OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Milichius (cràter)

Milichius és un cràter d'impacte lunar en forma de coe que s'hi troba en la part nord de la Mare Insularum. Al sud-est s'hi troba el cràter Hortensius, una formació similar lleugerament més gran. Més lluny, a l'est de Milichius apareix el prominent i ben conegut Copernicus.
Just a l'oest s'hi troba una característica cúpula lunar, designada Milichius Pi (π), que té un petit cràter al seu cim. L'estreta i sinuosa esquerda denominada Rima Milichius està situat més al sud-oest, i segueix un curs aproximadament nord-sud al llarg d'uns 100 quilòmetres.

## Cràters satèl·lit

Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt central del cràter que està més prop de Milichius.
| Cràters satèl·lit | Milichius Coordenades Diàmetre A 9° 18′ N, 32° 00′ O﻿ / ﻿9.3°N,32.0°O﻿ / 9.3; -32.0﻿ (Milichius A) 9 km C 11° 12′ N, 29° 24′ O﻿ / ﻿11.2°N,29.4°O﻿ / 11.2; -29.4﻿ (Milichius C) 3 km D 8° 00′ N, 28° 12′ O﻿ / ﻿8.0°N,28.2°O﻿ / 8.0; -28.2﻿ (Milichius D) 4 km E 10° 42′ N, 28° 06′ O﻿ / ﻿10.7°N,28.1°O﻿ / 10.7; -28.1﻿ (Milichius E) 3 km K 8° 30′ N, 30° 18′ O﻿ / ﻿8.5°N,30.3°O﻿ / 8.5; -30.3﻿ (Milichius K) 4 km |

## Referències

* ↑ "Milichius (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)

### Altres referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Enllaços externs

* LPI Digital Lunar Orbiter Photographic Atlas of the Moon
* Mapa LROC
# Gaig de coroneta blava

El gaig de coroneta blava (Cyanolyca cucullata) és una espècie d'ocell de la família dels còrvids (Corvidae) que habita la selva humida i boscos de les muntanyes del sud-est de San Luis Potosí, Hidalgo, Veracruz, Oaxaca, interior de Chiapas, Guatemala, oest d'Hondures, Costa Rica i oest de Panamà.

## Referències

* ↑ «Gaig de coroneta blava». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-1-2021 (català)
# Giovanni Morelli

Giovanni Morelli (Verona, 25 de febrer de 1816 – Milà, 28 de febrer de 1891) fou un polític i historiador d'art italià. Com a historiador de l'art desenvolupà la tècnica d'atribució "morelliana", basada en l'anàlisi comparativa d'alguns detalls morfològics dels personatges d'un quadre.
Morelli estudià medicina a Suïssa i Alemanya, on aprengué anatomia a la Universitat de Múnic. En aquesta època estudià la morfologia de Goethe, la fisiognomia de Lavater, la fil·losofia natural de F. Schelling i es feu amic de Bettina von Arnim. La seva tècnica, un cop plenament desenvolupada, fou publicada amb el títol Die Werke Italienischer Meister, ("L'obra dels mestres italians"); aparegué sota el pseudònim "Ivan Lermolieff", que és un anagrama del seu nom real.
El mètode de Morelli es basa en pistes suggerides per petits detalls, en traços inconscients del pintor que no són fàcils d'imitar. La identitat de l'artista s'expressa amb més fidelitat en els detalls que passen més desapercebuts. Aquest mètode es basa en la medicina, amb la identificació d'una malaltia a través dels seus símptomes, cadascun dels quals poden semblar trivials per sí sols.
La primera generació d'estudiosos morellians inclou Gustavo Frizzoni, Johann Paul Richter, Adolfo Venturi i Constance Jocelyn Ffoulkes. La tècnica de Morelli fou millorada per Bernard Berenson, qui el va conèixer l'any 1890, i penetrà dins l'àmbit anglès l'any 1893, amb la traducció de l'obra de Morelli. A Catalunya el gran representant de l'aplicació del mètode de Morelli és Josep Gudiol Ricart. J.D. Beazley va estendre la tècnica morelliana a l'estudi dels pintors de vasos àtics, y Michael Roaf a l'estudi dels relleus de Persèpolis, amb resultats que confirmaren la seva validesa. Un gran nombre d'escultures anònimes dels segles XV i XVI es van poder atribuir amb certesa. Així mateix, l'anàlisi modern d'escultura de la Grècia clàssica ha deixat de banda les atribucions basades en amplis conceptes de tema i estil, que es reflecteixen en còpies i posteriors imitacions romanes, i ha passat a les tècniques pioneres de Brunilde Sismondo Ridgway.
El camp complementari de la història de l'art documentada té els seus orígens en l'obra de Joseph Archer Crowe i Giovanni Battista Cavalcaselle.
El mètode de Morelli de trobar l'essència i el significat ocult en els detalls ha tingut un gran ressò cultural. Hi ha referències a la seva obra en les novel·les de Sherlock Holmes i a les obres de Sigmund Freud. Tant Freud com Conan Doyle tenien coneixements mèdics, igual que Morelli.
El mètode Morelli fou reexaminat per R. Wollheim a l'obra "Giovanni Morelli and the origins of scientific connoisseurship", On Art and the Mind: Essays and Lectures, 1973.

## Referències

* ↑ «Giovanni Morelli». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Giovanni Niccolo

Giovanni Niccolo (també Giovanni Nicolao) va ser un pintor jesuïta italià.

## Biografia

El 1583, va ser enviat a fundar una acadèmia de pintura anomenada El Seminari de Pintors al Japó portuguès. Aquesta acadèmia, fundada el 1590 es convertiria en la més important de l'escola de pintura occidental a Àsia. Un cop allà, Niccolo també va crear objectes de culte per al seu ús per les esglésies catòliques i els fidels conversos. Menys de tres dècades després, va ser expulsat de l'arxipèlag japonès. Les seves imatges preferides van ser principalment Salvator Mundi i La Mare de Déu.
# Geophagus harreri

Geophagus harreri és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 18,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Heckel, J. J. 1840. Johann Natterer's neue Flussfische Brasilien's nach den Beobachtungen und Mittheilungen des Entdeckers beschrieben (Erste Abtheilung, Die Labroiden). Ann. Wien. Mus. Naturges. v. 2: 325-471, Pls. 29-30.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Geophagus brasiliensis

Geophagus brasiliensis és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 28 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud del Brasil i a l'Uruguai.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Geophagus crassilabris

Geophagus crassilabris és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 24 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Panamà.

## Referències

* ↑ Heckel, J. J. 1840. Johann Natterer's neue Flussfische Brasilien's nach den Beobachtungen und Mittheilungen des Entdeckers beschrieben (Erste Abtheilung, Die Labroiden). Ann. Wien. Mus. Naturges. v. 2: 325-471, Pls. 29-30.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Conkel, D., 1993. Cichlids of North and Central America. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Graciliceratop

El graciliceratop (Graciliceratops) és un gènere de dinosaure ceratop descrit per Paul Sereno l'any 2000. Va viure al Cretaci superior i les seves restes fòssils s'han trobat a Mongòlia. Només se n'ha trobat un esquelet parcial.
L'espècie tipus és Graciliceratops mongoliensis.
# Gobius scorteccii

Gobius scorteccii és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miller, P.J., 1990. Gobiidae. p. 925-951. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París; i UNESCO, París, França. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Matjaž Zupan

Matjaž Zupan (Kranj, 27 de setembre de 1968) és un saltador eslovè, ja retirat, que va competir sota bandera iugoslava fins a la independència d'Eslovènia, el 1991.
El 1988, representant Iugoslàvia, va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Calgary, on va disputar tres proves del programa de salt amb esquís. En el salt llarg fou novè, en el salt curt setzè, mentre en la prova de salt llarg per equips guanyà la medalla de plata formant equip amb Primož Ulaga, Matjaž Debelak i Miran Tepeš. Quatre anys més tard, representat Eslovènia, als Jocs d'Albertville, tornà a disputar tres proves del programa de salt amb esquís. Destaca la sisena posició en la prova de salt llarg per equips, mentre en les altres dues proves finalitzà en posicions més endarrerides. La tercera, i darrera, participació en uns Jocs fou el 1994, a Lillehammer. Poc després es retirà.
No guanyà cap prova internacional de renom. Amb tot, en el seu seu palmarès destaquen quatre campionats nacionals, de 1989 a 1992. Una vegada retirat passà a exercir d'entrenador.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Matjaž Zupan». [Consulta: 21 març 2022].
* ↑ «ZUPAN Matjaz - Athlete Information». [Consulta: 21 març 2022].
# Guiaguínskaia

Guiaguínskaia (en rus Гиагинская) és una stanitsa de la República d'Adiguèsia, a Rússia. Es troba al límit del Gran Caucas a la vora del riu Guiagà, un afluent del Labà, a 35 km al nord de Maikop.
Els possiólok de Gontxarka (11 km al sud-oest) i els khútors de Txeriómuixkin (8 km al sud) i de Pervomaiski (9 km al nord) pertanyen a aquesta stanitsa.

## Història

La stanitsa de Guiaguínskaia fou fundada el 1862 per cosacs del Kuban en la línia defensiva de l'aleshores frontera meridional de l'Imperi Rus. El trasllat el 1861 de les operacions militars directament a les muntanyes i la necessitat de reforçar les posicions al riu Bélaia va permetre que comencés una assimilació més intensa a les planes premuntanyoses de Zakubània (els actuals Krasnodar i Adiguèsia). També va aparèixer de la necessitat d'ampliar la xarxa de camins, que havia d'estendre la seguretat i el correu entre les zones ja industrialitzades i les stanitses.
A la part de la línia defensiva de Belorétxensk es va decidir d'edificar-hi una nova stanitsa sobre el riu Guiagà, afluent del Labà, on ja s'havien instal·lat altres poblacions: Kràsnaia Bàixnia, Nijne-Guiaguinski i Guiagà.
El primer document que dona testimoni de la localitat és la disposició del cap de l'estat major de l'exèrcit dels cosacs del Kuban, el comte Ievdokimov. El 7 de juny de 1862 l'starxinà Fiódor Baum informava mitjançant una instància que després de la seva tornada de Stàvropol, on es trobava la seu del comandant de l'exèrcit de la província del Kuban, trobà prou quantitat de caçadors per a la migració, i va registrar un llistat per enviar-los en un futur. L'starxinà definia el lloc com a magnífic per a la colonització, prop dels quarters i de les stanitses de Khànskaia i Belorétxensk.
El 1864 la localitat va obrir la primera escola. El 1872 ja formava part de la ruta postal entre Maikop i Ust-Labinsk. Cap al 1876 ja hi havia dues esglésies, la de Mikhaïl Arcàngel (1872) i l'església Voznessenski. El 1892 van construir-hi l'església Rojdestva Presviatoi Bogoroditsi.
A finals del 1934 va esdevenir el centre administratiu d'un raion dins el krai d'Azov Mar Negra. Aquest raion va integrar-se el 1936 a la Província Autònoma d'Adiguèsia, precursora de l'actual República d'Adiguèsia.
# Matlacha

Matlacha és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 735 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Matlacha tenia 735 habitants, 409 habitatges, i 213 famílies. La densitat de població era de 1.891,9 habitants/km².
Dels 409 habitatges en un 6,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,9% hi vivien parelles casades, en un 3,9% dones solteres, i en un 47,7% no eren unitats familiars. En el 39,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,8 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,33.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 7,3% tenia menys de 18 anys, un 2,4% entre 18 i 24, un 17,4% entre 25 i 44, un 34,7% de 45 a 60 i un 38,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 58 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.417 $ i la renda mediana per família de 50.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.056 $ mentre que les dones 28.750 $. La renda per capita de la població era de 24.371 $. Entorn del 7,4% de les famílies i el 9,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Matlacha». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Matlacha». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Gran Premi Etienne De Wilde

El Gran Premi Etienne De Wilde és una cursa ciclista d'un dia belga que es disputa a Laarne al Flandes Oriental. La cursa es creà el 1997, homenatjant a l'antic ciclista Etienne De Wilde.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1997 | Gino De Weirdt | Pascal Elaut | Vadim Volar |
| 1998 | Peter Schoonjans | Steven De Champs | Rudy De Vijlder |
| 1999 | Danny Van der Massen | Jan Claes | Scott Suckling |
| 2000 | Gino De Weirdt | Jan Claes | Tom Boonen |
| 2001 | Nico Mestdach | Kurt Eeckhout | Jan Schilder |
| 2002 | Gino De Weirdt | Kurt Eeckhout | Frederik Broché |
| 2003 | Chris Deckers | Jeroen Boelen | Mathieu Heijboer |
| 2004 | Darius Strole | Erwin Vervecken | Bart Heirewegh |
| 2005 | Jan Verstraeten | Tom De Meyer | Geoffrey Demeyere |
| 2006 | Geoffrey Demeyere | Michel Vanhaecke | Jan Verstraeten |
| 2007 | Nico Kuypers | Niels Albert | Steven Van Vooren |
| 2008 | Hayden Roulston | Bjorn Coomans | Davy Commeyne |
| 2009 | Nicky Verdaasdonck | Karel Baten | Hamish Haynes |
| 2010 | Gunter Sterck | Jo Maes | Tom Willems |
| 2011 | Bart Van Speybroeck | David Geldhof | Seppe Odeyn |
| 2012 | Olivier Pardini | Kess Heytens | David Geldhof |
| 2013 | Nicky Verdaasdonck | Jens Wallays | Jori Van Steenberghen |
| 2014 | Matthias Van Holderbeke | Benjamin Verraes | Oliver Naesen |
| 2015 | Tim Merlier | Alexander Geuens | Glenn Rotty |
| 2016 | Robbe Ghys | Jelle Mannaerts | Alexander Maes |
| 2017 | Stijn De Bock | Jelle Mannaerts | Jelle Cant |

## Referències

* Gran Premi Etienne De Wilde a siteducyclisme.net
* Volta al Brabant flamenc Arxivat 2016-09-11 a Wayback Machine. a cyclebase.nl
# Metasideronatrita

La metasideronatrita és un mineral de la classe dels sulfats. El seu nom prové del grec meta i del mineral sideronatrita. És un sulfat rar de sodi i ferro que es troba en regions àrides. Pot rehidratar-se de manera reversible a sideronatrita; per a fer-ho depén de la humitat relativa i de la llum solar que li arriba.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la metasideronatrita pertany a «07.DF - Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana i grans» juntament amb els següents minerals: uklonskovita, natrocalcita, elyita, sideronatrita, despujolsita, fleischerita, schaurteïta, mallestigita, slavikita, metavoltina, lannonita, vlodavetsita, peretaïta, gordaïta, clairita, arzrunita, riomarinaïta, yecoraïta, dukeïta, caïnita i xocolatlita.

## Característiques

La metasideronatrita és un sulfat de fórmula química Na₂Fe(SO₄)₂(OH)·H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 1,5 a 2,5.

## Formació i jaciments

Es forma en regions àrides associat amb altres sulfats secundàris. S'ha descrit a Xile, la Xina, República Txeca, Alemanya, Grècia, Irlanda, Itàlia, Namíbia, Espanya, Suïssa, Regne Unit i els Estats Units.

## Referències

* ↑ «Metasideronatrite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Metro de Montreal

El metro de Montreal és una xarxa de ferrocarril metropolità que està format per 4 línies (68 estacions). Fou inaugurat el 1966 quan Jean Drapeau era alcalde de Montreal. La Société de transport de Montréal (STM), o "Societat de transport de Montreal" en català, gestiona el sistema. El 66,25 quilòmetres de vies són totalment soterrats i tots els trens circulen amb pneumàtics.

## Història

Projectes de metro existien ja en Montreal des de 1910, però tot se va materialitzar després l'elecció de l'alcalde Jean Drapeau. El 1962, la construcció de 2 línies (verda i taronja) va començar. Una tercera línia era planificada i havia de passar sota el Mont-Royal, tanmateix l'organització de l'Exposició Universal de 1967 va forçar l'abandó d'aquesta línia en profit de la línia groga que desserveix l'Illa Sainte-Hélène i la riba sud del Riu Sant Llorenç. El 14 d'octubre 1966 fou inaugurat el metro de Montreal; amb la terra de l'excavació, l'Illa Notre-Dame, on està situat el Circuit Gilles Villeneuve, fou creada. Pels Jocs Olímpics d'Estiu de 1976, la línia verda fou prolongada fins a l'Estadi Olímipic. El 1986, la línia blava fou també inaugurada i el 2007 la línia taronja va sortir de l'illa de Montreal per desservir Laval.

## Línies

El sistema de metro està format per 4 línies, 1-2-4-5, identificades als mapes amb colors diferents:
| Línia | Color | Inauguració | Recorregut |
| 1 | Verda | 1966 | Angrignon - Honoré Beaugrand |
| 2 | Taronja | 1966 | Côte-Vertu - Montmorency |
| 4 | Groga | 1967 | Berri-UQAM - Longueuil-Univesité-de-Sherbrooke |
| 5 | Blava | 1986 | Snowdon - Saint-Michel |

## Vegeu també

* Llista de metros per països

## Enllaços externs

* Société de transport de Montréal (STM) (En francés)