OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Harold Bolingbroke Mudie

Harold Bolingbroke Mudie (Londres, 30 gener de 1880 – Forges-les-Eaux (França), 6 gener de 1916) va ser un esperantista britànic. Va ser el primer president de l'Associació Mundial d'Esperanto.
Harold Bolingbroke Mudie va conèixer la llengua auxiliar internacional esperanto el 1902, probablement a partir de la revista The Review of Reviews. El novembre de 1903 va fundar la gaseta The Esperantist, gràcies a l'ajut financer de William Thomas Stead; no obstant això, la revista no va ser profitosa. El 1906 la revista es va unir a The British Esperantist i Mudie va formar part del seu comitè editorial. Va defensar la publicació del Nou Testament en esperanto. Va ser un ferm promotor de la llengua internacional en altres països, molts dels quals va visitar durant els Congressos Mundials d'Esperanto. De 1912 fins a 1916 va ser president de l'associació d'esperanto de Gran Bretanya. El 1908 havia esdevingut el primer president de l'Associació Mundial d'Esperanto, principal fet pel qual és conegut. També va ser membre del Lingva Komitato, precursor de l'actual Akademio de Esperanto.
Quan va començar la Primera Guerra Mundial, es va unir a l'exèrcit del seu país i de seguida va obtenir el grau de capità. El gener de 1916 va morir en un accident de cotxe a Forges-les-Eaux, França. Harold Bolingbroke Mudie està enterrat al cementiri d'aquest municipi francès. L'Associació Mundial Esperanto no tindria un nou president fins al 1919, quan va assumir el càrrec Hector Hodler.

## Referències

* 1 2 3 4 Ivan Širjaev; Ludoviko Kökény; Vilmos Bleier; Kálmán Kalocsay. Enciklopedio de Esperanto (en esperanto). Budapest: Literatura Mondo, 1933-1934.
* 1 2 van Dijk, Ziko. Historio de UEA. – Partizánske: Espero, 2012. – 376 p.

## Vegeu també

* Ivo Lapenna
* Renato Corsetti

## Enllaços externs

* "Indefatigable Pioneer, Zealous Propagandist, Organizer, Financier, Leader" Biografia de Harold Bolingbroke Mudie a l'European Studies Blog de la British Library
# Ermita de Santa Cristina (Artana)

L'ermita de Santa Cristina d'Artana, en la Plana Baixa, a 2 km del municipi, per la carretera d'Eslida, és un temple catòlic catalogat com Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi identificador: 12.06.016-003.

## Descripció històric-artística

L'ermita és una construcció datada del segle xviii, que forma part d'un complex de edificiaciones annexes així com del paratge natural en el qual s'eleva.
L'ermita posseeix dependències per a l'ermità així com una hostatgeria i una zona d'esplai i esbarjo dins d'un paratge natural, amb una font d'aigua natural a que el seu al voltant es va construir una espècie d'amfiteatre de caràcter rústic.
Externament és de gran senzillesa, destacant tan sols les àmplies portalades que destaquen a la plaça envoltada de xiprers en la qual s'obren. La façana posseeix un porxo previ del que destaca un campanar de paret amb una sola campana i rematada en creu i penell.
Interiorment es tracta d'un edifici d'una sola nau edificada en estil dòric. Presenta un cor alt als peus de la planta. D'altra banda, en l'altar major es troba la imatge de Santa Cristina, que és una còpia de la imatge barroca que en l'actualitat de custòdia a l'església parroquial.

## Festa

Les festes en honor de la santa, que a més és la patrona d'Artana, se celebren en el mes de juliol, i entre els actes es duu a terme un romiatge el dia 24 de juliol, i entre els actes es beneeix l'aigua de la font.És invocada en temps de sequedat tal com indiquen les peticions dels Goigs que té dedicats.

## Referències

* ↑ Ermita de Santa Cristina Conselleria d'Educació, Cultura i Esports Consulta 22 de maig del 2017
* ↑ Ermita de Santa Cristina Clubrural Consulta 22 de maig del 2017
* 1 2 3 4 5 Ermita de Santa Cristina Artanpedia Consulta 23 de maig del 2017
* 1 2 3 4 5 Ermita de Santa Cristina Ermitas y Santuarios de la Comunidad Valenciana Arxivat 2016-04-29 a Wayback Machine. Consulta 22 de maig del 2017
* ↑ «Gozos a santa Cristina de Artana». [Consulta: 2023].
# Pilsenita

La pilsenita és un mineral de la classe dels sulfurs, que pertany al grup de la tetradimita. Rep el nom de la localitat de Nagybörzsöny, a Hongria, en alemany Deutsch-Pilsen, la seva localitat tipus.

## Característiques

La pilsenita és un tel·lurur de fórmula química Bi₄Te₃. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 1,5 i 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la pilsenita pertany a «02.DC - Sulfurs metàl·lics, amb variable proporció M:S» juntament amb els següents minerals: hedleyita, ikunolita, ingodita, joseïta-B, kawazulita, laitakarita, nevskita, paraguanajuatita, skippenita, sulfotsumoïta, tel·lurantimoni, tel·lurobismutita, tetradimita, tsumoïta, baksanita, joseïta-C, protojoseïta, sztrokayita, vihorlatita i tel·luronevskita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la localitat de Nagybörzsöny, al districte de Szob (Comtat de Pest, Hongria). Tot i tractar-se d'una espècie gens habitual ha estat descrita en tots els continents del planeta a excepció de l'Antàrtida.

## Referències

* ↑ «Pilsenite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 febrer 2021].
# Cementiri d'Ulldecona

Cementiri d'Ulldecona és una obra d'Ulldecona (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Recinte rectangular situat vora la carretera comarcal Ulldecona-Alcanar a uns 2 quilòmetres d'Ulldecona. Està dividit en tres sectors, conseqüència de successives ampliacions en el mur perimetral, d'uns tres metres d'alçada. És de maçoneria arrebossada i s'obre a la banda est mitjançant una portada d'arc de mig punt amb creu ornamental a sobre. La capella, en el tercer i més nou dels trams, és de construcció recent i sense cap particularitat: planta quadrangular i teula de doble vessant.
Són interessants dos mausoleus del primer recinte. Un d'ells, amb dates d'enterraments que arriben fins al 1894, és propietat de la família Adell: estança rectangular amb coberta interior apuntada i façana neogòtica amb porta d'arc apuntat entre pinacles. L'altre, contigu a aquest, disposa d'una porta de caràcter classicista i està datat de 1928; és propietat de V. Ferrer Fabra.

## Història

Sobre la porta hi ha gravada la data de 1923. Amb la construcció del tram final en els darrers 10 anys, s'ha enderrocat l'antiga capella, sense cap valor artístic, i construït l'actual.

## Referències

* 1 2 3 «Cementiri d'Ulldecona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Xulio Vixil

Xulio Vixil Castañón (1964, San Julián, Principat d'Astúries) és un escriptor asturià en asturià nascut en el concejo de Bimenes. Es va llicenciar en Filologia Hispànica en la Universitat d'Oviedo. En 1987 va guanyar el concurs de poesia de l'Acadèmia de la Llengua Asturiana i en 1992 el concurs de creació literària Lorenzo Novo Mier, també de l'Acadèmia.
Aquests dos premis li van donar un gran renom dintre de les lletres asturianes. La seva aportació a la narrativa asturiana és molt important, amb el llibre de relats Silvia la negra i les seves novel·les El paraísu blancu i L'immoral. Amb aquesta última obra, Xulio Vixil Castañón presenta una de les creacions més innovadores de la història de la literatura asturiana. A part de la seva labor literària (també participa les revistes com Lletres asturianes, Lliteratura, etc.), és autor de treballs d'investigació lingüística i sociolingüística, és militant de la Xunta pola Defensa de la Llingua Asturiana i té un programa a l'emissora Radio Sele.

## Obres

* A la gueta l'alba (1987)
* El paraísu blancu (1992)
* Silvia la negra (1993)
* El suañu de los vivos (1994)
* L'inmoral (2005)
# Phenix

* Aquest article tracta sobre la vila de Virgínia. Si cerqueu la ciutat d'Alabama, vegeu «Phenix City».
Phenix és una vila dels Estats Units a l'estat de Virgínia. Segons el cens del 2000 tenia 200 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Phenix tenia 200 habitants, 78 habitatges, i 62 famílies. La densitat de població era de 67,1 habitants per km².
Dels 78 habitatges en un 25,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,7% hi vivien parelles casades, en un 11,5% dones solteres, i en un 20,5% no eren unitats familiars. En el 19,2% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,56 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,89.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,5% tenia menys de 18 anys, un 10,5% entre 18 i 24, un 22% entre 25 i 44, un 25,5% de 45 a 60 i un 23,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.000 $ i la renda mediana per família de 34.583 $. Els homes tenien una renda mediana de 40.938 $ mentre que les dones 14.063 $. La renda per capita de la població era de 18.572 $. Entorn del 9,8% de les famílies i el 7,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Phenix». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Phenix». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 13 agost 2010].
# Moira Orfei

Moira Orfei, (21 de desembre de 1931 ― 15 de novembre de 2015), nom de naixement Miranda Orfei, va ser una artista de circ i actriu de cinema i televisió italiana.
Filla de Violetta Arata i Riccardo Orfei. Va contreure matrimoni amb Walter Nones des de 1961, va ser mare de Stefano Nones, Lara Nones i Zoia Orfei.

## Filmografia

* 1960, Gli Amori Di Ercole
* 1961, Ursus
* 1961, Maciste, l'uomo più forte del mondo
* 1963, Zorro contro Maciste
* 1974, Perfum de dona
* 1975, Il cav. Costante Nicosia demoniaco

## Referències

* ↑ entornointeligente. «Aos 83 anus, morre Moira Orfei, a rainha do circ na Itália» (en portuguès), 15-11-2015. [Consulta: 11 novembre 2015].
# Quercus oleoides

Quercus oleoides és una espècie de roure que pertany a la família de les fagàcies. Està dins de la secció roures blancs del gènere Quercus.

## Distribució

Creix en els boscos secs i pastures d'Amèrica del Nord i a l'Amèrica Central, entre els 150-1100 m. Als Estats Units creix a Texas, a Mèxic als estats de Veracruz i Oaxaca, Costa Rica, Belize, Guatemala, Hondures i Nicaragua.

## Descripció

Quercus oleoides és un petit arbre o arbust perennifoli de creixement lent, que pot créixer entre 8 a 15 m d'altura, però pot arribar als 25 m. El tronc pot fer entre 20 a 40 cm de diàmetre. L'escorça és de color marró fosc, grisa, gruixuda i aspra. En un primer moment, és per igual densament tomentoses, arribant a ser sense pèl, gris, amb lenticel·les pàl·lides. Els brots subglobosos o ovals, entre 1,5 a 3 mm. La capçada és densa i ramificada. Les fulles, perennes, gruixudes, dures, entre 4 a 11 cm de llarg i entre 2 a 5 cm d'ample, oblongues o el·líptiques, coriàcies, marge sencer, o de vegades, algunes dents en la meitat de l'àpex (fulles de les plantes joves són propensos a ser dentades): verd, sense pèl per sobre, densament cobert amb densament cobert de groc i gris estavellat tricomes glandulars sota, obtusa en ambdós extrems amb major freqüència, però de vegades l'àpex lleugerament apuntat i base cuneada a distància; entre 6 a 10 parells de venes, impressionat per sota, elevat per sobre. El pecíol fa entre 4 a 10 mm de llarg. Les flors surten entre desembre a maig, amb aments masculins que tenen de 3 a 4 cm de llarg, i aments femenins que tenen de 3 a 30 mm de llarg, contenen d'un a sis flors, cadascuna d'uns 7 mm de llarg. Les glans fan entre 1,5 a 2,5 cm de llarg, 1 a 1,2 cm de diàmetre, ovoides, mucronat, de color marró fosc brillant en la maduresa (color verd pàl·lid quan és jove), sense pèl. El peduncle fa entre 0,5 a 3 cm, tancades per la meitat de la gla per una cúpula. La cúpula fa entre 1,5 a 1,8 cm de diàmetre, amb escales tomentoses lliures.
La seva fusta és molt pesada amb grans entrecreuades, l'albeca és de color blanc i el duramen de color marró.

## Referències

* L. A. Fournier, "Quercus oleoides Schltdl. & Cham.", Escuela de Biología, Universidad de Costa Rica

## Enllaços externs

* Smithsonian Tropical Research Institute entry - Quercus oleoides Arxivat 2011-07-20 a Wayback Machine.
* Plants of Viñales pictorial guide - Quercus oleoides subsp. sagraeana
# Hiparc (tirà)

Hiparc d'Atenes (en llatí Hiparchus, en grec antic Ἱππάρχος) (Atenes? - 514 aC) va ser un atenenc de la família dels Pisistràtides, fill menor del tirà Pisístrat que en morir va deixar el poder als seus dos fills: Hípies, el primogènit, i Hiparc.
Segons l'historiador Tucídides qui realment exercia la tirania a la ciutat era Hípies, i alaba la virtut i la intel·ligència d'Hiparc, que es va dedicar al mecenatge i va acollir al seu palau poetes com Anacreont, Lasos, Onomàcrit i Simònides de Ceos. També va reunir importants obres literàries en una gran biblioteca d'Atenes.
Va ser assassinat l'any 514 aC per Harmodi i Aristogíton, segons ens explica Tucídides a la Història de la guerra del Peloponnès (Llibre I, 20) Va ser a causa de l'amor d'Aristogíton, un ciutadà de classe mitjana, pel jove Harmodi. L'interès d'Hiparc pel noi va despertar la gelosia d'Aristogíton, cosa que el va portar a tramar l'enderrocament de la tirania. Harmodi va rebutjar Hiparc i aquest últim per humiliar-lo va convidar la seva germana a participar en les Grans Panatenees com a canèfora. Més tard, el tirà va acomiadar la noia dient que no era digna de participar-hi. Harmodi i Aristogíton van planejar matar-lo el dia de la processó de les Panatenees, ja que ningú sospitaria de veure'ls reunits en aquella ocasió. Mentre Hiparc era al barri atenès del Ceramic amb la seva escolta, els dos tiranicides el van assaltar apunyalant-lo fins a la mort. Cap dels dos va poder fugir i van ser ajusticiats pels soldats, diu Tucídides.

## Referències

* ↑ Peisistratus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 172-173

## Vegeu també

* Pisistràtides
# Ermita de Santa Perpètua

Santa Perpètua és una ermita romànica al terme de Santa Cecília de Voltregà (Osona) prop del termenal amb Gurb i de Sant Bartomeu del Grau.

## Capella

Ermita de petites dimensions, d'una sola nau, de capçalera plana amb campanar d'espadanya adossat sobre la façana principal. És coberta a doble vessant.
L'única obertura és un ull de bou que hi ha sobre la portalada, en forma d'arc de mig punt, que s'obre a la façana principal. A l'interior hi ha el cor i un altar de pedra adossat a l'absis, adaptat a les noves exigències de culte (post-conciliar).

## Pou

Estructura de planta rectangular recolzada a una de les façanes o murs laterals de la capella, coberta a una sola vessant, amb teula àrab. Té una sola obertura quadrada orientada a la part posterior de l'ermita i tancada amb una porta de fusta.
La raó principal de la seva existència seria la necessitat de recollir aigua de la pluja. Es va fer mitjançant un canal que va des de la teulada fins al pou, travessant la façana principal. L'escassetat d'aigua és deguda a que l'ermita està situada a una considerable altura, allunyada de les masies i de les rieres.

## Història

Santa Perpètua està situada sobre una de les elevacions que rodegen Gurb de la Plana, i és un dels extrems que assenyala o delimita el municipi. Pertany a la demarcació de Vespella. L'ermita està documentada el 1356, malgrat que d'aquesta època només en resta l'estructura de la planta.
Degut a l'increment de la devoció popular, seria reconstruïda durant el segle xvii o XVIII, alterant la coberta, possiblement de volta de canó, i afegint-hi el cor.
Actualment s'ha refet la canalització que condueix l'aigua de la pluja al pou, que travessa la façana principal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Ermita de Santa Perpètua». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# Plaça Major (els Prats de Rei)

La Plaça Major és una plaça dels Prats de Rei (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Plaça originàriament medieval, encara que molt reformada posteriorment, porticada per la banda est, on hi donen els carrers principals de la vila. Destaquen com a elements ornamentals unes grans teieres en dos angles de la plaça. Tres grans arcades. Base d'un edifici del segle xviii donen la configuració a la petita plaça de forma irregular degut al seu emplaçament. En aquesta plaça s'hi troba l'edifici de l'ajuntament que s'inclou dins l'estil gòtic.

## Notes

* ↑ «Plaça Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Cementiri d'Igualada

El Cementiri d'Igualada és una obra del municipi d'Igualada (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La distribució general és de forma rectangular, voltat d'un claustre dòric, on hi trobem els nínxols. El pati interior és destinat a fossars. Oposada a la porta hi havia l'església, que va ésser destruïda en el període 1936-39 i reemplaçada actualment per una d'en B.Bassegoda. La portalada d'entrada al recinte consta de dues columnes dòriques que flanquegen l'entrada, que és un arc de punt rodó. A la part superior hi ha una inscripció i una creu. S'hi observa una capella central de línies renaixentistes.

## Història

Aquest és el tercer cementiri que té la ciutat. El primer estava situat en el terreny que avui ocupa la Capella del Sant Crist, que en 1702 es traslladà on avui hi ha la plaça del Bruc. L'actual cementiri data del 1817. Els arquitectes que intervingueren foren Bofarull, per a l'ordenació general, i Guixà per a la construcció de la porta. Podem dir que a la dècada del 2010 es conserva quasi intacte i que els successius eixamplaments es poden diferenciar clarament.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cementiri d'Igualada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2014].
# Útoyggjar

Útoyggjar (illes exteriors o perifèriques en feroès) és una paraula que s'utilitza per a designar les illes habitades més inaccessibles de l'arxipèlag de les illes Fèroe. Les Útoyggjar estan constituïdes per les següents 8 illes: Fugloy, Svínoy, Kalsoy, Mykines, Hestur, Koltur, Skúvoy i Stóra Dímun. Totes tenen en comú la mala comunicació amb la resta de l'arxipèlag, el seu pobre desenvolupament, i l'escassa població. En conjunt, la seva població amb prou feines arriba als 216 habitants el 2018, el 0,42% del total de les Illes Fèroe, quan el 2007 n'eren 340.
Els mitjans de transport públics disponibles són helicòpters o petits transbordadors. No sempre és possible la comunicació diària, principalment a causa de les condicions meteorològiques.
Amb l'excepció de Kalsoy i Fugloy, aquestes illes només tenen una sola població, i amb molt pocs habitants. L'economia es basa en activitats primàries poc desenvolupades: ramaderia i pesca principalment.
Nólsoy s'havia inclòs en aquest grup d'illes, però la seva proximitat amb Tórshavn i la seva integració en aquest municipi el 2005 en van millorat les condicions. Per la seva banda, l'illa anomenada Lítla Dímun, en estar deshabitada, no forma part de les Útoyggjar.
El desembre de 2001 es va crear l'Associació de les Illes Exteriors (Útoyggjafelagið), que representa els interessos d'aquestes illes, busca el seu desenvolupament econòmic i la cooperació entre les seves unitats de població. Anualment se celebren reunions que tenen un caràcter festiu.

## Referències

* ↑ «Løgtingslóg um at veita stuðul til íløgur í infrakervið á útoyggjum» (en feroès). Lógasavnid. [Consulta: 15 juliol 2019].
* ↑ «ÚTOYGGJAR» (en feroès). Landsverk. [Consulta: 15 juliol 2019].
* ↑ «Nú búgva 100 færri á útoyggj» (en feroès). KVF, 01-07-2013. [Consulta: 15 juliol 2019].
* ↑ «Olga Biskopstø var gestur í útvarpstovuni í morgun» (en feroès). KFV, 11-03-2013. [Consulta: 15 juliol 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina de l'associació Útoyggjafelagið.
# Platictènides

Els platictènides (Platyctenida) són un ordre de ctenòfors de la classe dels tentaculats, molt particular a causa del seu hàbitat bentònic. Es considera un grup filogenèticament jove i es creu que deriven d'una forma ancestral de l'ordre Cydippida.
Els platictènides mesuren fins a 15 cm. Tenen el cos una mica aplanat dorsoventralment i, secundàriament, poden tenir simetria bilateral. S'assemblen molt als nudibranquis o platihelmints i sovint se'ls confon amb ells. Totes les espècies menys una, no tenen les fileres ciliades de pintes que distingeixen els ctenòfors, però sí posseeixen el parell de tentacles amb tentil·les i col·loblasts adhesius. També són característics dels ctenòfors els porus al llarg de la superfície dorsal.
En general, viuen sobre roques, algues, corall tou o en la superfície corporal d'altres invertebrats, com el gènere Coeloplana que habita sobre certes espècies d'equinoderms i cnidaris. Tendeixen a ser ectosimbióticos amb els organismes en què viuen. Sovint es reconeixen pels seus llargs tentacles amb moltes branques laterals, les quals es veuen des de la part posterior de l'animal i en direcció cap el corrent. S'adhereixen i arrosseguen sobre les superfícies tot evertint la faringe i usant-la com un "peu" muscular.

## Taxonomia

L'ordre Platyctenida inclou sis famílies i un total de 49 espècies:
* Família Coeloplanidae Willey, 1896
* Família Ctenoplanidae Willey, 1896
* Família Lyroctenidae Komai, 1942
* Família Platyctenidae
* Família Savangiidae Harbison & Madin, 1982
* Família Tjalfiellidae Komai, 1922

## Referències

* ↑ Rudman, W. B. 1999. Benthic ctenophores. Sea Slug Forum, Australian Museum, Sydney
* ↑ Eeckhaut, I., Flammang, P., Lo Bue, C., & Jangoux, M. 1997. Functional morphology of the tentacles and tentilla of Coeloplana bannworthi (ctenophore, platyctenida), an ectosymbiont of Diadema setosum (echinodermata, echinoida). Zoomorphology, 117:165-174.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Taxonomic tree». [Consulta: 3 desembre 2020].
* ↑ «Phylum Ctenophora: list of all valid scientific names». [Consulta: 5 febrer 2020].