OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# The Way Things Go

The Way Things Go, també coneguda pel nom alemany Der Lauf der Dinge (1985-1987) és una pel·lícula dels artistes suïssos Peter Fischli i David Weiss que documenta una llarga reacció en cadena en la qual objectes i materials interactuen entre ells en un magatzem. També és una de les obres d'art més sorprenents i influents produïdes a finals del segle xx. Estimada pel públic i elogiada per l'audiència especialitzada, la peça va ser un dels treballs més populars de la Documenta 8, celebrada a Kassel l'any 1987. Aparentment caòtic però meticulosament coreografiat, el vídeo constitueix una resposta irònica al context artístic i les pràctiques pictòriques dels anys vuitanta, alhora que planteja reflexions sobre els binomis mecanisme i art o determinisme i llibertat, entre d'altres.
Amb motiu del trentè aniversari del film, l'estiu de 2017 la Fundació Joan Miró va organitzar-ne una exposició temporal amb el títol The Way Things Do', comissariada per l'artista Serafín Álvarez i la responsable de programes i projectes de la Fundació, Martina Millà. La mostra inclou la projecció contínua de la pel·lícula original The Way Things Go i presenta noves produccions de tres artistes joves que en fan una relectura: Serafín Álvarez (1985, Espanya), Cécile B. Evans (1983,EUA/Bèlgica) i Daniel Jacoby (1985, Perú) i Yu Araki (1985, Japó).

## Premis

* Berlin International Film Festival, 1988
* Sydney Film Festival, 1988
* Hong Kong International Film Festival, 1988
* San Francisco International Film Festival, 1989
* National Educational Film & Video Festival, 1989 (Gold Apple)

## Referències

* ↑ Millar, Jeremy. Fischli and Weiss: The way things go.. Londres: Afterall, 2007, p. 35–36. ISBN 9781846380358.
* ↑ Danto, Arthur C. “'Fischli/Weiss': Play/Things.” In Peter Fischli and David Weiss: In a Restless World. Edited by Janet Jenkins and Kathleen McLean (Minneapolis: Walker Art Center, 1996). Page 103.
* ↑ Cozens, Claire «Acclaimed Honda ad in copycat row». The Guardian [London], 27-05-2003 [Consulta: 22 abril 2008].

## Bibliografia

* Millar, Jeremy; Fischli and Weiss: The way things go (One Work series); London: Afterall (2007); ISBN 9781846380358
# Stratená

Stratená és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, a l'est del país. La primera referència escrita de la vila data del 1723.
# Mars rover

Un Mars rover o astromòbil de Mart és un astromòbil (vehicle tot terreny) que s'utilitza per explorar el planeta Mart. Se'ls utilitza perquè fins ara sempre ha estat massa costós i difícil enviar una missió tripulada a Mart, i perquè les sondes i satèl·lits són massa limitats (a causa de la seva immobilitat i de la seva distància de la superfície, respectivament) per a explorar la superfície marciana.

## Introducció

Fins ara s'han enviat cinc astromòbils a Mart, i es preveu el llançament de dos més:
* Mars 2 Prop-M, 1971
* Mars 3 Prop-M, 1971
* Sojourner, Mars Pathfinder, 4 de juliol del 1997
* Spirit, Mars Exploration Rover, 4 de gener del 2004
* Opportunity, Mars Exploration Rover, 25 de gener del 2004
* Mars Science Laboratory
* ExoMars
Els mòduls d'aterratge del Mars 2 i 3, llançats el 1971, tenien dos petits astromòbils marcians de 4,5 kg anomenats Prop-M, destinats a moure's per la superfície per mitjà d'esquís, restant connectats al mòdul d'aterratge amb un cable umbilical de quinze metres. A causa dels accidents d'ambdós mòduls, cap dels dos astromòbils va entrar en acció.
El primer vehicle amb èxit, el Sojourner, va ser llançat per la NASA el 4 de desembre del 1996 com a part de la missió Pathfinder i va aterrar a Mart el 4 de juliol del 1997. L'enginyer en cap de l'equip de disseny de l'astromòbil era Jacob Matijevic.
La NASA va usar un disseny nou i més gran pels dos Mars Exploration Rovers: l'Spirit i l'Opportunity.L'Spirit va aterrar al cràter Gusev el 4 de gener del 2004 i l'Opportunity ho va fer al Meridiani Planum tres setmanes més tard.
Fins ara, tots els astromòbils han estat petits vehicles robòtics dissenyats per a moure's només uns quants centenars de metres, però els tres de la NASA han sobrepassat les expectatives tant en termes de distància recorreguda com de temps operatiu. El 18 de febrer de 2021, la Perseverance de la NASA va aterrar a Mart, pocs dies després de l’aterratge de la Hope Probe dels Emirats Àrabs Units.

## Vegeu també

* Mars Exploration Rover
* Astromòbil
* Aterratge marcià
* Exploració de Mart
* Exploració espacial
* Missió no tripulada

### Mapa interactiu de Mart

El següent mapa d'imatge del planeta Mart conté enllaços interns a característiques geogràfiques destacant les ubicacions dels astromòbils i els mòduls de descens. Feu clic en les característiques i us enllaçarà a les pàgines dels articles corresponents. El nord està a la part superior; les elevacions: vermell (més alt), groc (zero), blau (més baix).

## Referències

* ↑ «Mars 2 Lander». Arxivat de l'original el 2015-12-26. [Consulta: 25 juny 2008].
* 1 2 3 «Mars Exploration», 10-08-2012. Arxivat de l'original el 2013-10-17. [Consulta: 10 agost 2012].
* ↑ «Hope Probe». [Consulta: 20 febrer 2021].
# Castell d'Aramunt

El Castell d'Aramunt, popularment anomenat la Torre dels Moros, està situat dalt d'un turonet al nord-est del poble vell d'Aramunt, pertanyent a l'antic terme d'Aramunt, actualment del terme de Conca de Dalt, de la comarca del Pallars Jussà.
Està documentat des del 958, i fou un castell objecte de certes transaccions, a l'edat mitjana. Fou límit nord dels castells d'Orcau i de Basturs, més tard venut a Arnau Mir de Tost i encara més tard retornat als comtes de Pallars, amb un dels quals es casà Valença, filla del de Tost.
Fou també escenari de diversos conflictes, com la guerra civil del segle xv. Retornat al domini comtal, s'hi mantingué fins a l'extinció dels senyorius, al segle xix, tot i haver passat de comte a marquès el títol dels de Pallars.
Del vell castell d'Aramunt, se'n conserva encara una torre circular d'uns 7 metres d'alçada. Fa uns 30 metres de circumferència, amb un diàmetre exterior de 9,5 m. Per les característiques constructives, es tracta d'una obra de finals del segle xi o ja del xii, fet de carreus irregulars units amb morter de calç. No queden vestigis de la resta del recinte del castell.

## Bibliografia

* BENITO I MONCLÚS, Pere i BOLÒS I MASCLANS, Jordi. "Castell d'Aramunt", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tines del Camí del Companyó

Les tines del Camí del Companyó són un conjunt del municipi del Pont de Vilomara i Rocafort (Bages) protegit com a bé cultural d'interès local. La construcció se situa pròxima a Santa Creu del Palou. És formada per un grup de dues tines, amb dipòsit de planta circular i planta exterior en forma de vull, i una barraca.

## Descripció

La part inferior de la construcció és feta amb pedra i morter de calç i l'interior dels dipòsits està recobert de rajoles de ceràmica envernissada lleugerament corbades. La part superior dels murs és construïda amb pedra sense material d'unió i s'hi localitza la porta d'accés, comuna per a les dues tines i encarada al camí. L'esmentada obertura per a l'accés té la mateixa amplada de baix a dalt i la llosa que fa funció de llinda ha desaparegut. La tina número 1 presenta dues finestres i la tina número 2 en té tres. Les dues cobertes s'han ensorrat completament.
Els dos brocs s'ubiquen a la part posterior de la construcció i a l'interior de la barraca. La construcció es troba força malmesa i la vegetació l'envolta i hi creix a l'interior.
Adossada a la part posterior de les tines hi ha una barraca feta de pedra seca i que ha perdut totalment la coberta. És de planta rectangular i l'entrada es localitza al parament sud. A l'interior s'hi conserven els dos brocs de les tines. Hi vegetació i pedres que han caigut de l'edificació.

## Referències

* 1 2 3 4 «Tines del Camí del Companyó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
# Adramelec

Adramelec, Adrameleck, Adrammelech o Adramelech (etimològicament «Adar el rei») fou originàriament un deu solar dels assiris venerat pels habitants de Sefarvaim al qual, segons la Bíblia, immolaven els seus fills al seu altar. Segons Collin de Plancy és un dimoni de primer ordre en la jerarquia infernal és gran canceller de l'infern, majordom del vestuari del sobirà dels dimonis, president de l'Alt Consell dels diables. També relata que els rabins deien que es mostrava sota la figura d'un mul i, de vegades en el d'un paó.

## Referències

* ↑ 2 Reis 17:31
* ↑ Easton, M.G.. Easton Bible Dictionaire, 1897, pàg. 25.
* ↑ Collin de Plancy, Jacques-Albin-Simon. Dictionnaire infernal (pdf) (en francès). París: P. Mongie, Libraire, Boulevard Poissonnière, Nº. 18., 1818. «En la segona edició (1825) augmentada inclou bona part de la definició, no obstant el nom Adrameleck és substituït per Adramelech»

## Vegeu també

* Tawûsê Melek
# Vigatanisme

Vigatanisme és un corrent cultural i polític nascut a Vic i actiu a les darreres dècades del segle xix i començament del segle xx. Sota la influència del Seminari de Vic, en un ambient comparable amb l'entorn d'una Universitat, sorgiren un seguit d'entitats com a reflex d'una època de gran vitalitat cultural. En aquest context sorgiren un seguit d'iniciatives que jugaren un paper destacat dins el moviment de represa polític i cultural de la Renaixença catalana i en la primera etapa de catalanisme. Personalitats associades al vigatanisme foren Josep Serra i Campdelacreu, Antoni d'Espona i de Nuix, Manuel Galadies i de Mas, Josep Giró, Martí Genís, Josep Font, Joaquim d'Abadal i Jaume Collell, Jacint Verdaguer i els bisbes de Vic Josep Morgades, primer, i Josep Torras i Bages, després.

## Vegeu també

* La tradició catalana
* La Veu del Montserrat

## Fonts

* L'espendor de les darreres dècades del segle XIX: el vigatanisme. Universitat de Vic Arxivat 2012-02-03 a Wayback Machine.
# Resolució 2436 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2436 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 21 de setembre de 2018. El Consell demana al Secretari General de les Nacions Unides que vetlli perquè les missions de pau de l'ONU tinguin un lideratge capaç i responsable i que es facin suggeriments per a millorar el rendiment de la missió i el possible impacte negatiu en la implementació dels mandats. També reafirma el seu suport a la política de tolerància zero amb l'assetjament sexual en les operacions de manteniment de la pau.

## Referències

* ↑ Security Council Stresses Need to Improve Behaviour, Leadership, Accountability in Peacekeeping, Unanimously Adopting Resolution 2436 (2018), un.org, 21 de setembre de 2018

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2401 a la 2500 (2018 -)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Mastacembelus brachyrhinus

Mastacembelus brachyrhinus és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 16,4 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 78.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és un endemisme del riu Congo.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1899. Matériaux pour la faune du Congo. Poissons nouveaux du Congo. Troisième Partie. Silures, Acanthoptérygiens, Mastacembles, Plectognathes. Annales du Musee du Congo (Ser. Zoology) v. 1 (fasc. 3): 39-58, Pls. 20-29.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Vreven, E.J. i M.L.J. Stiassny, 2009. Mastacembelus simbi, a new dwarf spiny eel (Synbranchiformes: Mastacembelidae) from the lower Congo River. Ichthyol. Explor. Freshwaters 20(3):213-222.
* ↑ Travers, R.A., G. Eynikel i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1986. Mastacembelidae. P. 415-427. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* ITIS (anglès)
# Haboku

Haboku (破 墨) i hatsuboku (溌 墨) són una mena de tècnica emprada en la pintura amb tinta (suiboku). Com es veu en les pintures de paisatge, la tècnica implica una simplificació abstracta de formes i la llibertat de pinzellada. Els dos termes es confonen sovint. Generalment, Haboku es basa en un contrast de capes negres, grises i blanques, mentre que hatsuboku utilitza esquitxades de tinta, sense sortir de contorns clars o contorns. Al Japó aquests estils de la pintura es van escampar gràcies al pintor japonès Sesshu Toyo.

## Notes

* ↑ Ryūkyū Saitō. «Japanese Ink-Painting: Lessons in Suiboku Techniques».
* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.270 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-390-7.
# Central hidroelèctrica del Congost

La Central hidroelèctrica del Congost fou una central productora d'energia hidroelèctrica que va estar activa entre 1923 i 1929. Fou construïda per la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices i es trobava situada al Congost d'Erinyà, al municipi de la Conca de Dalt del Pallars Jussà. Explotava les aigües de la canalització que neix a la presa de Senterada que desvia part del cabal del Flamisell cap a la canalització que les porta cap a la central Hidràulica de la Pobla de Segur.
L'edifici fou enderrocat el 1950.

## Antecedents

La Sociedad Productora de Fuerzas Motrices ja havia inicat la construcció de la central Hidràulica de la Pobla de Segur, posant en marxa els grups I i II de turbines el 1920 i treballava per posar en marxa els grups II i IV, la qual cosa faria el 1923.
La concessió d'explotació hidràulica li permetia construir una central addicional que aprofités el cabal de la canalització construïda per abastir la central de la Pobla, que portava aigua del Flamisell des de la presa de Senterada fins a la cambra d'aigües situada a Vileres.

## Construcció

Les fases finals de la construcció estaven en curs el 30 de maig de 1923, i la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices ja citava la central del Congost en la publicitat que publicava en premsa per promocionar les seves emissions d'obligacions.

## Components de la central

La potència instal·lada era de 2.400 Kw, la qual la convertia en la central amb la menor potència d'entre les que es van construir al Pallars i l'Aran per part de la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices.
Les canonades forçades i les turbines estaven fabricades per l'empresa Escher Wyss & Cie. Els alternadors foren construïts per Schneider et Compagnie de París. El quadre elèctric fou fabricat per la societat Laboratorio Electrotècnico Luigi Magnini.

## Referències

* ↑ «Exposició: La Pobla de Segur, pionera en l'electrificació del món rural». La borrufa, gener 2013.
* 1 2 «Impresiones de viaje. Las reservas hidráulicas del pirineo español» (pdf) (en castellà). ABC, 30-05-1923, pàgina 6 [Consulta: 28 desembre 2019].
* ↑ «Anunci d'emissió d'obligacions» (pdf) (en castellà). La Vanguardia, 08-06-1923, pàgina 3 [Consulta: 28 desembre 2019].
# Tines del Camí de Ventaiol

Les tines del Camí de Ventaiol és una conjunt del municipi del Pont de Vilomara i Rocafort (Bages) protegit com a bé cultural d'interès local. La construcció se situa al marge esquerre del camí que duu al Ventaiol. Es tracta d'un conjunt format per una tina i una barraca de pedra seca.

## Descripció

La part inferior de la tina és feta amb pedra i morter de calç i l'interior està recobert amb rajoles de ceràmica envernissades amb un punt de curvatura. La part superior dels murs està feta amb pedra sense material d'unió, i s'hi localitza l'entrada de la tina. Els muntats i la llinda de l'entrada no s'han conservat. Sobre els murs s'estén el voladís, construït am pedres més planes. La coberta, feta amb el mètode d'aproximació de filades, s'ha ensorrat parcialment i a sobre s'hi estén una capa de sorra i pedruscall. A dins de la tina hi ha runa i no s'ha trobat el broc.
La barraca és gairebé circular i està adossada al cantó nord de la tina. Està feta amb pedra seca i coberta de falsa cúpula. L'entrada és formada per muntants verticals amb dues llindes de pedra. A l'interior hi ha un amagatall, però el broc de la tina no s'ha localitzat.

## Referències

* 1 2 3 «Tines: Camí de Ventaiol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
# Adranos

Adranos (en llatí Adranus, en grec antic Ἀδρανός) va ser un déu sicilià adorat a tota l'illa però especialment a Adrano, ciutat propera a l'Etna, segons diu Plutarc. Alguns autors el fan pare dels Palics.
Segons Claudi Elià, uns mil gossos sagrats vivien prop del seu temple. Moderns historiadors consideren la deïtat d'origen oriental, connectat amb el persa Adar (foc), i segurament el mateix deu que el fenici Adramelec, personificació del sol i el foc.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Adranus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 14 maig 2022].
# Resolució 2438 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2438 del Consell de Seguretat de l'ONU de les Nacions Unides, fou adoptada per unanimitat l'11 d'octubre de 2018. Recordant les resolucions 2024 (2011), 2075 (2012) el Consell aprova ampliar sis mesos el mandat de la Força Provisional de Seguretat de les Nacions Unides per a Abyei (UNISFA) fins al 15 d'abril de 2019, disminuint el nombre de tropes a menys de 541 efectius, remarcant que serà l'última extensió llevat que les parts demostrin progressos en la demarcació de la frontera, garanteixin la llibertat de circulació de la UNISFA i convoquin reunions del Mecanisme Conjunt de Verificació i Seguiment de Fronteres.

## Referències

* ↑ Adopting resolution 2438 (2018), Security Council Extends United Nations Interim Security Force in Abyei for Final Time Unless Parties Meet Benchmarks, un.org, 11 d'octubre de 2018

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2401 a la 2500 (2018 -)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Mastacembelus brevicauda

Mastacembelus brevicauda és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 20 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 98.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conques dels rius Sanaga i Congo.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Travers, R.A., G. Eynikel i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1986. Mastacembelidae. P. 415-427. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Museu Suec d'Història Natural. Base de dades de la col·lecció d'ictiologia. Secció d'Ictiologia, Departament de Zoologia de Vertebrats. Estocolm, Suècia, 1999.
* Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.

## Enllaços externs

* ITIS (anglès)
# Habovka

Habovka és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Žilina, al centre-nord del país.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1593.

## Referències

* ↑ Habovka, Obec. «Obec Habovka» (en anglès). [Consulta: 2 desembre 2021].
# Catàleg d'exposició

Un catàleg d'exposició és un imprès que sol acompanyar les exposicions d'art, on es relacionen les peces exhibides i sovint se n'hi inclouen una o més reproduccions. En les grans exposicions col·lectives franceses, els Salons, els catàlegs s'iniciaren el 1673, tanmateix és un tipus d'imprès que no es generalitzarà fins al segle xix. Quan, a part de les grans exposicions oficials, aparegueren les exposicions en sales privades els catàlegs aviat foren element indispensable per a la promoció de les exposicions. A les acaballes del segle xix començaren a proliferar els catàlegs individuals, a part dels col·lectius, i al llarg del segle XX i el que va del XXI aquesta tònica es mantingué.
El catàleg d'exposicions no ha estat objecte de gaire atenció bibliogràfica fins data força recent. Actualment, però, ja es considera que la seva recopilació i buidat és essencial per a conèixer la història de l'art del seu temps. A Catalunya aquest tipus d'impresos, dels que n'hi ha àmplies col·leccions a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona, la Biblioteca de Catalunya o la Biblioteca del MNAC, ha estat repertoriat per l'Institut d'Estudis Catalans.

## Vegeu també

* Catàleg raonat

## Referències

* Francesc FONTBONA (dir).Repertori d'exposicions individuals d'art a Catalunya (fins a l'any 1938), Compilació a cura d'Antònia MONTMANY, Montserrat NAVARRO i Marta TORT, Institut d'Estudis Catalans, Barcelona 1999.
* Francesc FONTBONA (dir). Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938), Compilació a cura d'Antònia MONTMANY, Teresa COSO i Cristina LÓPEZ, Institut d'Estudis Catalans, Barcelona 2002.
# Aconaemys porteri

Aconaemys porteri és una espècie de mamífer rosegador de la família dels octodòntids. Viu a l'Argentina i Xile. El seu hàbitat natural són les parts de la selva de Valdivia cobertes de matolls i bambú per sobre del límit arbori, a prop dels Andes. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.

## Referències

* ↑ Chapman, R. E. Aconaemys porteri. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 22 juliol 2015.
# Superaequum

Superaequum o Superequum va ser una ciutat al país dels pelignes, una de les tres que tenien drets municipals. Plini el Vell i el Liber Coloniarum l'esmenten amb el nom de Colonia Superaequana. Va rebre una colònia de veterans segurament sota August i una altra en el regnat de Marc Aureli. Les inscripcions trobades demostren que va ser una ciutat de certa importància.
Correspon a la moderna Castel Vecchio Subequo, en un turó a la dreta del Aternus a uns 6 km a l'esquerra de la Via Valèria.

## Referències

* ↑ «CASTELVECCHIO SUBEQUO in "Enciclopedia dell' Arte Antica"» (en italià). [Consulta: 9 agost 2018].
* ↑ Smith, William (ed.). «Superaequum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 15 maig 2023].