OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Safareig de les Monges

El Safareig de les Monges és una obra del municipi de Puigcerdà (Cerdanya) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un safareig de granit dins un recinte rectangular de volta de canó, treballada amb aparell rústec de pedra devastada. La volta és adovellada amb pedres posades de forma radial. La configuració de l'obra és típicament popular. Està enfocat cap a ponent, en la mateixa direcció del Mirador de la Cerdanya, que es troba escales amunt. Racó idoni per a estar a recer de les inclemències del temps.

## Història

Des de 1351 hi va haver-hi una comunitat de monges clarisses, que hi habitaren fins al segle xvii i donaren nom a aquest indret.

## Referències

* 1 2 «Safareig de les Monges». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2016].
# Saint-Germain-des-Prés

«Saint-Germain-des-Prés» té aquests significats:
* Saint-Germain-des-Prés (Dordonya), municipi francès, al departament de la Dordonya
* Saint-Germain-des-Prés (Loiret), municipi francès, al departament del Loiret
* Saint-Germain-des-Prés (Maine i Loira), municipi francès, al departament de Maine i Loira
* Saint-Germain-des-Prés (París), barri parisenc i antic municipi.
* Saint-Germain-des-Prés (Tarn), municipi francès, al departament del Tarn
* Abadia de Saint-Germain-des-Prés, antiga abadia i avui església del barri del mateix nom a París.
* Saint-Germain-des-Prés Café, nom artístic del músic francès Ludovic Navarre.
# Sanguita

La sanguita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el nom del llatí sanguis (sang), en al·lusió al seu color.

## Característiques

La sanguita és un clorur de fórmula química KCuCl₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la fumarola Glàvnaia Tenoritóvaia, que es troba al segon con d'escòria de l'Avanç nord de la Gran erupció fissural del volcà Tolbàtxik, al krai de Kamtxatka (Rússia), on es troba en forma de cristalls prismàtics de fins a 1 mm de llarg i fins a 0,2 mm de gruix, normalment combinats en grups, cúmuls densos o crostes de fins a diverses desenes de cm² d'àrea. Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Sanguite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 gener 2022].
# Sanhaji de Srayr

Sanhaji de Srair és una llengua amaziga septentrional. És parlada pels sanhadja de Srayr, un poble amazic que viu a la part meridional del Rif marroquí, en l'àrea coneguda com a "Petit Sanhaja". Malgrat la seva àrea de parla, el sanhaji pertany a la branca de l'Atles de l'amazic. També és iinfluenciat pel veí rifeny. El sanhaji de Srayr és considerat per la Unesco com en situació crítica.
El sanhaji té una forta variació dialectal interna: el parlar dels Ketama és considerat com a força diferent del de les altres tribus i només parlat a quatre llogarets: Aït Ahmed, Aït Aïssa, Makhzen i Asmmar.
El parlar Sanhaji de Srayr varia segons les tribus:
* Aït Ahmed: majoritàriament amazigòfona, minoria arabòfona ;
* Aït Bchir: majoritàriament amazigòfona, minoria arabòfona ;
* Aït Bounsar: íntegrament amazigòfona ;
* Aït Bouchibet: íntegrament amazigòfona ;
* Aït Khennous: íntegrament amazigòfona ;
* Aït Mezdouy: íntegrament amazigòfona ; els llogarets del nord-est dels Aït Mezdouy també parlen rifeny;
* Aït Seddat: íntegrament arabòfona ;
* Ketama: majoritàriament arabòfona, minoria amazigòfona ;
* Taghzout: íntegrament amazigòfona ;
* Zarqet: íntegrament amazigòfona.

## Referències

* ↑ Senhaya a the Joshua Project
* 1 2 Lameen Souag, 2004: "Senhaja de Srair is not Zenati, but rather Atlas, belonging (despite location) with Middle Atlas Tamazight."
* ↑ Morocco - VII. Linguistic survey, dans: BRILL's First Encyclopaedia of Islam: 1913-1936 (Brill, 1993), p.598
* ↑ Atlas UNESCO des langues en danger dans le monde, Senhaja de Srair
* ↑ M. Kossmann, The Arabic Influence on Northern Berber (Brill, 2013), p.21
* 1 2 Mena Lafkioui, Atlas linguistique des variétés berbères du Rif, dans: Berber Studies, vol. 16 (Köppe, 2007)

## Bibliografia

* Peter Behnstedt, "La frontera entre el bereber y el árabe en el Rif", Estudios de dialectología norteafricana y andalusí vol. 6, 2002.
* Esteban Ibañez, Diccionario español-senhayi (dialecto beraber de Senhaya de Srair), 1959.
* A. Renisio, Études sur les dialectes berbères des Beni Iznassen, du Rif et des Senhaja de Sraïr. Grammaire, textes et lexique. PIHEM, vol. 12. Paris 1932.
# Saint-Jean-de-la-Léqueraye

Saint-Jean-de-la-Léqueraye és un municipi francès situat al departament de l'Eure i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 48 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Jean-de-la-Léqueraye era de 48 persones. Hi havia 16 famílies de les quals 4 eren parelles sense fills, 8 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 48 habitatges, 19 eren l'habitatge principal de la família, 24 eren segones residències i 5 estaven desocupats. Tots els 48 habitatges eren cases. Dels 19 habitatges principals, 16 estaven ocupats pels seus propietaris i 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien dues cambres, 1 en tenia tres, 7 en tenien quatre i 9 en tenien cinc o més. 7 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 8 habitatges hi havia un automòbil i a 10 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Jean-de-la-Léqueraye el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 34 persones, 27 eren actives i 7 eren inactives. De les 27 persones actives 26 estaven ocupades (16 homes i 10 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 7 persones inactives 2 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de serveis.
L'any 2000 a Saint-Jean-de-la-Léqueraye hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Jean-de-la-Léqueraye a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Jean-de-la-Léqueraye a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Saint-Omer (Pas de Calais)

* Per a altres significats, vegeu «Saint-Omer-Capelle».
Saint-Omer (francès) o Sint-Omaars (neerlandès) és un municipi francès al departament del Pas de Calais (regió dels Alts de França).
Pertanyia al comtes de Flandes i a l'edat mitjana era un centre important de la indústria del tèxtil. Fins a la revolució francesa era la seu de l'Abadia de Sant Bertí qui durant tot l'antic règim va ser molt influent en la zona. Va ser annexat per França el 1678 després del Tractat de Nimega.
# Samsunspor Kulübü

El Samsun Spor Kulübü o només Samsunspor és un club de futbol turc de la ciutat de Samsun.

## Història

Els colors del club són el vermell i el blanc. El tercer color oficial del club, el negre, fou afegit després del tràgic accident que patí el club el 20 de gener de 1989 i que causà la pèrdua de quatre vides de membres de la plantilla. Aquest accident estroncà una brillant trajectòria del club durant els anys 80 a la màxima categoria del futbol turc. Fou finalista de la copa turca el 1987 en una final perduda davant el Sakaryaspor. L'any 2004 patí una greu crisi econòmica que el portà a les divisions inferiors turques.

## Palmarès

* 1 Copa Balcànica de clubs: 1993/94
* Copa TSYD (1)

## Jugadors destacats

1960s
* Nuri Asan
* Yılmaz Yurttaş
* Coşkun Sapmaz
1970s
* Temel Keskindemir
* Adem Kurukaya
* Abidin Akmanol
* Hayri Koloğlu
1980s
* Hasan Şengün
* Tanju Çolak
* Mete Adanır
* Zoran Tomić
* Muzaffer Badalıoğlu
* Emin Kar
* Fatih Uraz
* Rıfat Benli
* Savaş Demiral
1990s
* Ertuğrul Sağlam
* Duško Milinković
* Müjdat Gürsu
* Osman Aksoy
* Celil Sağır
* Ercan Koloğlu
* Serkan Aykut
* Cenk İşler
* Sinan Yeşil
* Daniel Timofte
* Bogdan Stelea
* Wilson Oruma
* Alioum Boukar
* Vural Korkmaz
2000s
* Tümer Metin
* İlhan Mansız
* Ike Shorunmu
* Kaies Ghodhbane
* Giani Stelian Kiriţă
* Adnan Güngör
* Caner Altın
* Kenan Yelek

## Enllaços externs

* (turc) Web oficial
* (turc) Web de seguidors
# Santa Bárbara (Cap Verd)

Santa Bárbara és una vila a la part nord-oriental de l'illa Brava a l'arxipèlag de Cap Verd. Es troba a un quilòmetre a l'est de la capital de l'illa, Nova Sintra. S'hi pot arribar a Santa Bàrbara amb els autobusos "Aluguer".
En altres temps, Santa Bàrbara va ser famosa pel deu d'aigua mineral anomenada Fonte do Vinagre al sud-est de la localitat. L'aigua tenia un gust àcid i s'utilitzaba amb finalitats mèdiques i per al reg dels camps. Aquesta era l'única font d'aigua a la zona. Encara es poden veure la piscina i la casa de banys construïts al segle xix. La deu es va assecar a principis del segle xxi.

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd

## Referències

* ↑ Nuno Augusto: Cabo Verde – um mundo a descobrir. Lissabon 2009, S. 4.
# Sankt Stephan (Berna)

Sankt Stephan és un municipi del cantó de Berna (Suïssa), situat al districte d'Obersimmental.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Sankt Moritz

Sankt Moritz (en romanx San Murezzan) és un municipi del Cantó dels Grisons (Suïssa), situat al districte de Maloja. Es tracta d'un centre de vacances de primer ordre, tant a l'hivern amb els esports de neu, com a l'estiu amb les aigües termals i el casino.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Saraitxuk

Saraitxuk (de vegades Seraichuk, Sarayčuk, Saray-Jük) contracció de Sarai Kuçuk o Petita Sarai fou una ciutat de l'Horda d'Or i després del Kanat d'Astracan, a la vora del riu Ural o Yaik a uns 60 km de la desembocadura. No s'ha de confondre amb altres ciutats també anomenades Sarai, la Vella Sarai i la Nova Sarai, que en contraposició a aquesta ciutat fou coneguda com a Gran Sarai. La Petita Sarai era la ciutat principal de l'Horda de Nogai. Fou saquejada pels cosacs de l'Ural el 1580, però tot i així encara posteriorment fou utilitzada com a seu d'alguns kans kazakhs.
Fou lloc d'enterrament dels kans de l'Horda. En antics mapes apareix com Caminazar (al mapa de Lorenzo Agnari) i Torcel (al de Pizzingani). L'esmenta Abu l-Ghazi Khan al descriure el regnat de Berke Khan i diu que fou fundada per Batu Khan. Podria ser la mateixa entitat que Kok Orda, on Jotxi va tenir el seu campament. Abu l-Ghazi diu que fou residència de Toktu Khan que hi fou enterrat vers 1313. Ibn Battuta hi va estar uns anys després de cami a Urgendj. Com a lloc de fabricació de moneda apareix des de 1373/1374 sota Ilban Khan (1373-1375) i la darrera vegada fou sota Derwish Khan (1403-1419). A l'inici del segle xvi va caure en mans dels nogais i Heberstein l'esmenta sota un cap anomenat Shidak. Vers 1560 Jenkinson l'esmenta en mans d'un cap nogai de nom Ismail i diu que a no gaire distància hi havia Xakaxik.
Les seves ruïnes foren visitades per Pallat. L'antiga ciutat estava situada uns 50 km aigües amunt de la moderna ciutat d'Atirau. La rasa és l'única part que resta en acceptable estat però les muralles es poden seguir fàcilment i tenen una circumferència d'uns 5 km; el riu Ural està a un dels costats i a l'altra el petit riu Saraitxuk, tallat per un canal modernament sec. Dins el que foren les muralles hi ha restes de cases i voltes de pedra. Les rajoles i ceràmiques són llargues i amples i algunes tenen ostres decoratives. Quan Pallat les va visitar hi havia una mica de poteria, amb peces d'una mena de porcellana pintada de diferents colors. Diversos objectes de metall i algunes monedes i copes; els cosacs de la zona tenien algunes peces ben treballades procedents de les ruïnes. Hi ha nombroses tombes alineades amb rajoles. A la rodalia la zona era pantanosa i plena de canyes i amb crostes de sal.

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Sarai

«Sarai, Serai, Saraj o Saray» té aquests significats:
* Sara o Sarai, muller d'Abraham.
* Topònims:
** Sarai o Vella Sarai, establerta pel governant mongol Batu Khan a la meitat del 1240 al lloc de Saksin prop del Volga
** Nova Sarai o Gran Sarai, ciutat capital de l'Horda d'Or, als segles XIII, XIV i XV
** Saraitxuk o Petita Sarai ciutat a la riba del riu Ural capital de l'Horda de Nogai.
# Sant Julià d'Ainet de Besan

Sant Julià d'Ainet de Besan és l'església parroquial del poble d'Ainet de Besan, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a llevant del centre de la població.

## Història

La primera menció d'aquesta església es remunta a l'any 1075, quan Elliarda, muller de Guitard Isarn de Vallferrera, cedí la dècima d'aquesta església a Santa Maria d'Urgell. En el document esmenta Asnet, però en les delimitacions de la parròquia explicades en el document, queda molt clar que es tracta de l'església d'Ainet de Besan. Al llarg de l'edat mitjana són diversos els esments de Sant Julià. De l'església medieval, romànica, només en queden algunes restes entre les parets del temple que ha arribat als nostres dies, majoritàriament de factura barroca.

## Descripció

Església d'una sola nau amb dues capelles laterals a cada costat, sobre les quals s'obren un parell d'arc amb galeries, coberta amb volta de llunetes. A l'est, la nau és rematada per un absis semicircular. A l'altre extrem s'aixeca una torre campanar acabada amb un agut xapitell i en la qual hi ha també una altra data gravada: el 1828. La coberta és de llicorella a dues vessants. Els murs exteriors apareixen arrebossats amb calç.

## Referències

* ↑ «Sant Julià d'Ainet de Besan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Julià d'Ainet de Besan». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Alins de Vallferrera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Julià d'Ainet de Besan en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Santiurde de Reinosa

Santiurde de Reinosa és un municipi de la Comunitat Autònoma de Cantàbria. Es troba en la comarca de Campoo-Los Valles i limita al nord amb Bárcena de Pie de Concha, al sud amb Campoo de Yuso, a l'oest amb Hermandad de Campoo de Suso i a l'est amb Pesquera i San Miguel de Aguayo.

## Localitats

* Lantueno, 146 hab.
* Rioseco, 46 hab.
* Santiurde de Reinosa (Capital), 87 hab.
* Somballe, 46 hab.

## Demografia

Evolución demográfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2006 |
| 1.083 | 1.037 | 1.035 | 973 | 957 | 918 | 856 | 652 | 515 | 420 | 321 | 325 |
Font: INE

## Administració

Eleccions municipals, 25 de maig de 2003 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PSOE | 158 | 55,63% | 4 |
| PRC | 79 | 27,82% | 2 |
| PP | 47 | 16,55% | 1 |
Eleccions municipals, 27 de maig de 2007 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PSOE | 146 | 59,84% | 4 |
| PRC | 65 | 26,64% | 2 |
| PP | 32 | 13,11% | 1 |
# Sauleda

«Sauleda» té aquests significats:
* La Sauleda (l'Estany)
* Can Sauleda
* La Sauleda (Palafrugell)
* Santa Victòria de Sauleda
* Josefina Sauleda i Paulís
# Sant Pere de la Gornal

Sant Pere de la Gornal és una església de Castellet i la Gornal (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El conjunt format per l'església de Sant Pere i la rectoria està situat al nucli de la Gornal. Té una tanca perimetral i consta, a més de les construccions esmentades, d'una zona enjardinada. L'edifici de l'església és de tres naus, amb absis de planta circular refet modernament i campanar de cadireta barroc. És també un element remarcable del conjunt la torre del rellotge, de planta quadrada i coberta de pavelló del 1967. L'església i la rectoria tenen un porxo comú, utilitzat per a l'exposició de peces artístiques i eines del camp.

## Història

Sembla que l'església parroquial de Sant Pere de la Gornal és d'origen romànic, encara que durant el segle xvi s'hi va fer una reforma important. Actualment forma un conjunt amb l'edifici de la casa rectoral, que va ser refeta en el segle XX per l'arquitecte Joan Bassegoda i Nonell. La inauguració de la campana i del rellotge es va fer el 25.6.1967, i la casa parroquial va ser beneïda el 7.3.1971 per l'arquebisbe de Barcelona doctor Marcelo González Martín, segons consta en la inscripció de la façana.

## Referències

* 1 2 «Sant Pere de la Gornal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Sant Roc de Sarroca

Sant Roc de Sarroca és l'església de l'antiga caseria de Sarroca, de l'antic terme municipal de Baén, i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà.
Està situada a la mateixa caseria, ara simplement masia, de Sarroca. Edificada a l'edat moderna i depenent de Sant Andreu de Baén, es tracta de una capella petita, d'una sola nau i amb absis quadrat, sense destacar del conjunt.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Baén». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Roc de Sarroca en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Scottish Claymores

Els Scottish Claymores van ser un club de futbol americà de les ciutats de Glasgow i Edimburg (Escòcia).

## Història

El club es creà l'any 1995 per a competir a la National Football League Europe. El seu nom, Claymores, prové d'un tipus d'espasa escocesa. El club començà disputant els seus partits al Murrayfield Stadium d'Edimburg, traslladant-se, posteriorment al Hampden Park de Glasgow. El seu més gran triomf fou l'obtenció de la World Bowl l'any 1996. L'any 2004, la NFL Europa va anunciar que l'equip deixaria de disputar la competició, essent reemplaçat pels Hamburg Sea Devils alemanys.

## Palmarès

* 1 títol de la World Bowl: 1996.
* 1 sot-campionat de la World Bowl: 2000.

## Entrenadors

* Lary Kuharich (1995) (no arribà a iniciar la temporada)
* Jim Criner (1995-2000)
* Gene Dahlquist (2001-2003)
* Jack Bicknell (2004)

## Jugadors destacats

* Joe Andruzzi (1998)
* Jim Ballard (1996, 1998)
* George Coghill (1995-1997)
* Scott Couper (1995-2001, 2003-2004)
* Dameyune Craig (1999)
* Kevin Daft (2000)
* Dante Hall (2001)
* Sean LaChapelle (1996)
* Blaine McElmurry (2000)
* Yo Murphy (1996-1997, 1999)
* Marco Rivera (1997)
* Noel Scarlett (2000)
* Donald Sellers (1999, 2000)
* Barry Sims (2001)
* Siran Stacy (1995-1997, 2000)
* Barry Stokes (1998-1999)
* Aaron Stecker (2000)
* Chris Ward (2000-2001, 2003)

## Referències

* ↑ «Scottish Claymores History». [Consulta: 23 juny 2021].
# Schuyler S. Wheeler

Schuyler Skaats Wheeler (17 de maig de 1860 – 20 d'abril de 1923) fou un enginyer americà que va inventar el ventilador elèctric de dues aspes el 1882, a 22 anys. també va patentar un tipus de bateria elèctrica. Va rebre la Medalla John Scott de The Franklin Institute el 1904 i va ser president de l'Institut Americà d'Enginyers Elèctrics entre 1905 i 1906.
Wheeler va néixer a Nova York. El seu ventilador va ser produït per la Crocker and Curtis Electric Motor Company. Es va casar amb Amy Sutton l'11 d'octubre de 1898. Va morir d'una angina de pita casa seva a Manhattan.

## Referències

* ↑ «Cooling Trends - How the electric fan and air conditioning changed the way our ancestors kept their cool». Arxivat de l'original el 2008-01-11. [Consulta: 31 desembre 2007].
* ↑ «Schuyler Wheeler». IEEE Global History Network. IEEE. [Consulta: 8 agost 2011].
* ↑ New York Observer, Volume 76 [Consulta: 21 juliol 2010].
* ↑ Staff report (April 21, 1923). Dr. S. S. Wheeler, Inventor, Dead; President of Crocker-Wheeler Co. Dies Suddenly at His Park Av. Home at 63. Engineer and physicist, founder of United Engineering Society. Presented Latimer-Clark Library to American Institute. New York Times
# Scorpaenopsis vittapinna

Scorpaenopsis vittapinna és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 6,5 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 24.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls de corall i de clima tropical que viu entre 2-28 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Mar Roig i l'Àfrica oriental fins a les illes de la Societat.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Heckel J. J., 1837. Ichthyologische Beiträge zu den Familien der Cottoiden, Scorpaenoiden, Gobioiden und Cyprinoiden. Ann. Wien. Mus. Naturges. v. 2. 143-164.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Randall, J. E. & W. N. Eschmeyer, 2001. Revision of the Indo-Pacific scorpionfish genus Scorpaenopsis, with descriptions of eight new species. Indo-Pac. Fishes Núm. 34: 1-79, I-XII.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Scorpaenopsis vittapinna» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Kulbicki, M., J.E. Randall i J. Rivaton, 1994. Checklist of the fishes of the Chesterfield Islands (Coral Sea). Micronesica 27(1/2):1-43.
* ↑ Nguyen, N.T. i V.Q. Nguyen, 2006. Biodiversity and living resources of the coral reef fishes in Vietnam marine waters. Science and Technology Publishing House, Hanoi.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Cirrhocephalina

Cirrhocephalina és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Cirrhocephalina brunneivena (Hampson, 1913)
* Cirrhocephalina eucharisalis (Walker, 1859)
* Cirrhocephalina evanidalis (Schaus, 1912)
* Cirrhocephalina flaviceps (Hampson, 1918)
* Cirrhocephalina venosa (Lederer, 1863)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 17 febrer 2011].
# Txekon

Txekon - Чекон (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora esquerra del riu Txekon, afluent del Kuban. És a 27 km al nord-est d'Anapa i a 116 km a l'oest de Krasnodar.
Pertany al poble de Iurovka.