OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hermàgores i Fortunat d'Aquileia

Hermàgores i Fortunat (Aquileia, s. I - 70) foren dos cristians, Hermàgores el primer bisbe de la diòcesi d'Aquileia, i Fortunat el seu diaca. Foren els primers màrtirs cristians del territori i són venerats com a sants per tota la cristiandat.

## Vida i martiri

Hermàgoras havia estat nomenat bisbe cap al 50 i en fou el primer de la comunitat d'Aquileia; la tradició diu que el va escollir Sant Marc Evangelista i que fou consagrat a Roma per Sant Pere apòstol. Segons una llegenda del segle VIII-IX, era un gentil que havia estat convertit al cristianisme per Marc.
Fortunat va ser el diaca d'Hermàgores; els dos foren martiritzats l'any 70, per ordre, segons la tradició, de Sebast.

## Veneració

El seu culte és antiquíssim i ja apareix al Martirologi jeronimià del segle v. Fou venerat sobretot a Aquileia. El patriarca Popó de Caríntia dedicà en 1031 als dos sants la Basílica Patriarcal de Santa Maria d'Aquileia.
Els cossos dels dos màrtirs es conservaren en aquesta basílica fins al segle vi, quan foren portats a la basílica de Sant'Eufemia (Grado); al segle xv foren retornats a Aquileia. Algunes relíquies foren portades a Gorizia (Friül) en 1751, quan el patriarcat d'Aquileia fou suprimit.
Són sants patrons del Friül - Venècia Júlia i de les diòcesis de Gorítzia i Udine. A més, són protectors de les ciutats d'Aquileia, Grado, Udine i d'altres, i copatrons de Venècia, on se'ls dedicà l'església de San Marcuola.
* Els dos sants en una caplletra medieval, s. XIV
* Altar amb els sants, per Tiepolo, a la catedral d'Udine
* Hermàgores, escultura a Hermagor (Caríntia, Àustria)
* Martiri dels sants al púlpit de la catedral d'Udine, 1731

## Bibliografia

* Istituto "Pio Paschini" per la storia della Chiesa in Friuli Arxivat 2012-04-16 a Wayback Machine.
* Basílica d'Aquileia, on foren sebollits els dos màrtirs
* Basílica de Sant'Eufemia de Grado
* Catedral de Gorizia, on hi ha relíquies dels sants
* San Marcuola (Venècia), església dedicada als sants
# Chopper Attack

Chopper Attack (conegut com a Wild Choppers al Japó) és un videojoc d'acció amb helicòpters per la Nintendo 64 llançat el 1998.
En el videojoc s'ha de superar diverses missions en diversos llocs. Algunes de les missions es poden incloure el bombardeig de bases enemigues, escortar l'Air Force One a través de perillosos terrenys de selva i rescatar presoners de guerra.
# Plaça Major (Verdú)

La Plaça Major és una obra de Verdú (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Plaça Major de Verdú, amb planta irregular, està situada al bell mig de la vila, d'on arrenquen tot un seguit de carrers de traçat medieval. En alguns d'ells s'ha conservat la fórmula de carrer cobert. Al centre de la plaça hi ha un passeig de vianants envoltat per arbrers i una font d'aigua al·lusiva a l'escut de la població de Verdú. Al voltant d'aquest espai hi ha una àmplia zona asfaltada de pas per cotxes i finalment les cases que delimiten aquesta plaça. L'estructura de la major part d'aquestes són porticades. Aquests pòrtics però són de cronologies i tipologies diverses: n'hi ha d'embigats amb pilastres que sostenen entaulament que fan de balcons superiors a les cases, i també d'arcades de mig punt sostingudes per columnes en altres casos o bé pilastres de planta quadrada.

## Història

Els arcs de mig punt són els més antics de la plaça.

## Referències

* 1 2 «Plaça Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Recardães

Recardães era una freguesia portuguesa del municipi d'Àgueda, amb una superfície de 7,53 km² i 3.554 habitants (2011). La seva densitat de població era de 472 habitants/km².
Va ser ciutat i capçalera municipal fins a principis del segle xix. Consistia en les parròquies de Recardães, Travassô, Valmaior, Anques i Troviscal. L'any 1801 tenia 2.786 habitants.
Va ser la seu d'una parròquia extinta (agregada), el 2013, en el marc d'una reforma administrativa nacional, havent estat agregada a la parròquia d'Espinhel, per formar una nova parròquia anomenada União das Freguesias de Recardães e Espinhel de la que té la seu.

## Referències

* ↑ Diário da República, 1.ª Série, n.º 19, Lei n.º 11-A/2013 de 28 de janeiro (Reorganização administrativa do território das freguesias). Acedido a 2 de fevereiro de 2013.
# Museu Arqueològic d'Efes

El Museu Arqueològic d'Efes (en turc Efes Müzesi) és un museu arqueològic situat a Selçuk, prop d'Esmirna, Turquia. Alberga troballes arqueològiques principalment de l'excavació del proper jaciment d'Efes, però també d'altres llocs com la basílica de Sant Joan d'Efes o del mausoleu de Belevi, o peces etnogràfiques.

## Història

Ja al 1929 es creà un dipòsit d'antiguitats a Selçuk, que en seria la base del futur museu, i s'obriria al públic el 1964, i més tard, amb una ampliació, el 1976.

## Col·leccions

Els fons del museu inclouen prop de 50.000 objectes que abasten des del quart mil·lenni ae fins a l'època moderna, i l'antiguitat clàssica i el període medieval en són els millor representats.
El museu es divideix en dos departaments, un dedicat a arqueologia i l'altre a etnografia. La part etnogràfica es reorganitzà al 1995, després de la restauració d'un hamman turc (Saadet-Hatun-Hamam) a la part occidental del museu de Selçuk el 1972.
Una de les seues obres més coneguda és l'estàtua d'Àrtemis recuperada del temple de la dea a Efes.

## Altres museus sobre Efes

Entre els museus que també tenen una col·lecció important d'objectes d'Efes hi ha el Museu Efes de Viena, el Museu Arqueològic d'Istanbul, el Museu Arqueològic d'Esmirna i el Museu Britànic a Londres.

## Referències

* ↑ Peter Scherrer (ed.). Ephesus. The New Guide (en anglés), 2000, p. 197. ISBN 9758070363.
* ↑ Peter Scherrer (ed.). Ephesus. The New Guide (en anglés), 2000, p. 217-220. ISBN 9758070363.

## Enllaços externs

* Página oficial. Arxivat 2013-09-05 a Wayback Machine. (en turco e inglés) Consultat el 20 de novembre de 2013.
* The Museum in Selçuk with Ephesus finds. En Pbase. (en anglès) Consultat el 20 de novembre de 2013.
* Ephesus Museum. En Sacred Destinations. (en anglès) Consultat el 20 de novembre de 2013.
# Hiliota ventregroga

La hiliota ventregroga (Hyliota flavigaster) és una espècie d'ocell de la família dels hiliòtids (Hyliotidae) que habita els boscos de l'Àfrica subsahariana, des del Senegal i Guinea cap a l'est fins a Etiòpia, i cap al sud fins a Moçambic i Angola.

## Referències

* ↑ «Hiliota ventregroga». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2021(català)
# Johan Antony Barrau

Johan Antony Barrau (Oisterwijk, 3 d'abril de 1873 - Utrecht, 8 de gener de 1953) va ser un matemàtic neerlandès.
Barrau es va formar a l'Escola Naval Reial dels Països Baixos a la població de Willemsoord. Des del 1891 fins al 1898 va ser oficial de la Marina Reial dels Països Baixos i, més tard, del cos de marines dels Països Baixos. Tanmateix, va deixar el servei i es va convertir en professor de matemàtiques de l'institut de secundària a Dordrecht i, després, a Amsterdam, on va estudiar a la universitat d'Amsterdam. El 1907 va obtenir el doctorat en aquesta universitat sota la supervisió de Diederik Korteweg. Del 1908 al 1913 va ser professor de matemàtiques a la universitat de tècnica de Delft. Va ser professor de geometria diferencial sintètica, analítica i descriptiva a la universitat de Groningen del 1913 al 1928, on va tenir com alumne destacat Jan Hendrik Oort. Des del 1928 fins a la seva jubilació el 1943, als 70 anys, va ser professor a la universitat d'Utrecht. Va rebre diversos guardons civils i militars. Barrau va publicar un llibre de text sobre geometria analítica i diversos articles en revistes nacionals i internacionals.
Va ser conferenciant convidat dels congresos internacionals de matemàtiques de 1920 (Estrasburg) i de 1924 (Toronto).

## Referències

* ↑ van den Aardweg i Hüllstrung, 1938, p. 76.
* ↑ van der Kruit, 2021, p. 45.

## Bibliografia

* van den Aardweg, H.P; Hüllstrung, J.P.J.C.. «Barrau, Prof. Dr. Johan Antony». A: Persoonlijkheden in het koninkrijk der Nederlanden in woord en beeld (en neerlandès), 1938.
* van der Kruit, Pieter C. Master of Galactic Astronomy (en anglès). Springer, 2021. ISBN 978-3-030-55547-4.

## Enllaços externs

* «Johan Antony Barrau». Biografisch Portaal van Nederland. [Consulta: 28 abril 2021]. (anglès)
* «Prof.dr. J.A. Barrau». Universiteit Utrecht - Catalogus Professorum. [Consulta: 28 abril 2021]. (neerlandès)
* «Johan Antony Barrau 1873-1953». University of Groningen - Bernoulli Institute for Mathematics. [Consulta: 28 abril 2021]. (anglès)
# Plaça Major d'Alpens

La Plaça Major d'Alpens és una obra barroca d'Alpens (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Plaça de forma rectangular voltada de cases de pedra i morter, majoritàriament de planta i dos pisos amb les teulades a doble vessant lateral a la façana que dona a la plaça. Les portes de les cases són o bé adovellades o bé amb llinda; alguna d'elles conserva la data de construcció de l'edifici: 1625, 1673, 1759, 1672, etc.
En un dels extrems de la plaça hi ha Cal Ferreró, datada el 1609 i que es considera una de les cases més antigues del poble. Al centre de la plaça hi ha la casa de l'Ajuntament d'Alpens que datada l'any 1672, va ser restaurada el 1982.

## Història

Aquesta plaça és un exponent del creixement de la indústria menestral de la parairia, que tenia gremi propi de paraires i teixidors a Alpens des d'abans del 1638, i que va provocar el creixement del poble.

## Referències

* 1 2 3 «Plaça Major d'Alpens». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 juny 2020].
# Recanoz

Recanoz és un municipi francès situat al departament del Jura i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 63 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Recanoz era de 63 persones. Hi havia 28 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 16 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 38 habitatges, 32 eren l'habitatge principal de la família, 4 eren segones residències i 2 estaven desocupats. 37 eren cases i 1 era un apartament. Dels 32 habitatges principals, 30 estaven ocupats pels seus propietaris i 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 7 en tenien tres, 11 en tenien quatre i 13 en tenien cinc o més. 27 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 13 habitatges hi havia un automòbil i a 15 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Recanoz el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 1 |
| 2 | 80 a 84 | 0 |
| 1 | 75 a 79 | 2 |
| 2 | 70 a 74 | 3 |
| 3 | 65 a 69 | 5 |
| 2 | 60 a 64 | 2 |
| 2 | 55 a 59 | 1 |
| 4 | 50 a 54 | 2 |
| 2 | 45 a 49 | 2 |
| 1 | 40 a 44 | 4 |
| 2 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 1 | 25 a 29 | 1 |
| 1 | 20 a 24 | 0 |
| 1 | 15 a 19 | 1 |
| 3 | 10 a 14 | 1 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 43 persones, 33 eren actives i 10 eren inactives. De les 33 persones actives 31 estaven ocupades (17 homes i 14 dones) i 2 estaven aturades (2 homes). De les 10 persones inactives 3 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció, 2 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa de transport.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una empresa de construcció.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Recanoz a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Recanoz a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Motukoreaïta

La motukoreaïta és un mineral de la classe dels sulfats, que pertany al grup de la wermlandita. Anomenada així per K.A. Rodgers, J.E. Chisholm, R.J. Davis, i C.S. Nelson l'any 1977 pel nom maorí de la localitat tipus, Motukorea, que vol dir l'illa dels corbs marins. Després de la reavaluació de la nomenclatura del grup de la hidrotalcita, la motukoreaïta va ser identificada com a mineral qüestionable que hauria de ser investigat més a fons. El rang actual de composicions adscrites a la motukoreaïta pot representar a més d'una espècie.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la motukoreaïta pertany a «07.D - Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana només; plans d'octaedres que comparteixen vores» juntament amb els següents minerals: felsőbanyaïta, langita, posnjakita, wroewolfeïta, spangolita, ktenasita, christelita, campigliaïta, devil·lina, ortoserpierita, serpierita, niedermayrita, edwardsita, carrboydita, glaucocerinita, honessita, hidrohonessita, ramsbeckita, mountkeithita, shigaïta, wermlandita, woodwardita, zincaluminita, hidrowoodwardita, zincowoodwardita, natroglaucocerinita, nikischerita, lawsonbauerita, torreyita, mooreïta, namuwita, bechererita, vonbezingita, redgillita, calcoalumita, nickelalumita, kyrgyzstanita, guarinoïta, schulenbergita, theresemagnanita, UM1992-30-SO:CCuHZn i montetrisaïta.

## Característiques

La motukoreaïta és un sulfat de fórmula química Mg₆Al₃(OH)$_{18}$[Na(H₂O)₆][SO₄]₂·6H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. Pot deshidratar-se parcialment.

## Formació i jaciments

Es troba en ciment a la vora de bretxes volcàniques meteoritzades en ambients submarins. Ha estat descrita a Àustria, Austràlia, Itàlia, Polònia i Nova Zelanda.

## Referències

* ↑ «Motukoreaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
Supergrup de la hidrotalcita :
# Pont de Can Pèlacs

El Pont de Can Pèlacs o Pont Vell és un pont sobre el riu Ripoll del municipi de Castellar del Vallès (Vallès Occidental). És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

D'aquest pont vell que es troba en estat ruïnós es conserven senceres dues de les tres arcades. Construït amb carreus ben escairats. Dins de les característiques dels ponts medievals, veiem que l'arc del mig era el de més llum i també el més alt. Normalment els ponts eren desproporcionats. Estructuralment el pes del mateix pont i les càrregues. En els ponts d'arcs o d'arcades, són tramesos als pilars de forma obliqua, a través de l'estructura corba de cada arc.

## Història

Aquest pont travessa el Ripoll a la sortida del poble i que hom pot veure a l'esquerra del nou pont de la carretera de Castellar a Terrassa. Actualment és utilitzat pels pagesos dels horts de vora el riu. Està en un complet estat d'abandó i seria convenient mantenir-lo dempeus i en condicions. Els aiguats del 62 el deixaren molt fet malbé El pont del costat li treu tota utilitat, però històrica i artísticament seria convenient la seva restauració. El pont fou bastit l'any 1808 per ordre del General Josep Manso durant la guerra del Francès.

## Referències

* 1 2 3 4 «Pont de Can Pèlacs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 desembre 2015].
# Hill

«Hill» té aquests significats:
* Hill (constructor), equip de Fórmula 1 creat per Graham Hill
* Xifratge de Hill
* Biografies:
** Graham Hill (1929 -1975), pilot britànic de Fórmula 1 i bicampió de la categoria
** Damon Hill (1960), pilot i campió de Formula 1 fill de Graham Hill
# Charlie Whiting

Charlie Whiting (Kent, Anglaterra, 1952-Melbourne, Austràlia, 14 de març de 2019) va ser el director de carrera de la Fórmula 1 durant més de vint anys. També va participar com a responsable tècnic de la FIA des de 1988 fins a març de 2017, quan va ser reemplaçat per Marcin Budkowski

## Carrera

El seu primer treball va ser com assistent del seu germà, Nick, preparant cotxes de ral·li prop del circuit de Brands Hatch a Anglaterra. A mitjan anys 70, tots dos germans van córrer en Surtees en les sèries de 1976 de la British F5000 per a Divina Galica. En la temporada de 1977, Whiting es va unir a Hesketh Racing en Easton Neston, a prop de Silverstone. Després de la desaparició de l'equip es va unir a l'equip Brabham de Bernie Ecclestone en Weybridge, on romandria durant deu anys, convertint-se en cap de mecànics durant els èxits de 1981 i 1983 en el Campionat del Món, i després ascendint a cap d'enginyers. Mentre, el seu germà Nick obriria una tenda de recanvis prop del circuit de Brands Hatch.
En 1988 es va fer delegat tècnic de la FIA Fórmula 1 i en 1997 va ser triat Director de Carrera i Delegat de Seguretat.
Durant el Gran Premi dels Estats Units de 2005, Whiting es va veure implicat en una controvèrsia quan els pneumàtics que Michelin va portar a Indianápolis no eren segurs per utilitzar-se. La companyia francesa era incapaç de fabricar noves rodes a temps per reemplaçar les proporcionades als seus set equips i va demanar instal·lar una chicane en la corba 13 del circuit. Whiting es va negar afirmant que seria injust per als equips que @sí_ja podien córrer sense problemes pel traçat existent i que el fer canvis d'última hora en el traçat podria exposar a tots els implicats a sancions legals en el cas d'accident.
Dels vint corredors que van ser confirmats principalment per a la competència, solament van participar els pilots dels tres equips equipats amb pneumàtics Bridgestone (Ferrari, Minardi i Jordan). Els altres catorze corredors, tots equipats amb pneumàtics Michelin, es van retirar al carrer de boxes després de completar la volta de formació al·legant preocupació per la seva seguretat.

## Defunció

Va morir a Melbourne, a l'edat de 66 anys, per una embòlia pulmonar. La seva mort va ser confirmada per la FIA, en la matinada del 14 de març, tres dies abans de disputar-se el Gran Premi d'Austràlia de 2019.

## Referències

* ↑ «Formula One 2010: Could technical glitch hit McLaren?». Betfair, 05-03-2010. [Consulta: 14 març 2019].
* ↑ «Respuesta de Whiting a Michelin». Arxivat de l'original el 2007-06-07. [Consulta: 14 març 2019].
* ↑ «Schumacher takes hollow USGP victory». Crash.net, 19-06-2005. Arxivat de l'original el 2008-06-30. [Consulta: 13 març 2019].
* ↑ «FIA Statement - Charlie Whiting». Federation Internationale de l'Automobile, 14-03-2019. [Consulta: 14 març 2019].
# Johan Bontekoe

Johan Bontekoe (Assen, 1 de juliol de 1943 - Amsterdam, 25 de març de 2006) fou un nedador neerlandès, especialista en estil lliure, que va competir durant la dècada de 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on va disputar tres proves del programa de natació. En totes elles quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en els 400 metres lliures del Campionat d'Europa de natació de 1962, primera medalla d'or des de l'aconseguida el 1938 per Kees Hoving. També guanyà tretze campionats nacionals en les distàncies entre els 200 i 1.500 metres lliures entre 1960 i 1964.
Els darrers anys de la seva vida patí problemes de salut i va morir de pneumònia amb 62 anys, el 2006.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Johan Bontekoe». [Consulta: 2 juliol 2021].
* ↑ «European Swimming Championships (Men)». [Consulta: 20 juliol 2020].
* ↑ «Zwemmen in de Polder - Johan Bontekoe», 02-04-2016. Arxivat de l'original el 2016-04-02. [Consulta: 2 juliol 2021].
# Muammer Özer

Muammer Özer (Bilecik, 1945) és un director, guionista i productor de cinema turc.
Fill d'un ferrocarril amb sis fills, va estudiar actuació del Teatre Municipal d'Eskişehir després dels seus estudis secundaris, que va deixar a mig camí per motius econòmics. Va intentar rodar curtmetratges i anuncis publicitaris durant el seu servei militar. Va tenir un paper important en la conscienciació dels entusiastes del cinema amb els cursos gratuïts d'informació cinematogràfica que va organitzar al Centre d'Educació Pública d'Eskişehir.
Va començar a dirigir curtmetratges professionals el 1967. Va marxar a Alemanya el 1970, i després de treballar un temps, va estudiar cinema a Finlàndia fins al 1977, quan es va establir definitivament a Suècia. El 1981 va dirigir el seu primer documental i el 1985 va rodar a Turquia Bir Avuç Cennet que criticava els esdeveniments de tortura del 12 de setembre i va ser censurada. Ha rebut diversos premis.

## Filmografia

* Kardeş Kanı / Splittring, 1984
* Bir Avuç Cennet, 1985
* Kara Sevdalı Bulut, 1987
* Hollywood Kaçakları, 1996

## Referències

* ↑ Utlänningen BY Muammer Özer, a filmform.com
* ↑ Muammer özer a amateurcinema.org
* ↑ Hürriyet Kelebek. «"Kara Sevdalı Bulut" İşçi Filmleri Festivali'nde», 29 Nisan 2015.
# Pont de Can Pau Moliner

El Pont de Can Pau Moliner és una obra de Viladrau (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont d'un sol arc, tot de pedra amb una lleugera esquena d'ase. Es troba en un antic camí que avui està fora d'ús. Passa per sobre de la riera Major, afluent per la dreta del Ter.

## Història

Arthur Osona, pàg.65 Pontet de Pedra y a l'esquerra de Can Pau.

## Referències

* 1 2 «Pont de Can Pau Moliner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Etheostoma segrex

Etheostoma segrex és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Mèxic.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Norris, S.M. i W.L. Minckley, 1997. Two new species of Etheostoma (Osteichthyes: Percidae) from Central Coahuila, Northern Mexico. Ichthyol. Explor. Freshwat. 8(2):159-176.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.