OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elena Moya Pereira

Elena Moya Pereira (Tarragona, 1970) és una escriptora i periodista catalana. Destaca pel tractament rellevant, central i protagonista de les dones en les seues novel·les, alhora que rendeix un homenatge a les dones republicanes. A més, aborda temes com la influència de l'Església (Opus Dei), l'educació, l'homosexualitat femenina, la desigualtat de la dona i el poder econòmic i financer.

## Biografia i vida professional

Elena Moya Pereira va néixer i va créixer a Tarragona, en els últims anys de la dictadura franquista. Es va graduar en periodisme a la Universitat de Navarra i va ser guardonada amb una beca Fulbright per realitzar un màster en periodisme financer als Estats Units. Va realitzar una diplomatura en Creative Writing en el Birkbeck College, de la Universitat de Londres. Va treballar en El Periódico de Catalunya i Reno a Nevada, i es va establir a Londres en 1998. Actualment és reportera de negocis per The Guardian, havent treballat en les agències de notícies Bloomberg i Reuters. Fa informes financers per a gestores de fons d'inversió des de 2012 i imparteix conferències sobre Economia i Finances, Periodisme i Literatura. Als seus llibres aporta una visió històrica per reivindicar i visibilitzar les dones com Victoria Kent, Clara Campoamor, Margarita Nelken i la Residència de Senyoretes.
Ha estat entrevistada i ha publicat articles a diversos mitjans, com El País, El Confidencial, El Diario o Onda Cero.
Les seves novel·les han estat lloades i presentades per Juan Cruz, Eduardo Mendoza, Paul Preston, i Julio Crespo MacLennan (director de l'Institut Cervantes a Londres).

## Obra

* The Olive Groves of Belchite (Vanguard Press, 2009); Les Oliveres de Belchite (Suma de letras, 2010); Los Olivos de Belchite (Suma de Letras, 2010)
* La Maestra Republicana (Suma de Letras, 2013)
* La Candidata (Suma de Letras, 2015)
* La Otra Orilla (Suma de Letras, 2021)

## Referències

* 1 2 lecturalia.com. «Elena Moya: libros y biografía autora» (en castellà). [Consulta: 3 agost 2017].
* ↑ «www.sandrabruna.com».
* ↑ «Elena Moya - Conferencias Economía, Periodismo y Literatura» (castellà). [Consulta: 18 octubre 2016].
* ↑ «:ELENA MOYA | AUTORA DE 'LOS OLIVOS DE BELCHITE» (en castellà), 2010/12/06/.
* ↑ 2. Elena Moya retrata la desigualdad de la mujer en el poder en "La candidata", 24 de setembre de 2015.
* ↑ «Elena Moya rescata del olvido la Residencia de Señoritas en su última novela». eldiario.es, 29-09-2013.
* ↑ cero, radio onda. «Elena Moya: "La democracia está en la cabeza de las personas"» (en castellà), 17-09-2013. Arxivat de l'original el 2017-08-03. [Consulta: 19 octubre 2016].
* ↑ «Elena Moya - Conferencias Economía, Periodismo y Literatura» (en castellà). [Consulta: 19 octubre 2016].
* ↑ Admin. «Presentación del libro “La maestra republicana” de Elena Moya», 29-10-2013. [Consulta: 17 octubre 2016].
* ↑ «Presentación de "La candidata" de Elena Moya | Instituto Internacional» (en castellà). [Consulta: 18 octubre 2016].
* ↑ La maestra republicana MOYA PEREIRA, Elena [Consulta: 18 octubre 2016]. Arxivat 2017-08-03 a Wayback Machine.
# Elena Monte

Elena Monte, és investigadora del CSIC, al Centre de Recerca en Agrigenòmica (CRAG), situat al Campus de la UAB, a Bellaterra (Barcelona).
A l'abril de 2016, es feia públic un nou estudi del CRAG, liderat per Elena Monte, on es descobria com les plantes saben quan han de créixer.
Des del 2021 és membre de la junta de govern de la Societat Americana de Biòlegs Vegetals.

## Referències

* ↑ «Elena Monte». CRAG. [Consulta: 18 maig 2020].
* ↑ «Descubren cómo las plantas saben cuándo tienen que crecer». BioTech, 01-04-2016. [Consulta: 18 maig 2020].
* ↑ «ASPB Committees» (en anglès). ASPB. [Consulta: 9 desembre 2022].
# Elena Mărgărit

Elena Mărgărit (Timișoara, 25 d'octubre de 1936), de casada Niculescu, Dobrovolschi i Fodo, és una gimnasta artística romanesa, ja retirada, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on disputà les set proves del programa de gimnàstica. Guanyà la medalla de bronze en la competició del concurs complet per equips, mentre en la del concurs per aparells per equips fou cinquena. En les altres proves finalitzà en posicions més endarrerides. Quatre anys més tard, als Jocs de Roma, tornà a guanyar la medalla de bronze en la competició del concurs complet per equips, mentre en les altres proves finalitzà en posicions més endarrerides.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del Món de gimnàstica artística de 1958.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Elena Mărgărit-Niculeșcu». [Consulta: 21 gener 2024].
* ↑ «Elena Fodor Dobrovolschi - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 21 gener 2024].
# Edvard Helsted

Edvard Helsted (danès: Edvard Mads Ebbe Helsted) (Copenhaguen, 8 de desembre de 1816 - Fredensborg, 1 de març de 1900) era un compositor danès, germà de Carl Helsted, oncle de Gustav Helsted i Viggo Helsted.
Helsted es va convertir en violinista a la capella reial el 1838, va ser segon mestre de capella allà, 1863-1869, professor de piano al conservatori 1869-1890 i va obtenir el títol de professor el darrer any. Tingué entre els seus alumnes a Christian Barnekow. Va publicar cançons a més de compondre o arranjar música per a diversos ballets de Bournonville, com el Toreador, Psyche i altres.

## Referències

* Helsted, 1. Edvard Mads Ebbe i Nordisk familjebok (andra upplagan, 1909)
# Edvaldo Oliveira Chaves

Edvaldo Oliveira Chaves, més conegut com a Pita, (Nilópolis, Brasil, 4 d'agost de 1958) és un exfutbolista brasiler. Va disputar 7 partits amb la selecció del Brasil.

## Referències

* ↑ National Football Teams
# El Mesull

El Mesull és un nucli de l'entitat municipal descentralitzada de Manyanet al terme municipal de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà. Fins al 1972, però, formava part de l'antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça.
És a més de 2 km al nord-est del cap del seu antic municipi, en el mateix vessant de muntanya on hi ha Benés i Manyanet, a la dreta del riu de Manyanet.
Es troba a la part central del seu antic municipi, i a la nord-oest de l'actual de Sarroca de Bellera, al peu d'un serrat i a prop del barranc de la Coscolla, afluent per la dreta del riu de Manyanet. És accessible des de Sarroca de Bellera seguint cap al nord-oest la carretera L-521, i, al cap d'un quilòmetre, quan està a punt d'entroncar amb la N-260, surt cap al nord una pista rural asfaltada que mena a Xerallo, Castellgermà, les Esglésies i la Mola d'Amunt, on arriba en uns 900 metres. Des d'aquest lloc surt cap al nord la pista que comença seguint la vall del riu de Manyanet aigües amunt, però enfilant-se cada cop més decididament cap al nord-oest. Així, en poc més de 3 quilòmetres s'arriba al poble de Benés. Des d'aquest poble cal continuar cap al nord-est per la pista que mena en uns 6 quilòmetres al Mesull. Un quilòmetre i mig abans d'arribar-hi, però, cal seguir una pista secundària que marxa de la principal cap al sud-est.
L'església del Mesull, dedicada a sant Esteve, és sufragània de la de sant Pere de Manyanet.

## Etimologia

Joan Coromines (op. cit.) proposa que el Mesull' procedeix d'una arrel cèltica, clarament indoeuropea, que indica situació intermèdia del poble respecte d'altres.

## Història

El 1381 era senyoriu dels Erill, i tenia 7 focs (uns 35 habitants).
El 1970 tenia 9 habitants, que es van reduir a 4 el 1981. El 2005 hi estaven censades 6 persones, cosa que significava una certa recuperació de la població. El 2019 tenia 3 habitants.

## Referències

* ↑ «El Mesull». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «252017 Sarroca de Bellera». Idescat. [Consulta: 28 agost 2020].

## Bibliografia

* BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "El Mesull". Dins Pallars Jussà, III. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 33). ISBN 84-7935-740-1
* BOIX, Jordi. "Benés", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0
* COROMINES, Joan. "Mesull, Meüll, Marull, Mosoll". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. V L-N. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1996. ISBN 84-7256-844-X
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Sant Crist d'Àreu

El Sant Crist d'Àreu és la capella del cementiri del poble d'Àreu, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà.
Es troba en el centre del nucli de població, integrada a l'edifici de Casa Cerdà.

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.

## Enllaços externs

* El Sant Crist d'Àreu en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Einauta

Einauta (plural llatí Aeinautae plural grec Ἀειναῦται) del grec άει (sempre) i ναύτης (mariner) eren uns magistrats de la ciutat de Milet, els que havien obtingut el poder suprem després de la deposició dels darrers tirans anomenats Toes i Darnasenor.
El seu nom derivava del fet de què quan havien de discutir algun afer rellevant els einautes s'embarcaven en un vaixell i es dirigien a mar obert, a una certa distància de la costa, i no tornaven fins que havien pres les decisions necessàries.

## Referències

* ↑ Plutarc. Qüestions gregues 32
# Emili Boix

Emili Boix és el nom dels següents personatges:
* Emili Boix o l'Ermità de Cabrenç (Illa, 1862 — 1922), poeta nord-català i metge a París
* Emili Boix i Fuster (Barcelona, 1956), sociolingüista català
* Emili Boix Pagès (Barcelona, 1908 - Caracas, Veneçuela, 1976), dibuixant de còmics català
* Emili Boix i Selva (Barcelona, 1917 - 1999), sociòleg català, professor i investigador, fundador de l'ICESB
# Loncofil·lins

Els loncofil·lins (Lonchophyllinae) són una subfamília de ratpenats de la família dels fil·lostòmids. Les espècies d'aquest grup són oriündes de Centreamèrica i Sud-amèrica, on tenen un àmbit de distribució que s'estén des de Nicaragua al nord fins a Bolívia, el Brasil i el Perú al sud. Es tracta d'animals nectarívors. Morfològicament, es caracteritzen per tenir els arcs zigomàtics incomplets i les incisives superiors projectades cap endavant.

## Referències

* ↑ Parlos, J. A.; Timm, R. M.; Swier, Z. J.; Zeballos, H.; Baker, R. J «Evaluation of the paraphyletic assemblage within Lonchophyllinae, with description of a new tribe and genus» (en anglès). Occasional Papers, Museum of Texas Tech University, 320, 2014, pàg. :i + 1–23.
Espècies vivents de noctilionoïdeus :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Família Mormoopidae :
Família Mystacinidae :
Família Noctilionidae :
Família Phyllostomidae (A..O) :
Família Phyllostomidae (P..Z) :
# Canal generalista

Un canal generalista és un canal de televisió o emissora de ràdio que té una programació variada, amb continguts diversos: informatius, esports, cultura, concursos, humor, musicals, etc. Es diferencia dels canals especialitzats, que només tracten un tema.

## Història

En un principi la majoria de les emissores de ràdio eren generalistes, basant la seva programació sobretot en els informatius, que es deien "diaris parlats" perquè el que feia el locutor era llegir els diaris del dia davant el micròfon. Però ben aviat van sorgir emissores majoritàriament musicals, en què els informatius eren molt reduïts. Les ràdios musicals van anar fent-se un lloc fins a convertir-se en una bona part de les emissores més escoltades. Durant molts anys aquests dos tipus, generalistes o musicals (en van anar apareixent amb diferents estils musicals: clàssica, melòdica, moderna...) van ocupar la majoria de dials. Més recentment han aparegut emissores especialitzades en altres temes, com per exemple la informació. A Catalunya va aparèixer l'emissora Catalunya Informació (de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals), que actualment ha aconseguit fer-se una audiència fidel. També de la Corporació va aparèixer Catalunya Cultura, especialitzada en temes culturals.
En l'actualitat els oients de la ràdio tradicional es reparteixen entre les emissores generalistes, que continuen tenint més audiència, i les ràdios musicals, alguna de clàssica i la majoria de pop, rock i derivats.
# Ducat de Ceneda

El ducat de Ceneda va ser un dels ducats establerts pels longobards a Itàlia. Existeix poca informació sobre els seus assumptes interns, durant el regne llombard, jugant un paper estratègic de certa importància a la regió, com ho demostra la mateixa erecció del ducat, a causa de la proximitat a la ciutat d'Oderzo, que va estar durant molt de temps sota el control romà d'Orient; no obstant mai va tenir un pes polític important en quedar encaixonat entre els ducats veïns més poderosos de Treviso, Vicenza i, sobretot, de Friül.
Incerta és encara la data de constitució del ducat, que tant es podria remuntar molt poc després de la conquesta de la zona pels longobards, que va tenir lloc a les primeres etapes de la invasió liderada per Alboí el 568, o bé podria haver-se establert amb motiu de la destrucció d'Oderzo per Grimuald (667), que va repartir les terres entre els habitants de Cividale, Treviso, i per descomptat de Ceneda. En la seva Historia Langobardorum (VI, 24), Pau el Diaca esmenta només un duc de Ceneda: Orso o Ursus, germà del duc de Friül, Pere i fill de Munichi (Muniqui), lluitador valent que s'havia distingit en la batalla perduda contra els eslaus pels llombards dirigits per Ferdulf.
Una altra prova de la relativa marginalitat del ducat és l'establiment relativament tardà de la diòcesi corresponent, establerta a Ceneda només en temps del rei Liutprando (712-744) després que la diòcesi d'Oderzo s'havia traslladat a Heraclia (o Civitas Heracliana o, simplement Heracliana, italianitzat en Eraclea).

## Referències

* Pau el Diaca, Historia Longobardorum (Storia dei Longobardi,, Lorenzo Barra / Mondadori, Milà 1992).
# Café con piernas

Un café con piernas és un establiment de venda de cafè o cafeteria típic del centre de Santiago de Xile. Els santiaguenys prenen cafè mentre miren al servei, personal femení, lleuger de roba. És dels pocs llocs a Xile on es pot prendre cafè a l'estil mediterrani.

## Referències

* ↑ Chong, Kevin (28 May 2010). Santiago: A city with legs, Toronto Star
* ↑ Heather Murphy «A Little Skin With Your Latte?». National Public Radio, 17-09-2008 [Consulta: 9 març 2010].
* ↑ Adam Fuller and Jason Snyder «CAFÉ CON PIERNAS: GOOD 'TIL THE LAST DROP». The Santiago Times, 01-08-2008 [Consulta: 9 març 2010].

## Enllaços externs

* Article sobre l'origen d'aquesta mena d'establiments Arxivat 2005-11-29 a Wayback Machine. (castellà)
# Font de l'Esquerda

La Font de l'Esquerda es troba al Parc de la Serralada Litoral, la qual és així anomenada perquè l'aigua goteja per una esquerda interior de la roca i es recull en una tolla dins d'una cova sota la roca.

## Descripció

Dins de la cova hi ha diverses estructures artificials (una bancada, una petita pica, un canalet, etc.) i cal dur una llanterna per observar-ho bé. Hom creu que no s'ha assecat mai. En temporada de pluges, la cova queda totalment negada d'aigua i s'hi forma un petit llac.

## Observacions

Els habitants de la zona li atorgaven propietats curatives i era molt emprada per la gent d'Alella i El Masnou en temps d'epidèmies de tifus i còlera. En el replà de la font es troba el Plàtan de la Font de l'Esquerda, el qual fou catalogat com a arbre singular per l'Ajuntament d'Alella.

## Accés

És ubicada a Alella: al final del carrer Berguedà (de la urbanització El Mas Coll d'Alella) surt un camí que s'enfila cap a la muntanya. A 150 metres trobem un sender, a mà esquerra i en baixada, que de seguida ens deixa a la font. Per accedir-hi hi ha uns quants esglaons i un senzill portal de totxo.

## Referències

* 1 2 3 4 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 116.

## Enllaços externs

* Wikiloc (català)
* Serralada Litoral - Les Fonts d'Alella (català)
* Llibre-Guia de la Serralada Litoral - Història i itineraris Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (català)
# Fernando Sasiaín Brau

Fernando Sasiaín Brau (Palència, 25 d'abril de 1894 - Sant Sebastià, 15 de novembre de 1957) va ser un polític republicà federal espanyol, alcalde de Sant Sebastià durant la Segona República.

## Biografia

Llicenciat en Dret per la Universitat de Valladolid, cap al final de la dictadura de Primo de Rivera es va vincular als moviments republicans, presidint el Cercle Republicà de Sant Sebastià, en el qual s'integrava el federalisme donostiarra. Al seu domicili es va signar el Pacte de Sant Sebastià per a la instauració de la república el 24 de febrer de 1930.
Va ser escollit alcalde de Sant Sebastià en la candidatura de la Conjunció Republicano-Socialista en les eleccions municipals espanyoles del 14 d'abril de 1931 que, alhora, foren el detonant per a la proclamació de la Segona República Espanyola i la caiguda d'Alfons XIII.
Va donar suport al projecte d'Estatut d'Autonomia pel País Basc sota la fórmula d'un sol text per a tot el territori, contrari al fet que cada província redactarà el seu. Encara que va dimitir com a alcalde en 1934, va seguir participant activament en el projecte estatutari, sent l'encarregat de realitzar el seu lliurament formal a les Corts Generals i al President de la República al desembre de 1933.
Va ser detingut durant el bienni radical-cedista, en ser un dels membres de la Comissió Municipal Permanent del País Basc, i alliberat poc després. L'abril del 1934 va fundar l'organització Ezquerra Basca Federal, activa únicament a Guipúscoa.
En declarar-se la Guerra Civil, va seguir actiu, participant en l'elecció del primer President del Govern Basc, fins que va haver de fugir per via marítima des de Santander cap a França i d'allí a Catalunya d'on el 1939, perduda la guerra, es va exiliar fins al seu retorn a Espanya després de la Segona Guerra Mundial.

## Referències

* ↑ (Millares Cantero 1997, pàg. 639)

## Bibliografia

* Millares Cantero. Franchy Roca y los federales en el "Bienio Azañista". Las Palmas de Gran Canària: Ediciones del Cabildo Insular de Gran Canaria, 1997. ISBN 84-8103-125-9.

## Enllaços externs

* Enciclopedia Bernardo Estornés Lasa
# Fosfomicina

La fosfomicina és un antibiòtic que s'utilitza principalment per tractar les infeccions del tracte urinari inferior. No és indicat per a infeccions renals. Ocasionalment s'utilitza per a infeccions de pròstata. Generalment es pren per via oral. Està comercialitzat a Espanya com a EFG i Monurol.
Els efectes secundaris comuns inclouen diarrea, nàusees, mal de cap i infeccions vaginals per llevats. Els efectes secundaris greus poden incloure anafilaxi i diarrea associada a Clostridioides difficile. Tot i que no s'ha trobat que l'ús durant l'embaràs sigui perjudicial, aquest ús no es recomana. Una dosi única quan la lactància sembla segura. La fosfomicina actua interferint amb la producció de la paret bacteriana.
La fosfomicina es va descobrir el 1969 i es va aprovar per a ús mèdic als Estats Units el 1996. Està a la Llista de medicaments essencials de l'Organització Mundial de la Salut. L'Organització Mundial de la Salut classifica la fosfomicina com d'important per a la medicina humana. Està disponible com a medicament genèric. Originalment era produït per certs tipus de Streptomyces, encara que ara es fa químicament.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Fosfomycin Tromethamine Monograph for Professionals» (en anglès). Drugs.com. [Consulta: 29 octubre 2019].
* ↑ «Centro de Información online de Medicamentos de la AEMPS - CIMA». Madrid: AEMPS. Ministerio de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad, 2023.
* 1 2 «Fosfomycin (Monurol) Use During Pregnancy» (en anglès). Drugs.com. [Consulta: 29 octubre 2019].
* 1 2 Antibiotic and Chemotherapy E-Book (en anglès). Elsevier Health Sciences, 2010, p. 259. ISBN 9780702047657.
* ↑ World Health Organization model list of essential medicines: 21st list 2019. Geneva: World Health Organization, 2019. WHO/MVP/EMP/IAU/2019.06. License: CC BY-NC-SA 3.0 IGO.
* ↑ Critically important antimicrobials for human medicine. 6th revision. Geneva: World Health Organization, 2019. ISBN 9789241515528.
* ↑ British national formulary : BNF 76. 76. Pharmaceutical Press, 2018, p. 560–561. ISBN 9780857113382.
# Francinaina

Francinaina és un prenom femení català. Fou creat a partir de l'aglutinació del prenom compost Francina Aina o Francina-Aina (Francina i Aina), un prenom tradicional mallorquí, arran de la beatificació de la santa mallorquina Francinaina Cirer. Aquest prenom, originari de Mallorca, coexisteix amb la variant no aglutinada.

## Onomàstica

* Francinaina Cirer, beata, 27 de febrer
En el cas de la variant no aglutinada, també es pot celebrar la festa onomàstica en el sant de Francina o Aina

## Biografies

* Francinaina Noguera Garau, glosadora mallorquina
* Francina Aina Catany, glosadora mallorquina

## Referències

* ↑ http://www.nostrasenyoradegracia.com/sf/sorfrancinaina.html Arxivat 2010-02-27 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.dbd.cat/index.php?option=com_biografies&view=biografia&id=322 Arxivat 2011-09-03 a Wayback Machine.
# Fotogramas de Plata 1999

La 50a cerimònia de lliurament dels Fotogramas de Plata 1999, lliurats per la revista espanyola especialitzada en cinema Fotogramas, va tenir lloc l'1 de març de 2000 al Círculo de Bellas Artes de Madrid, coincidint amb el 50è aniversari de l'entrega dels guardons. La gala fou presentada per l'actriu Anabel Alonso i es va produir un accident quan el pastís artificial amb espelmes que havia de baixar del sostre es va desprendre i va ferir alguns assistents.

## Candidatures
### Millor pel·lícula espanyola

| Pel·lícula | Director | Resultat |
| Solas | Benito Zambrano | Guanyadora |

### Millor pel·lícula estrangera

| Pel·lícula | Director | Resultat |
| Avui comença tot | Bertrand Tavernier | Guanyadora |

### Millor actriu de cinema

| actriu | Pel·lícula | Resultat |
| Aitana Sánchez-Gijón | Volavérunt Celos Yerma | Candidata |
| Cecilia Roth | Todo sobre mi madre | Guanyadora |
| María Galiana | Solas Yerma | Candidata |

### Millor actor de cinema

| Actor | Pel·lícula | Resultat |
| Francisco Rabal | Goya en Burdeos Esclat de passions Un día bajo el sol | Guanyador |
| Fernando Fernán Gómez | Todo sobre mi madre Pepe Guindo La lengua de las mariposas | Candidat |
| Jordi Mollà | Nadie conoce a nadie El pianista Un dólar por los muertos Volavérunt | Candidat |

### Millor actor de televisió

| Actor | Sèrie de televisió | Resultat |
| Antonio Hortelano | Compañeros | Candidat |
| Javier Cámara | 7 vidas | Guanyador |
| Joel Joan | Periodistas Plats bruts | Candidat |

### Millor actriu de televisió

| Actriu | Sèrie de televisió | Resultat |
| Amparo Baró | 7 vidas | Guanyadora |
| Eva Santolaria | Compañeros | Candidata |
| Luisa Martín | Médico de familia | Candidata |

### Millor actriu de teatre

| Actriu | Muntatge | Resultat |
| Àngels Gonyalons | Chicago (musical) | Candidata |
| Núria Espert | Quien teme a Virginia Woolf? | Candidata |
| Beatriz Carvajal | Misery | Guanyadora |

### Millor actor de teatre

| Actor/Companyia | Muntatge | Resultat |
| Adolfo Marsillach | Quien teme a Virginia Woolf? | Candidat |
| Juan Diego | El lector por horas | Candidat |
| Juan Echanove | Cómo canta una ciudad de noviembre a noviembre | Guanyador |

## Referències

* ↑ Un cortocircuito provocó el accidente de la fiesta de 'Fotogramas', El País, 2 de març de 2000
* ↑ Los premios Fotogramas de Plata celebran su 50º aniversario, El País, 28 de febrer de 2000

## Vegeu també

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1999
* XIV Premis Goya
* IX Premis de la Unión de Actores
* 44a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia
* IX Premis Turia

## Enllaços externs

* Consulta dels Fotogramas de Plata de l'any a l'IMDB