OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Donald Martino

Donald Martino (Plainfield, 16 de maig de 1931 - Illa d'Antigua, 8 de desembre de 2005) va ser un compositor estatunidenc guanyador del Premi Pulitzer.

## Biografia

Nascut a Plainfield, Nova Jersey, Martino va començar com a clarinetista, tocant jazz per diversió i profit. Va assistir a la Universitat de Syracuse, on va estudiar composició amb Ernst Bacon, qui el va animar en aquesta direcció. Després va assistir a la Universitat de Princeton com a estudiant de postgrau, on va treballar amb els compositors Roger Sessions i Milton Babbitt. També va estudiar amb Luigi Dallapiccola a Itàlia com a Fulbright Scholar.
Es va convertir en lector i professor, treballant amb estudiants de la Universitat Yale, el Conservatori Superior de Música de Nova Anglaterra (on va passar a presidir el departament de composició), la Universitat de Brandeis i la Universitat Harvard.
Va guanyar el Premi Pulitzer de música el 1974 per la seva obra de cambra Notturno.
El 1991, la revista "Perspectives of New Music" va publicar un homenatge a Martino de 292 pàgines.
Martino va morir a Antigua el 2005. El 8 de maig de 2007 es va celebrar un concert commemoratiu al Conservatori de Nova Anglaterra al Navona Records el 2009.

## Música

La majoria de les obres madures de Martino (incloses les obres pseudo-tonals com Paradiso Choruses i Seven Pious Pieces) es van compondre utilitzant el mètode de dotze tons; el seu món sonor s'assemblava més al líric de Dallapiccola que al dels altres professors.
El pianista Easley Blackwood va encarregar la sonata Pianississimo de Martino, sol·licitant explícitament que fos una de les peces més difícils escrites mai. L'obra resultant és de fet de dificultat èpica, però ha estat enregistrada diverses vegades. (Blackwood es va negar a realitzar-la).
Martino va presentar a Milton Babbitt almenys dues targetes musicals d'aniversari: B, a, b, b, i, t, t en el seu 50è aniversari i Triple Concerto en el seu 60è.

## Composicions musicals

Moltes de les peces instrumentals tenen doblatges extensos, com la flauta travessera/piccolo/flauta alta. Editorials principals: Ione, Dantalian, McGinnis i Marx.

## Referències

* ↑ Barkin i Brody 2006; Fischer 2001, pàg. 121; Griffiths 2002
* ↑ Villamil, pàg. 270
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ Llista d'obres de Donald Martino, Grove en línia
# Districte de Hochdorf

El Districte d'Hochdorf és un dels 5 districtes del cantó de Lucerna (Suïssa). Té una població de 64108 habitants (cens de 2007) i una superfície de 183.95 km². El cap del districte és Hochdorf i està format per 14 municipis.

## Municipi

| Municipi | Habitants (Dez. 2007) | Superfície en km² | Número SFOS |
| Aesch | 957 | 5.80 | 1021 |
| Altwis | 352 | 2.93 | 1022 |
| Ballwil | 2395 | 8.77 | 1023 |
| Emmen | 27'205 | 20.37 | 1024 |
| Ermensee | 810 | 5.69 | 1025 |
| Eschenbach | 3409 | 13.21 | 1026 |
| Hitzkirch | 4589 | 28.30 | 1030 |
| Hochdorf | 8246 | 10.31 | 1031 |
| Hohenrain | 2359 | 23.52 | 1032 |
| Inwil | 2127 | 10.32 | 1033 |
| Rain | 2214 | 9.42 | 1037 |
| Römerswil | 1565 | 17.39 | 1039 |
| Rothenburg | 7032 | 15.50 | 1040 |
| Schongau | 848 | 12.43 | 1041 |
| Total (14) | 64'108 | 183.95 | 0302 |

## Canvis i fusions

* Municipis el 2004
* Municipis el 2006
* Municipis el 2008
* 2005: Herlisberg i Römerswil → Römerswil
* 2007: Hohenrain i Lieli → Hohenrain
* 2009: Gelfingen, Hämikon, Hitzkirch, Mosen, Müswangen, Retschwil i Sulz → Hitzkirch

## Vegeu també

* Districtes del Cantó de Lucerna
# Domenico Modugno

Domenico Modugno (Polignano a Mare, Bari, 1928 - Lampedusa, Sicília, 1994) fou un cantant italià. Se'l considera el pare dels cantautors italians i és autor d'una gran quantitat de cançons que van ser molt populars, sobretot els anys cinquanta i seixanta. A Sanremo hi va estar onze vegades i hi va guanyar en quatre; a Eurovisió hi va participar tres vegades i el seu millor resultat va ser el del 1958, amb Nel blu dipinto di blu, en tercera posició (el 1959 va quedar sisè amb 9 punts i el 1966 va ser últim amb un zero molt comentat). També es va dedicar al cinema, al teatre, a la televisió i a la política; el 1974 va fer campanya al costat del Partit Socialista Italià pel «sí» a la reforma de la llei del divorci i va compondre una cançó per a aquesta campanya titulada L'anniversario. el 1986 va ingressar al Partit Radical i va lluitar pels més febles. Domenico Modugno va morir d'un atac al cor el 1994, als 66 anys, a la seva casa de l'illa de Lampedusa.

## Referències

* ↑ «DOMENICO MODUGNO :: Cantante, compositor y actor italiano del Siglo XX. Biografía. Himno Nacional de Italia», 11-08-2009. Arxivat de l'original el 2009-08-11. [Consulta: 31 gener 2020].
# Dret de rebel·lió

En filosofia política, el dret de rebel·lió o dret a la revolució és el dret o el deure del conjunt d'una nació d'enderrocar un govern que actuï en contra dels seus interessos comuns i/o posi en perill la seguretat de les persones sense causa probable. Emprat al llarg de la història d'una manera o altra, la creença en aquest dret s'ha utilitzat per justificar diverses revolucions, incloent la Guerra Civil Anglesa, la Revolució Americana i la Revolució Francesa.
# Districte de Nagaon

«Districte de Nagaon» té aquests significats:
* Districte de Nagaon o Districte de Nowgong a Assam
* Districte de Naogaon a Bangladesh
# Dolina

* Per a altres significats, vegeu «Dolina (Saràtov)».
Una dolina o bòfia és una depressió (cavitat, pou o clot natural) que en la superfície pren una forma més o menys circular i cònica en profunditat que es produeix a les regions càrstiques a causa del procés de la carbonització de la calcària. És un accident geològic propi de relleus càrstics. Les dolines sovint es formen per esfondrament del sostre d'una cavitat subterrània. Quan algunes dolines arriben a ser coalescents, aleshores es parla d'una uvala.
A l'illa d'Eivissa es desenvolupen sobre materials cretacis i miocens. Destaquen les de sa Rota de Vella, Can Joan d'en Petit i les del pla de Sant Gelabert, amb formes irregulars situades prop de sant Mateu i santa Agnès. A Mallorca també són freqüents entre els esquetjars de la Serra de Tramuntana; particularment famosa és l'Era d'Escorca, una dolina entorn de la qual sorgí la llegenda d'una antiga era de batre esfondrada per un càstig diví. A diferència del lapiaz, no són tan centrals en la configuració del paisatge mallorquí, i les principals agrupacions se situen a les zones més carstificades d'Escorca: destaquen les de Montcaire, de Bini Petit, els Clots Carbons o els Clots Balladors. En general, són dolines de fons pla en forma de ribell, poc pregones i amb engolidors nombrosos.

## Referències

* ↑ Metàtesi de fòvia (llatí fovĕa) 'clot': Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «Bòfia». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
* ↑ Ginés, Àngel; Ginés, Joaquín «Les formes exocàrstiques de l'illa de Mallorca». Endins, 20, 1995 [Consulta: 6 juny 2020]. Pàgs. 65 i 66.

## Bibliografia

* P. Gourou i L. Papy "Compendio de Geografia General"

## Enllaços externs

* «Dolina». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Dorsino

Dorsino és un antic municipi italià, dins de la província de Trento. L'any 2007 tenia 430 habitants. Limitava amb els municipis de Bleggio Inferiore, Lomaso, San Lorenzo in Banale i Stenico.
L'1 de gener 2015 es va fusionar amb el municipi de San Lorenzo in Banale creant així el nou municipi de San Lorenzo Dorsino, del qual actualment és una frazione.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Albino Dellaidotti | Llista cívica |
# Edmond de la Fontaine

Edmond de la Fontaine (Ciutat de Luxemburg 24 de juliol de 1823 - 24 de juny de 1891), més conegut pel seu pseudònim de Dicks, va ser un poeta, jurista, letrista i polític luxemburguès, conegut pel seu treball en llengua luxemburguesa. Se'l considera el poeta nacional de Luxemburg, i junt amb Michel Lentz i Michel Rodange, una de les figures més importants a la història de la literatura de Luxemburg. A més a més, el seu Luxemburger Sitten und brauche va ser una de les primeres etnografies més influents sobre el poble de Luxemburg.
Fontaine va ser el tercer fill de Gaspard-Théodore-Ignace de la Fontaine, nomenat governador de Luxemburg el 1841, i posteriorment el primer ministre de Luxemburg el 1848.
Fontaine va estudiar dret a la Universitat de Lieja, i va passar un any més a Heidelberg seguint estudis germànics des de 1844 fins a 1847, abans de convertir-se en advocat el 1850. Des de 1867 fins a 1870, va exercir el càrrec d'alcalde de Stadtbredimus, a l'est de Luxemburg, i va exercir com a jutge de pau a Vianden a partir de 1881 i 1889. Va viure en el castell de Stadtbredimus de 1858 a 1881, última dècada de la seva vida.

## Obres
### Cançons

* Liss, du bass mäi Caprice
* Den Hexemeeschter

### Poesia

* D'Vulleparlament am Grengewald 1848

### Prosa

* De Wëllefchen a de Fiischen
* D'Vulleparlament am Gréngewald
* Am Wanter
* Komeidisteck

### Etnografies

* Luxemburger Sitten und Bräuche, Luxemburg: Brück 1883 (in German)
* Die luxemburger Kinderreime, Luxemburg: Bück 1877

## Referències

* ↑ «Edmond de la Fontaine». vianden.info. [Consulta: 8 agost 2015].
# Edmond de Polignac

Edmond de Polignac (París, 19 d'abril de 1834 - París, 8 d'agost de 1901) fou un aristòcrata francès que va ser compositor i mecenes.
Era el cinquè fill de Jules de Polignac (1780-1847) que va ser ministre de Carles X. Estudià durant un temps amb Alphonse Thys, i el 1854 ingressà en el Conservatori de París, on va tenir per professor a N. H. Reber. Ben aviat es dedicà a la composició, i entre les seves obres cal mencionar: els cors Le Myosotis, La veillesse, Où est le bonheur? que foren executades en els concerts de l'Orphéon de París i premiades en un concurs celebrat el 1865; el 1867 li fou també el cor titulat L'abeille, l'escena lírica Don Juan et Haydée, que també va aconseguir un premi en un concurs el 1876. Entre les seves altres produccions cal citar les següents, que foren dades a imprimir: una col·lecció de Douze melodies, Les adieux de Deidamia, escena lírica executada nombroses vegades; moltes romances i melodies vocals, com les titulades Barcarolle, Chanson de Barberine, L'heure de l'amour, Notre-Dame au peigue d'or, Sérénade, etc. una Marche fúnebre, diverses obres e caràcter religiós, un vals corejat, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 45, pàg. 1390. (ISBN 84-239-4545-6)
# Edmond de Goncourt

Edmond Huot de Goncourt, més conegut com a Edmond de Goncourt (Nancy, 26 de maig de 1822 - Champrosay, Essonne, 16 de juliol de 1896 a casa d'Alphonse Daudet), fou un escriptor francès, fundador de l'Académie Goncourt, que dona cada any el premi del mateix nom. Una part de la seva obra la va escriure en col·laboració del seu germà, Jules de Goncourt. Les obres dels germans Goncourt pertanyen al corrent anomenat naturalisme.

## Referències

* ↑ «Edmond de Goncourt». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# El Derramador

«El Derramador» té aquests significats:
* El Derramador, pedania del municipi de Requena (Plana d'Utiel, País Valencià)
* El Derramador, pedania i partida del terme municipal d'Elx (Baix Vinalopó, País Valencià)
# Eijun Kiyokumo

Eijun Kiyokumo (Enzan, Prefectura de Yamanashi, Japó, 11 de setembre de 1950) és un exfutbolista i entrenador japonès.

## Selecció japonesa

Eijun Kiyokumo va disputar 42 partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Elena Nevado del Campo

Elena Nevado del Campo (Càceres, 26 de gener de 1967) és una política espanyola pertanyent al Partit Popular. Va exercir d'alcaldessa de Càceres després de sortir elegida en les eleccions municipals de 2011, fins a finalitzar el seu segon mandat el juny de 2019. En les eleccions generals de 2011 va concórrer com a candidata al Senat per la província de Càceres, càrrec que va exercir fins al 12 de juny de 2015 quan va ser obligada a renunciar a causa de l'acord d'investidura al qual va arribar amb Ciutadans per a ser investida per segona vegada.

## Referències

* ↑ «Elena Nevado será elegida alcaldesa tras el acuerdo alcanzado con Ciudadanos» (en espanyol europeu). [Consulta: 27 agost 2016].
* ↑ Extremadura, El Periódico. «Elena Nevado abandona el Senado». [Consulta: 27 agost 2016].
# Ede (Països Baixos)

Ede és un municipi de la província de Gelderland, al centre-oest dels Països Baixos. L'1 de gener del 2009 tenia 107.606 habitants repartits sobre una superfície de 318,68 km² (dels quals 0,48 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Renswoude (U), Barneveld i Apeldoorn, a l'oest amb Veenendaal (U), i al sud amb Rhenen (U), Wageningen, Renkum i Arnhem.

## Centres de població

| Nom | Nucli | Total |
| Ede | 65.260 | 67.670 |
| Bennekom | 13.500 | 14.810 |
| Lunteren | 7.160 | 12.510 |
| Harskamp | * 2.150 | 3.450 |
| Ederveen | 1.870 | 3.100 |
| Otterlo | 1.470 | 2.230 |
| Wekerom | 1.170 | 2.540 |
| De Klomp | 270 | 580 |
| Hoenderloo | - | 90 |
| Deelen | - | 50 |
| Font: CBS |||

## Ajuntament

Eleccions locals de 2006 :
| Partit | % | Regidors |
| CDA | 20,74 | 8 |
| PvdA | 14,78 | 6 |
| ChristenUnie | 14,70 | 6 |
| SGP | 13,67 | 6 |
| VVD | 12,35 | 5 |
| GemeenteBelangen Ede | 10,01 | 3(4) |
| GroenLinks/PE | 6,99 | 3 |
| D66 | 2,37 | 1 |
| Fractie F. van Os | - | 1 |
| Total | 64,25 | 39 |

## Personatges il·lustres

* Marianne Thieme, diputada pel Partit pels Animals

## Agermanaments

* Chrudim

## Enllaços externs

* www.ede.nl
# Joan Ordelaffi

Joan Ordelaffi (1355-1399) fou nebot de Sinibald I Ordelaffi. Es va casar amb una filla de Malatesta Malatesta de Rimini. Va deixar una filla, Caterina Ordelaffi, que fou senyora de Castel Bolognese.
Fou un famós capità de ventura (mercenari) i va dirigir als exèrcits de Verona contra els de Pàdua, dirigits per Giovanni Acuto. Va participar en la batalla de Castagnaro (1387), on els Ordelaffi foren derrotats. Va morir enverinat pel seu cosí Pino II Ordelaffi.

## Referències

* ↑ «GIOVANNI ORDELAFFI Di Forlì» (en italià), 27-11-2012. [Consulta: 29 abril 2021].
# Lluís I de Vendôme

Louis de Bourbon-la Marche , (1376 - Tours; 21 de desembre de 1446), noble francès, fill de Joan I de la Marche i VII de Vendôme i de Catalina de Vendôme. A la mort del seu pare el 1393 ell el va succeir com a comte de Vendôme , mentre que el seu germà Jaume es va quedar amb La Marche i Castres. Va morir a la ciutat de Tours el 21 de desembre de 1446.

## Biografia

Durant els anys immediats a la mort del seu pare va compartir el títol amb la seva mare.
En la seva joventut va lluitar en Anglaterra a favor del futur Enric IV contra el llavors rei, Ricard II i al seu retorn va ser persona de confiança del duc d'Orleans.

## Descendència

L'any 1424 es va casar amb Blanca de Roucy, filla del comte Hug de Roucy, que va morir el 22 d'agost de 1424 i amb la qual no va tenir descendència. Aquest mateix any de 1424 va contreure matrimoni a Rennes amb Joana de Laval (morta al castell de Lavardin en 1468), filla de Guiu XIII de Montfort, de la dinastia Montfort-Laval i amb la qual va tenir tres fills:
* Catalina de Borbó (n. 1425; morta jove)
* Gabriela de Borbó (n. 1426; morta jove)
* Joan de Borbó (1428-1478), comte de Vendôme
Abans, en 1420, durant una època en la qual va estar en captivitat en Anglaterra, va engendrar un fill il·legítim, també anomenat Joan (1420-1496). Aquest finalment seria legitimat pel rei i acabaria sent el responsable de la captura de Joana d'Arc als afores de Compiègne.

## Referències

* ↑ Medieval France: an encyclopedia, Ed. William W. Kibler, (Routledge, 1995), 138.
* ↑ Dussieux, Louis, Généalogie de la maison de Bourbon: de 1256 à 1871, 2nd Edition, (Lecoffre Fils et C, 1872), 23.
* ↑ Bingham, Denis, The Marriages of the Bourbons, Vol.1, (Chapman and Hall Limited:London, 1890), 49.

## Bibliografia

* Medieval France: an encyclopedia, Ed. William W. Kibler, Routledge, 1995.
* Bingham, Denis, The Marriages of the Bourbons, Vol.1, Chapman and Hall Limited:London, 1890.
* Dussieux, Louis, Généalogie de la maison de Bourbon: de 1256 à 1871, 2nd Edition, Lecoffre Fils et C, 1872.
| Precedit per: Joan VII | Comte de Vendôme 1393 - 1446 | Succeït per: Joan VIII de Vendôme |
# Creu de terme de l'Ametlla de Segarra

La Creu de terme de l'Ametlla de Segarra és una creu de terme del poble de l'Ametlla de Segarra, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una creu situada a un costat de la plaça de la Bassa, tot seguint el carrer Major del poble. Aquesta se'ns presenta estructurada a partir de graonada, sòcol, fust o pilar, nus i la creu. El sòcol de secció octogonal, monolític i molt erosionat, i s'assenta sobre una graonada de planta quadrada .Sobre aquest sòcol, es disposa un fust vuitavat, monolític, al qual es sobreposa un nus, també vuitavat. Corona tota l'estructura, una creu motllurada que presenta als seus extrems un treball trevolat; també hi ha quatre lòbuls a la part interior del tronc de la creu. Finalment, es disposa a l'anvers de la creu una escultura d'una figura d'un Sant Crist crucificat.

## Història

Moltes creus van ser aixecades a cavall dels segles XVI-XVII, i s'emmarcarien en el context de l'època moderna dins de la pràctica habitual de bastir monuments cruciformes que es remunta als primers anys del cristianisme, i per aquest motiu era utilitzada per presidir la vida dels cristians i es podia trobar a les entrades de les poblacions com a senyal de protecció davant les pestes o calamitats. Moltes d'aquestes van ser enderrocades per la Guerra Civil. En el seu lloc, se'n van aixecar de noves, en el mateix indret de les primitives amb motiu de la Santa Missió, aprofitant la seva part inferior o el fust de les primitives, entre el període comprès entre 1940 i 1955.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme de l'Ametlla de Segarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Krassin

Krassin - Красин (rus) és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora dreta del riu Urup, afluent per l'esquerra del Kuban. És a 15 km al sud-est d'Armavir i a 172 km a l'est de Krasnodar.
Pertany al possiólok de Zavetni.
# Muhàmmad Farid Bey

Muhàmmad Farid Bey ibn Àhmad Farid Paixà (el Caire, 20 de gener de 1868 - Berlín, 15 de novembre de 1919) fou un advocat de professió i polític egipci d'origen turc.
Va col·laborar amb Mustafà Kamil Paixà, cap de l'oposició nacionalista als britànics i fundador el 1907 del Partit Nacionalista Egipci (al-Hizb al-Watani). Kamil va morir al començament del 1908 i Muhàmmad el va succeir al front del partit, però la direcció efectiva per delegació va passar al xeic Abd al-Aziz al-Shawish, fanàtic religiós que va trencar la transversalitat del moviment entre coptes i musulmans i que va convertir el grup en un moviment nacionalista islamista. El 1910-1911 hi va haver enfrontaments entre coptes i musulmans i el partit va perdre prestigi. El seu òrgan escrit era Al-liwà.
Muhammad Farid va intentar atreure a la causa egípcia l'esquerra europea, especialment la britànica, i va fundar un sindicat de ferroviaris el 1909 i de treballadors industrials el 1911. En esclatar la Primera Guerra Mundial es va refugiar a Ginebra (Suïssa) i després a Berlín, i en acabar la guerra això el va perjudicar i la direcció del moviment independentista va passar de facto a Sad Zaghlul Pasha, polític reformista moderat i laic proper a l'Umma.

## Bibliografia

* http://hansard.millbanksystems.com/commons/1911/mar/09/mohammed-farid-bey Arxivat 2009-07-11 a Wayback Machine.
* J. Alexander, The Truth about Egypt, en línia a l'Arxiu d'Internet
* Enciclopèdia de l'Islam, VII, 440
# Mrija

Mrija (en àrab مريجة, Mrīja; en amazic ⵎⵔⵉⵊⴰ) és una comuna rural de la província de Jerada, a la regió de L'Oriental, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 3.359 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Motomet

Motomet (en francès Mouthoumet) és un municipi de França de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude
# Museu d'Art Mori

El Museu d'Art Mori (en japonès 森美術館, Mori Bijutsukan) és un museu d'art contemporani fundat pel magnat de la construcció Minoru Mori (1934–2012) al complex Roppongi Hills de Tòquio, la capital del Japó. El museu es troba a la planta 35 de les 45 de la torre i realitza exposicions temporals d'obres d'artistes contemporanis, principalment asiàtics.
El primer director del Museu d'Art Mori va ser David Elliott (2003-2006), després Fumio Nanjo (2006-2019) i Mami Kataoka n'és la directora d'ençà del 2019.
Entre els artistes l'obra dels quals s'ha exposat al museu hi ha Ai Weiwei, Gohar Dashti, Tokujin Yoshioka i Bill Viola. El Museu d'Art Mori disposa d'una col·lecció que inclou obres d'art d'Ai Weiwei, Makoto Aida, Mako Idemitsu, Yayoi Kusama, Mariko Mori, Yoko Ono i Araya Rasdjarmrearnsook, entre molts d'altres.

## Referències

* ↑ Tran, John L. «Dinh Q. Le's art of nuanced criticism» (en anglès). The Japan Times, 04-08-2015. [Consulta: 22 juny 2020].
* ↑ «ArtAsiaPacific: Mami Kataoka To Succeed Fumio Nanjo As Director Of Mori Art Museum». artasiapacific.com. Arxivat de l'original el 2020-11-29. [Consulta: 22 juny 2020].
* ↑ Donald Eubank, The nature of design: The Mori Art Museum brings the outside inside Arxivat 1 November 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine., CNNGo, 30 juliol 2010.
* ↑ «View All Artists» (en anglès). www.mori.art.museum. [Consulta: 22 juny 2020].
# Museu d'Art Modern i Contemporani de Santander i Cantàbria

El Museu d'Art Modern i Contemporani de Santander i Cantàbria (MAS), conegut fins a 2011 com a Museu de Belles arts de Santander, és una col·lecció d'art amb seu a Santander (Cantàbria). Inaugurat el 1909, és el principal museu d'art de la regió, amb una col·lecció de pintura i escultura dels segles XV al XX, de les escoles italiana, flamenca i espanyola, destacant especialment una important presència d'artistes càntabres.
Entre el fons de la seva col·lecció destaca el retrat que Francisco de Goya va pintar, cap a 1814, del rei Ferran VII per encàrrec del regidor del Consell Municipal de Santander. Va ser realitzat en uns 15 dies i en el fons es va incloure, per voluntat dels comitents, una al·legoria d'Espanya agraïda, amb cadenes trencades i altres elements simbòlics.

## Referències

* ↑ Museo de Arte Moderno y Contemporáneo de Santander y Cantabria. Umberto Pettinicchio
# Mòstra de Cinèma Occitan

La Mòstra de Cinèma Occitan va néixer a Lleida, l'any 2008, a partir dels premis de curtmetratges Llanterna Digital. En un primer moment, l'organització de totes dues iniciatives va ser de la Coordinadora de Serveis Lingüístics de Lleida, de la qual formen part la Direcció General de Política Lingüística; el Consorci per a la Normalització Lingüística, CNL de Lleida; els serveis territorials d'Ensenyament, de Salut i de Justícia de la Generalitat de Catalunya; l'Institut de Llengües de la Universitat de Lleida; l'Escola Oficial d'Idiomes de Lleida, i el Servei Lingüístic de Comissions Obreres.
La seva expansió territorial van fer que la seva organització fos assumida, a partir de l'any 2012 des del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya que, per mitjà de la Direcció General de Política lingüística, pretén divulgar la llengua i cultura occitanes, a través de creacions audiovisuals en les diferents variants dialectals, tant a Catalunya com a Occitània.
Des del 2008 fins a l'any 2015 s'han fet vuit edicions. La Mòstra recull un ventall ampli de creacions audiovisuals de sensibilitats artístiques diverses a partir de curtmetratges, tot i que hi ha però també algun llargmetratge. Als films, la llengua occitana hi pot aparèixer en les seves diverses varietats lingüístiques com ara el gascó, el vivaroalpí, el llenguadocià, el llemosí, el provençal o l'alvernès. Des del 2012 les produccions estan subtitulades normalment en català.

## Enllaços externs

* Mòstra de Cinèma Occitan (Generalitat de Catalunya)