OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barranc de Palau

El barranc de Palau és un barranc dels termes municipals de Tremp i Talarn que s'origina dins de l'antic terme de Fígols de Tremp i va a abocar-se en la Noguera Pallaresa al sud-est de Palau de Noguera, a l'antic terme de Palau de Noguera.
Es forma a 587,5 m. alt., en el Pla de Nascala, al costat de llevant de lo Tossal, muntanya que queda a llevant de Fígols de Tremp, des d'on baixa cap al sud-est per tal d'encaixar-se a la vall entre la serreta que hostatja el poble de Claret, al nord (la Serra de l'Empedrat, i el serrat llarg format a ponent pel Serrat de Cabicerans i la Serra de Cinto, al sud.
Quan arriba al fons de la vall rep de ponent, per la dreta, el barranc de Puiverd, i al cap de poc, també per la dreta rep la llau de la Font del Vidriol. Al cap d'un tros arriba just a migdia del poble de Claret i al nord del de Puigmaçana, on troba el límit del terme de Tremp, i el barranc entra en el de Talarn. Tot aquest tram és ple de meandres pel poc desnivell que han de davallar el barranc.
Just en entrar en terme de Talarn rep per la dreta la llau de les Planes, i poc després per l'esquerra el barranc de les Ametlles i travessa la zona de Picons, entre la Cabana de les Espoies, al nord, i la del Sastre, al sud. Poc després travessa les línies de ferrocarril i la carretera C-13, que és justament el lloc on torna a entrar en terme de Tremp, dins de l'antic municipi de Palau de Noguera, del qual ja no sortirà. Discorre pel sud del poble de Palau de Noguera, a una certa distància, i acaba el seu recorregut abocant-se en la Noguera Pallaresa al sector de los Plans.

## Enllaços externs

* Barranc de Palau al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Dourgoulanga

Dourgoulanga és un sub-prefectura de la regió de Bahr el Gazel de Txad.L'any 2009 tenia 25.666 habitants, dels quals el 90,98% eren nòmades.

## Referències

* ↑ «List of governorates, prefectures, and sub-prefectures of Chad, and associated codes» (PDF) (en francès), 01-04-2008. Arxivat de l'original el 4 març 2011. [Consulta: 5 juny 2018].
* ↑ «Social Statistics». Open Data for Africa. Arxivat de l'original el 6 d’abril 2020. [Consulta: 5 juny 2018].
# Noahisme

Els Bnei Noah (en hebreu: בני נח), (en català: Els fills de Noè) són totes les persones d'entre les nacions del món que es reconeixen com a fidels i servidores d'Elohim, i que compleixen amb els set preceptes que Jahvè va ordenar al profeta Noè.

## Història

El pacte d'Elohim amb Noè és anterior a l'entrega de la Torà al profeta Moisès, tant els hebreus com les altres nacions del món es guiaven sota aquests set preceptes bàsics, els patriarques d'Israel es van regir sota aquestes senzilles normes. Noé és l'avantpassat de la humanitat i el dipositari dels set preceptes universals, la seva descendència ha de seguir aquestes lleis. Actualment, hi ha grups de noahites arreu del Món.
Jehovà va dir a Noè: He decidit acabar amb tots els éssers vius, perquè la terra és plena de violència a causa d'ells, i per això els destruiré juntament amb la terra.
Així comença la història de la destrucció del món en els temps de Noè. Només ell i la seva família van ser salvats del gran Diluvi, i quan van emergir de l'arca que havien construït, Elohim va celebrar un nou pacte amb ells, i amb tota la humanitat. Noè i la seva família van ser salvats del gran Diluvi, i quan van emergir de l'arca que havien construït, Jehovà va celebrar un nou pacte amb ells i amb tota la humanitat.
Totes les persones no jueves són noahites, però és més apropiat el nom per designar a les persones d'entre les nacions que es reconeixen com a fidels i veneradores de Déu, aquells que compleixen amb els set preceptes que Jahvè va ordenar al profeta Noè, segons explica el llibre del Gènesi, i que posteriorment van ser desenvolupats pels savis jueus en el Talmud i la Mixné Torà de Maimònides, en l'actualitat es fa servir la paraula noahita per anomenar als seguidors del Noahisme. Un noahita és una persona no jueva que segueix els set preceptes que Elohim va entregar al profeta Noè.

## Preceptes

* Prohibició contra la blasfèmia.
* Prohibició contra la idolatria.
* Prohibició de robatori.
* Prohibició d'assassinat.
* Prohibició d'adulteri.
* Cal establir tribunals de justicia.
* Prohibició de menjar la carn d'un animal viu.

## Bibliografia

* The Seven Laws of Noah. Aaron Lichtenstein. The Rabbi Jacob Joseph School Press, New York. 1981
* The Rainbow Covenant: Torah and the Seven Universal Laws. Michael Ellias Dallen. ISBN 0-9719388-2-2

## Referències

* ↑ www.biblegateway.com
* ↑ www.jstor.org

## Enllaços externs

* institutobneinoaj.com Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. (castellà)
* asknoah.org (anglès)
* noahidenations.com Arxivat 2015-10-07 a Wayback Machine. (anglès)
# Joseph Bech

Joseph Bech (Diekirch, 1887 - Ciutat de Luxemburg, 1975) fou un polític luxemburguès dues vegades primer ministre del seu país.

## Biografia

Va néixer el 17 de febrer de 1887 a la ciutat de Diekirch, situada al districte del mateix nom. Va estudiar jurisprudència a la ciutat suïssa de Friburg i a París, on es graduà el 1914. Després d'iniciar una curta carrera com a advocat participà activament en política.
Morí el 8 de març de 1975 a la seva residència de ciutat de Luxemburg.

## Activitat política

Membre del Partit de la Dreta, el 1921 el primer ministre Émile Reuter el nomenà Ministre d'Interior i d'Educació, càrrec que ocupà fins al 1925. Després d'un curt govern de Pierre Prüm, Bech fou nomenat Primer Ministre de Luxemburg l'any 1926, assumint a més del lideratge del govern les carteres d'Afers Exteriors i d'Agricultura. Amb interés especialment per millorar l'economia després del crac del 29 va aconseguir reflotar la indústria de l'acer gràcies a les compres realitzades per Alemanya a l'inici de la dècada del 1930. Posteriorment, però, marcà distàncies amb Adolf Hitler i l'Alemanya nazi, aconseguint la neutralitat del seu país davant les amenaces nazis. L'intent d'intentar prohibir el Partit Comunista li comportà una derrota severa en un referèndum l'any 1937, per la qual cosa dimití del seu càrrec.
Sota el govern de Pierre Dupong mantingué la cartera d'Exteriors així com la d'agricultura, mantenint-la durant el govern a l'exili (1940-1945) degut a l'ocupació de Luxemburg per part de l'exèrcit alemany. Durant la seva estada exiliat Londres com a ministre d'Exteriors fou el responsable, per part luxemburguesa, de la signatura de l'establiment del Benelux l'any 1943, que juntament amb Bèlgica i els Països Baixos crearen uns acords monetaris i duaners. Així mateix l'any 1951 participà activament en la creació de la Comunitat Europea del Carbó i de l'Acer (CECA), considerat el primer pas per a la creació de l'actual Unió Europea.
L'any 1953 fou nomenat Primer Ministre després de la sobtada mort de Pierre Dupong, aconseguint la seva reelecció mitjançant les urnes el 1954 pel nou partit Partit Popular Social Cristià. Ocupà aquest càrrec fins al 1958, any en el qual dimití. L'any següent fou escollit President de la Cambra dels Diputats de Luxemburg, càrrec que va desenvolupar fins al 1964. El 26 de maig de 1960 fou guardonat amb el Premi Internacional Carlemany, concedit per la ciutat d'Aquisgrà, en reconeixement dels seus esforços en favor de la integració europea.

## Enllaços externs

* (anglès) Premi Internacional Carlemany
# Sant Serni de Cerbi

Sant Serni de Cerbi és l'església parroquial romànica del poble de Cerbi, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a dins del nucli de població, en el seu sector oriental, i pertanyia al territori de l'antic terme d'Unarre. És un temple molt transformat al llarg dels segles, però conserva elements diversos de l'obra original romànica, com el cos de la nau, amb les pilastres dels arcs torals, un parell de finestres de doble biaix. La porta primitiva fou substituïda. S'hi conserva una notable pica baptismal romànica.

## Descripció

Edifici de nau única, molt irregular degut a les transformacions que ha patit. La capçalera es troba a l'est i és rectangular i la porta, a l'oest, és d'arc apuntat. Presenta una torre campanar poc elevada a sobre la porta, actualment coberta a dues vessants. La nau està coberta amb volta de canó.
A l'exterior es poden observar contraforts, capelles i altres dependències adossades en diferents moments que es distingeixen pels tipus d'aparell utilitzat.
Pica baptismal sostinguda per un peu cúbic amb els angles tallats a bisell sobre un peu troncocònic. La pica monolítica presenta una part inferior cònica decorada només amb uns bosells i una part superior cilíndrica decorada amb un fris gravat format per uns cercles amb rosetes, de sis pètals, inscrites, un motiu molt repetit als Pirineus.
Conserva una talla de fusta del Crist Crucificat, de tradició gòtica.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Serni de Cerbi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; López i Gutiérrez, Dídac. «Sant Serni de Cerbi». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# Marosa di Giorgio

Marosa di Giorgio (Salto, 1932 - Montevideo, 2004) fou una poetessa uruguaiana. També va cultivar la novel·la en els seus tres últims llibres. Els seus avantpassats eren italians i bascos. És considerada com una de les escriptores més particulars d'Amèrica Llatina. La seva obra, que és una exaltació a la naturalesa, també utilitza elements mitològics.

## Obra

* Poemas (1954)
* Humo (1955)
* Druida (1959)
* Historial de las violetas (1965)
* Magnolia (1968)
* La guerra de los huertos (1971)
* Está en llamas el jardín natal (1975)
* Papeles Salvajes (récopilation)
* Clavel y tenebrario (1979)
* La liebre de marzo (1981)
* Mesa de esmeralda (1985)
* La falena (1989)
* Membrillo de Lusana (1989)
* Misales (1993)
* Camino de las pedrerías (1997)
* Reina Amelia (1999)
* Diamelas de Clementina Médici (2000)

## Referències

* ↑ (castellà) Breu biografia de Marosa di Giorgio

## Enllaços externs

* Poemes i altres publicacions de Marosa di Giorgio (en castellà)
# Lèmur mostela de peus blancs

El lèmur mostela de peus blancs (Lepilemur leucopus) és una espècie de lèmur de la família dels lèmurs mostela (Lepilemuridae). Com tots els altres lèmurs, és endèmic de Madagascar. El seu hàbitat natural són els matollars secs tropicsls o subtropicals. Està amenaçat per la pèrdua d'hàbitat.

## Referències

* ↑ Hoffmann, M. Lepilemur leucopus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 01-01-2009.
# Barranc de l'Obaga Gran

El Barranc de l'Obaga Gran, és un barranc del terme de Sant Esteve de la Sarga, a la zona de Mont-rebei.
Es forma a 1.365 m. alt., a prop del Graller Petit d'Alsamora, quasi en el punt de trobada del Serrat de la Corona i del Serrat de la Tualdeta, a la zona occidental del Montsec d'Ares. Baixa de dret cap al nord durant la primera part del seu recorregut, i després inflexiona cap al nord-oest, fins que s'aboca en el barranc de Sant Jaume, prop dels Forats del Queixigar.
En el seu recorregut rep diversos barrancs com a afluents, entre els quals destaca el barranc del Queixigar, per l'esquerra. La part central del seu curs rep també el nom de llau de l'Oró.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Echinochloa esculenta

Echinochloa esculenta, o mill japonès, és una espècie de planta cultivada del gènere Echinochloa. Es cultiva a petita escala al Japó, Xina, i Corea, tant com a aliment humà com per a farratge. Es cultiva en zones on la terra no és l'adequada, o el clima massa fresc per cultivar arròs. Tanmateix l'aparició de varietats d'arròs que poden suportar un cert grau de fred ha portat a un gran declivi en el conreu d'aquest mill japonès en favor de l'arròs. Els primers registres de la domesticació del mill japonès són de 2000 aC en el període Jomon del Japó.
Es creu que el seu ancestre és Echinochloa crus-galli.

## Referències

* ↑ Hilu, Khidir W. «Evidence from RAPD markers in the evolution of Echinochloa millets (Poaceae)». Plant Systematics and Evolution, 189, 3, 1994, pàg. 247–257. DOI: 10.1007/BF00939730.
# Scottdale (Pennsilvània)

Scottdale és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 4.772 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Scottdale tenia 4.772 habitants, 2.034 habitatges, i 1.309 famílies. La densitat de població era de 1.574,8 habitants/km².
Dels 2.034 habitatges en un 26,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,3% hi vivien parelles casades, en un 10,3% dones solteres, i en un 35,6% no eren unitats familiars. En el 32,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,94.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,2% tenia menys de 18 anys, un 7,1% entre 18 i 24, un 26,5% entre 25 i 44, un 24,4% de 45 a 60 i un 20,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.000$ i la renda mediana per família de 41.114$. Els homes tenien una renda mediana de 31.843$ mentre que les dones 22.143$. La renda per capita de la població era de 17.994$. Entorn del 5,2% de les famílies i el 8,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Scottdale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Scottdale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Marotiri

Marotiri, o illots de Bass, és un grup d'illots rocosos de les illes Australs, a la Polinèsia Francesa. Depenen de la comuna de Rapa que es troba a 75 km al nord-oest. Està format per quatre illots i sis roques en forma d'agulla que emergeixen d'una plataforma submergida de 5 km de diàmetre i 100 m de profunditat. En total la superfície emergida és de 0,04 km². L'altitud màxima és a la roca Meridional, amb 105 m. Geològicament són les illes més joves de les Australs.
Les roques pràcticament no tenen vegetació. És un lloc de pesca abundant.
Van ser descoberts per George Bass que va identificar amb les Cuatro Coronadas de Quirós.

## Referències

* ↑ Findlay, Alexander G. A directory for the navigation of the Pacific ocean. London: Laurie, 1851, pàg. 799 (Part II) [Consulta: 4 febrer 2009].
# Okarche

Okarche és un poble dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 1.110 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Okarche tenia 1.110 habitants, 454 habitatges, i 316 famílies. La densitat de població era de 579,2 habitants per km².
Dels 454 habitatges en un 32,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,6% hi vivien parelles casades, en un 9,3% dones solteres, i en un 30,2% no eren unitats familiars. En el 28,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,44 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,4% tenia menys de 18 anys, un 7,8% entre 18 i 24, un 25,9% entre 25 i 44, un 24,1% de 45 a 60 i un 15,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 38.750 $ i la renda mediana per família de 46.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.120 $ mentre que les dones 21.810 $. La renda per capita de la població era de 20.460 $. Entorn del 3% de les famílies i el 4,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Okarche». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Okarche». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Barranc de l'Obaga (Sant Esteve de la Sarga)

El Barranc de l'Obaga és un barranc del terme de Sant Esteve de la Sarga, a la zona de Sant Esteve de la Sarga.
Es forma a la Serra del Sastret, a 1.033 m. alt., al sud-est del poble de Castellnou de Montsec, i davalla cap al sud, en direcció al de Sant Esteve de la Sarga. A la primera part del seu curs es troba la Font de la Munya, i cap a la meitat, la dels Pruneruns. Va derivant cap al sud-oest per tal de passar pel costat de ponent del Tossal del Solà, i va a buscar el costat de llevant de Sant Esteve de la Sarga, on s'aboca en el barranc de Sant Esteve de la Sarga a llevant del Molí de Sant Esteve.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Doto

Doto (en grec antic Δωτώ) va ser segons la mitologia grega, una de les cinquanta Nereides, filla de Nereu, un déu marí fill de Pontos, i de Doris, una nimfa filla d'Oceà i de Tetis. És una de les dotze nimfes que mencionen els quatre autors que ens han deixat llistes sobre elles, Homer, Hesíode, Apol·lodor i Gai Juli Higí. Segons Apol·lodor, Doto tenia un altar a la ciutat de Kabala.
Homer diu que va ser una de les trenta-dues nereides que van pujar des del fons de l'oceà per arribar a les platges de Troia i plorar, juntament amb Tetis la futura mort d'Aquil·les

## Referències

* ↑ Homer. Ilíada, XVIII, 38 i seg.
* ↑ Hesíode. Teogonia, 256
* ↑ Apol·lodor. Βιβλιοθήκη, I, 2, 7
* ↑ Gai Juli Higí. Fabularum, prefaci, 8
* ↑ Homer. Ilíada, VIII, 38 i seg.
# Josep Maria Ormo i Seró

Josep Maria Ormo i Seró (Almatret, 18 d'agost de 1913 - Barbastre, 13 d'agost de 1936) fou un religiós claretià. És venerat com a beat per l'Església Catòlica.
Va ingressar al col·legi claretià de Barbastre. Va continuar els seus estudis a Vic, Solsona i Cervera. A l'inici de la Guerra civil espanyola, fou executat, juntament amb els seus companys de comunitat, per milicians anarquistes.
El 25 d'octubre de 1992 fou beatificat pel Papa Joan Pau II.

## Referències

* ↑ «Josep Ormo Seró». martiresdebarbastro.org. [Consulta: 27 setembre 2019].
* ↑ «13 d'agost. Beats Màrtirs Claretians de Barbastre». claretians.cat. [Consulta: 17 setembre 2019].
* ↑ «Felipe de Jesús Munárriz Azcona y 50 compañeros, Beatos». catholic.net. [Consulta: 17 setembre 2019].
* ↑ «Blessed Josep Ormo Seró». catholicsaints.info. [Consulta: 27 setembre 2019].

## Vegeu també

* Beats màrtirs claretians de Barbastre
# Noturus furiosus

Noturus furiosus és una espècie de peix de la família dels ictalúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Carolina del Nord (Estats Units).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Bibliografia

* Burgess, W.E. 1989. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City (Estats Units). 784 pàg.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sent Frion

Sent Frion (en francès Saint-Frion) és una comuna (municipi) de França, a la regió de la Nova Aquitània, departament de la Cruesa.
La seva població al cens de 1999 era de 177 habitants. Està integrada a la Communauté de communes d'Aubusson-Felletin.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 238 | 225 | 191 | 180 | 177 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean Boulanger | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a lemosin.net.