, la qual cosa significa que les mongetes vermelles lluiten contra els mals esperits.

## Vegeu també

* Dango

## Referències

* ↑ «경단». Basic Korean Dictionary. National Institute of Korean Language. [Consulta: 6 gener 2017].
* ↑ «수수경단». Basic Korean Dictionary. National Institute of Korean Language. [Consulta: 6 gener 2017].
* ↑ «맛있고 재미있는 한식이야기 < 한식 스토리 < 한식(Hansik) < 한식 포털» (en coreà). hansik.or.kr. [Consulta: 13 maig 2018].
# Elpodori

Elpodori (Elpodorius) fou comte del Vivarès. Apareix esmentat com assistent a la dieta d'Aquisgrà (817) el mes de juliol on va aconseguir una carta o diploma de l'emperador en favor del monestir de Cruas que havia fundat el seu pare Eribert, el primer conegut. Per la carta, Lluís el Pietós va agafar el monestir sota la seva especial protecció com si hagués estat el fundador i l'hagués dotat amb les almoines (de sua eleemosina); al mateix temps va garantir als monjos el dret d'elegir lliurement als seus abats.
Hauria estat el darrer comte doncs Tomàs, bisbe de Viviers, va rebre de Lluís el Pietós (+840) el privilegi d'immunitat que li conferia una sobirania àmplia sobre la diòcesi, i va ocupar de fet les funcions comtals.

## Bibliografia

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Casa en l'avinguda Pare Carlos Ferris, 28

La Casa en l'avinguda Pare Carlos Ferris, 28, és un edifici residencial situat al municipi d'Albal. És Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.16.007-008.

## Referències

* ↑ «Dirección General de Patrimonio Cultural». eduwp.edu.gva.es. [Consulta: 31 desembre 2016].
# Xalet d'en Panxo Ferrer

El Xalet d'en Panxo Ferrer és un edifici de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una casa unifamiliar de planta rectangular composta de planta baixa, pis i sota coberta. Les crugies són paral·leles a la façana principal i la coberta és a dues vessants. Té un ràfec perimetral que sobresurt en el terç central de la façana principal.
Les parets de càrrega són de paredat comú i maó. Els forjats són de biga de fusta i revoltó. Els balcons tenen una llosa de formigó suportada per mènsules de fusta.
La façana principal és de composició simètrica sobre tres eixos verticals amb obertures amb llinda. A la planta baixa hi ha un portal central i finestres laterals. A la planta pis trobem tres balcons. Sota coberta hi ha un balcó central i finestres laterals. Els dos balcons estan emmarcats en una mena de tribuna. La façana posterior fa una reculada central conformant una terrassa a cada planta.

## Referències

* 1 2 3 «Xalet d'en Panxo Ferrer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Pelayo Gutiérrez

Pelayo Domínguez (Avilés, 1970) és un tècnic de so asturià, guanyador de tres Goya al millor so. Va començar com a bateria en el grup de rock "Los Vagos". El 1991 va marxar a Madrid i el 1993 va treballar com a meritori a Acción mutante. Va debutar en cinema el 1994 amb el so del curtmetratge Xicu'l toperu, guanyadora de dos premis al Festival Internacional de Cinema de Gijón. El 1995 fou editor de so dels llargmetratges Morirás en Chafarinas, Historias del Kronen, Nadie hablará de nosotras cuando hayamos muerto i Así en el cielo como en la tierra. El 1996 treballà a Tesis i Martín (Hache) i el 1997 a Chevrolet i Cosas que dejé en La Habana. Fou nominat per primer cop al Goya al millor so el 2001 per Sin noticias de Dios. Va guanyar el Goya al millor so amb El otro lado de la cama (2002), Te doy mis ojos (2003) i Obaba (2005), i hi ha estat nominat per El baile de la Victoria (2009), También la lluvia (2011), La piel que habito (2012), Grupo 7 (2012), Caníbal (2013), La isla mínima (2014), El autor (2017), Yuli (2018) i Dolor y gloria (2019). També fou nominat al millor so als Premis Gaudí 2012 per Chico & Rita.
Ha treballat a les sèries de televisió Crematorio (2011), El ministerio del tiempo (2016) i Arde Madrid (2018) i La peste (2018). Va treballar durant anys a Deluxe Spain. Des del 2019 treballa a l'equip de postproducció de Telson Servicios Audiovisuales SL en l'ampliació de sales de disseny de so.

## Referències

* ↑ Pelayo Gutiérrez… detrás del arte a Asturias Diario
* ↑ «Asturias suena a mar y a coches sobre el asfalto mojado por la lluvia», El Comercio, 9 de març de 2019
* ↑ Los asturianos Pelayo Gutiérrez y Javier Gutiérrez entre los candidatos a los Goya, 20 Minutos, 12 de desembre de 2018
* ↑ Chico & Rita a catalanfilms.cat
* ↑ Deluxe Spain inaugura nuevo departamento con Pelayo Gutiérrez al frente
* ↑ Telson refuerza su equipo de postproducción de sonido con Pelayo Gutiérrez a la cabeza, audiovisual451.com, 25 de juliol de 2019
* ↑ El diseñador de sonido asturiano Pelayo Gutiérrez se incorpora al área de ficción del estudio Telson Arxivat 2020-08-13 a Wayback Machine., La Nueva Asturias, 26 de juliol de 2017
# Modica

Mòdica (català) o Modica (italià) localment també Muòrica (sicilià) és un municipi italià, situat a la regió de Sicília i a la província de Ragusa. L'any 2007 tenia 54.005 habitants. Limita amb els municipis de Buscemi (SR), Giarratana, Ispica, Noto (SR), Palazzolo Acreide (SR), Pozzallo, Ragusa, Rosolini (SR) i Scicli.

## Història

El comtat de Mòdica fou una jurisdicció feudal de l'illa de Sicília. Fundat el 25 de març de 1296, després de les Vespres sicilianes i va desaparèixer el 12 de desembre de 1816, amb l'entrada en vigor del decret que abolia el feudalisme. Va ser un dels comtats més importants, tant a nivell administratiu com geogràfic.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Antonino Buscema | Centreesquerra |

## Personatges il·lustres

* Salvatore Quasimodo, Premi Nobel de Literatura

## Galeria d'imatges

* Església de San Giorgio
* Església de San Giorgio
* Castell del comte de Modica
* Ubicació de Modica dins de la província

## Referències

* ↑ «Mòdica - Sicília». Enciclopèdia.cat, 27-10-2019.
* ↑ «Modica». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Programació orientada a events

La programació orientada a events, en ciències de la computació, és un paradigma de la programació en el qual el flux del programa és determinat per events tals com accions d'usuari (clics de ratolí, tecles premudes, accions de joystick, pantalles tàctils...), sortides de sensors (a través de l'USB) o missatges d'altres programes. La programació orientada a events és el paradigma dominant que s'empra en les interfícies gràfiques d'usuari. A les aplicacions orientades a events hi ha generalment un bucle principal que escolta els possibles events i dispara la funció callback corresponent quan aquests events són detectats.

## Gestor d'events

El gestor d'events crida la rutina (callback) que li correspon. En programari de baix nivell s'anomenen rutines d'interrupcions del maquinari. Un exemple de rutina callback per a gestionar un teclat :

## Referències

* ↑ «What is Event-driven Programming?» (en anglès). https://www.computerhope.com, 23-11-2017.
* ↑ «What is event-driven application? - Definition from WhatIs.com» (en anglès). SearchITOperations, 23-11-2017.
* ↑ Wells, Christopher J. «Event Driven Programming» (en anglès). https://www.technologyuk.net. Arxivat de l'original el 2018-07-08. [Consulta: 23 novembre 2017].
# Hans Larwin

Hans Larwin (6 de desembre de 1873 - 17 de novembre de 1938) va ser un pintor i acadèmic austrohongarès.

## Vida i carrera artística

Larwin era el fill d'un enquadernador, Johann Larwin, i la seva esposa, Karoline Veihinger. Va assistir a una Kunstgewerbeschule (escola d'arts professionals austríaca) a Viena i va estudiar des de 1889 a l'Acadèmia de Belles Arts. Va estudiar amb artistes com Christian Griepenkerl el 1891, des de 1893 amb August Eisenmenger i el 1894 amb Kazimierz Pochwalski.
Al voltant de 1900, Larwin va realitzar nombrosos viatges d'estudi a Roma, Múnic, París i els Països Baixos. El 1902 es va convertir en membre de la galeria Vienna Künstlerhaus i hi va fer les seves primeres exposicions. També va ser membre de l'associació d'artistes Alte Welt. Durant la Primera Guerra Mundial, va participar com a pintor de guerra oficial en diversos fronts per a la monarquia austrohongaresa. En aquesta feina, va representar sovint els aspectes més sòrdids de la guerra, amb quadres com ara Soldat und Tod (Soldat i la Mort) o Am Stephansplatz.
Després d'una estada a Chicago (1922-24) Larwin va viure entre 1925 i 1927 a Eslovàquia, Hongria i Iugoslàvia. El 1927 va tornar a Viena, on es va convertir en professor i director de l'escola general de pintura a l'Acadèmia de Belles Arts de Viena el 1930. També va impartir classes a l'Institut Superior Federal d'Educació i Recerca.

## Obra

Hans Larwin és conegut principalment com a pintor de gènere dels suburbis vienesos i d'escenes de la vida quotidiana vienesa, però també es va dedicar al retratisme. Les seves tècniques preferides eren la pintura a l'oli i el pastel a més del dibuix.

## Bibliografia
### Notes

* ↑ Thieme & Becker 1927, p. 402
* ↑ Austrian Academy of Sciences 1972, p. 22
* ↑ Vries 2016, p. 60
* ↑ Vollmer & Thieme 1956
* ↑ Fuchs 1979, p. K11

### Referències

* Austrian Academy of Sciences. «Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950». Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950, Austrian Academy of Sciences, 1972. [Consulta: 28 febrer 2017].
* Czeike, Felix. Historisches Lexikon Wien: in 5 Bänden, Volume 3 (en alemany). Kremayr & Scheriau, 1994. ISBN 9783218005456. Czeike, Felix. Historisches Lexikon Wien: in 5 Bänden, Volume 3 (en alemany). Kremayr & Scheriau, 1994. ISBN 9783218005456. Czeike, Felix. Historisches Lexikon Wien: in 5 Bänden, Volume 3 (en alemany). Kremayr & Scheriau, 1994. ISBN 9783218005456. - Total de pàgines: 700
* Fuchs, Heinrich. Die österreichischen Maler des 19. Jahrhunderts. Ergänzungsband : 2. L - Z, Volume 2 (en alemany). Selbstverl, 1979.
* Thieme, Ulrich. Allgemeines Lexikon der bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart (English: General Dictionary of Artists from Antiquity to the Present) (en alemany). Verlag E.A. Seemann, 1927. - Total de pàgines: 604
* Vienna Central Cemetery. «Prof. Hans Larwin». Vienna Central Cemetery, 2017. [Consulta: 28 febrer 2017].
* Vollmer, Hans. Allgemeines Lexikon der bildenden Künstler des XX. Jahrhunderts: Bd. K-P (en alemany). E.A. Seemann, 1956.
* Vries, Guus de Vries. The Great War Through Picture Postcards. Pen and Sword Books, 2016. ISBN 9781473856714.