OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enrique Belloc

Enrique Belloc (Buenos Aires, 28 de gener de 1936) és un intèrpret de saxòfon, director d'orquestra, mestre i, fonamentalment, compositor de música electroacústica argentí.

## Estudis

Va estudiar amb nombrosos mestres, tant a l'Argentina com fora del país. Va començar els seus estudis amb Orestes Castruonovo i Francisco Kröpfl. Va rebre beques de formació durant la dècada de 1960, com la que li va donar la Ford Foundation per a estudiar composició amb Hana Joachim Koellreuter i Gilbert Amy, o com la beca del govern de França per a estudiar composició electroacústica amb Pierre Schaeffer i François Baille a França. També va participar d'un seminari de direcció orquestral a Berlín a càrrec de Lorin Maazel.
A més dels estudis relacionats amb la música, també va cursar estudis de filosofia la Universidad de Buenos Aires.

## Treballs

Com a director fundà i dirigí de 1968 a 1972 el Cuarteto Contemporáneo, dedicat principalment a difondre la música de vanguardia. També va treballar a frent de la Banda Sinfónica Municipal de Buenos Aires, sent el seu director titular, a més de dirigir en diverses oportunitats l'Orquesta Sinfónica Nacional Argentina, la Filarmónica de Buenos Aires i la Sinfónica de la Universidad de Tucumán.
Com a mestre Enrique Belloc fou Director general de educación de la municipalidad de Buenos Aires a les dècades de 1960 i 1970, a més de tindre càtedra al Conservatorio Superior de Música Manuel de Falla, de la mateixa ciutat.
Com a compositor a partir de 1960 va treballar seguint distintes tendències de la música contemporània. Després de passar breument per l'atonalisme i el serialisme, va a abraçar decididament la música electroacústica des de 1964 fins hui.

## Bibliografia

* Diccionario de la música española e hispanoamericana. SGAE, 1999. ISBN 84-8048-305-9

## Enllaços externs

* Belloc:Sector de Cultura de la UNESCO(castellà)
* Enrique Belloc, 50 años en la actividad musical. Article de la setmana del 4 al 10 de setembre de 2008 a la revista CulturaBA, editada pel Govern de la Ciudad Autónoma de Buenos Aires (pàg. 2). Arxivat 2009-04-07 a Wayback Machine.(castellà)
# Els fills dels mosqueters

Els fills dels mosqueters (original: At Sword's Point) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Lewis Allen, estrenada el 1952 i doblada al català.

## Argument

França, 1648: Richelieu i Lluís XIII han mort, el nou rei és un menor, i el Duc de Lavalle està en oberta rebel·lió, planejant prendre el poder. La reina de França rep l'amenaça d'una conspiració contra el seu regnat, i com a últim recurs, decideix enviar un missatger perquè vagi a buscar als famosos mosqueters. Aquests, que són massa vells, envien els seus fills. Claire, la filla d'Athos, tan destra amb l'espasa com el que més, es disfressa d'home per lluitar al costat d'ells.

## Repartiment

* Cornel Wilde: D'Artagnan
* Maureen O'Hara: Clara, filla d'Athos
* Dan O'Herlihy: Aramis
* Alan Hale Jr.: Porthos
* Robert Douglas: Duc de Lavalle
* Gladys Cooper: Anna d'Espanya
* June Clayworth: Comtessa Claudine
* Blanche Yurka: Madame Michom
* Nancy Gates: Princesa Henriette
* Edmund Breon: El camarlenc de la reina
* Peter Milles: El jove Lluís XIV de França
* George Petrie: Chalais
* Moroni Olsen: El vell Porthos

## Crítica

* Poc inspirada, tot i que mecànicament àgil, pel·lícula d'aventures que intenta amb poc èxit emular els brillants resultats que va assolir en aquest gènere George Sidney
* "Els fills dels mosqueters", una producció de Jerrold T. Brandt per la R. K. O., amb guió de Walter Ferris i Joseph Hoffman que ha dibuixat simplement una idea d'història com una marató de gimnàstica solemne, acabada amb diàlege pomposos, buits. Sota la direcció igualment pedestre de Lewis Allen, els participants estan esbufegant en va. Els elàstics salvadors de França són Mr. Wilde, Dan O'Herlihy i Alan Hale Jr., amb l'encantadora Miss O'Hara, en vestits d'home. Tots ells amunt i vall, portant les forces del dolent Robert Douglas, i finalment rescatant el príncep hereu en un atropelladament clímax que s'assembla una convenció d'esgrima.

## Referències

* ↑ Els fills dels mosqueters
* ↑ Calderon, pàg. 250
* ↑ The New York Times. At Sword's Point (en anglès). The New York Times, 10 d'abril de 1952.

## Bibliografia

* Calderón, Teo. Calderón & Villamandos. Movie Movie (en castellà). ISBN 84-605-6130-5.
# Els fills del Kennedy

Els fills de Kennedy (Kennedy's Children en el seu títol original en anglès) és una obra de teatre de Robert Patrick, estrenada en 1975.

## Argument

L'autor dona veu en l'obra a aquesta generació de la dècada dels seixanta a Amèrica, durant el periple del president Kennedy. Per a això, l'autor situa en una nit plujosa en un pub de Nova York a cinc representants d'aquesta generació: una hippy (Rona), un homosexual (Sparger), un veterà de la guerra de Vietnam (Mark), una secretària (Wanda) i una aspirant a actriu (Carla), amb semblança a Marilyn Monroe. Tots ells, exposaran, en monòlegs, com van viure aquesta dècada, la seva pròpia vida, amb els seus triomfs i els seus disgustos.

## Representacions destacades

* John Golden Theatre, Broadway, Nova York, 1975.
* Direcció: Clive Donner
** Intèrprets: Shirley Knight (Carla), Kaiulani Lee (Rona), Barbara Montgomery (Wanda), Don Parker (Sparger), Michael Sacks (Mark).
* Teatro Bellas Artes, Madrid, 5 de febrer de 1977.
** Direcció: Ángel García Moreno.
** Escenografia: Antonio Cidrón.
** Intèrprets: Marisa de Leza (hippy), Pedro Civera (homosexual), Gemma Cuervo (actriu), Paco Valladares (soldat), María Luisa Merlo (secretària).
* Arriaga Antzokia, Bilbao, 23 de setembre de 2013 i Teatro Alcázar, Madrid, 11 d'octubre de 2013
** Direcció: Josep Maria Pou.
** Escenografia: Juanjo Llorens.
** Intèrprets: Maribel Verdú (actriu), Emma Suárez (secretària), Ariadna Gil (hippy), Álex García (soldat), Fernando Cayo (homosexual).
* Versus Teatre, Barcelona, 28 d'abril de 2003, versió en català de Josep Costa Prieto
** Direcció': Josep Costa Prieto
** Intèrprets: Àngel Amazares, Gemma Charines, Gabriela Flores, Juan Jiménez i Lucía Leiva.

## Referències

* ↑ The Odyssey Of ‘Kennedy's Children', per Robert Berkvist, 9 de novembre de 1975
* ↑ «Los hijos de Kennedy»: los sueños rotos de la década de los sesenta
* ↑ "los hijos de Kennedy", espléndida aventura dramática, ABC, 3 de febrer de 1977
* ↑ Los hijos de Kennedy, fue muy dura la derrota, atlascultural.com, 11 d'octubre de 2013
* ↑ La buidor mental dels anys 70, al Versus Teatre, vilaweb, 8 de maig de 2003
* ↑ "Els fills del Kennedy" retrata cinc persones que perden els ideals, al Versus Teatre, ccma.cat, 28 d'abril de 2003
# Embolcall baixista

Un Embolcall baixista (en anglès: Bearish engulfing) és un patró d'espelmes japoneses format per dues espelmes que apareix en una tendència alcista i que indica un possible canvi de tendència; rep aquesta denominació perquè la segona espelma embolcalla completament l'anterior -ocupa tot el seu rang-. És un potent signe de canvi de tendència quan es confirma.

## Criteri de reconeixement

* La tendència prèvia és alcista
* Es forma una petita 1a espelma blanca amb tancament proper al high.
* L'endemà s'obre a l'alça però immediatament es comença baixar fins a tancar per sota de l'obertura del dia antecedent, formant una gran espelma negra el cos de la qual embolcalla completament pel cos de l'espelma blanca prèvia (o inclús més espelmes blanques anteriors).
* El volum de negociació del segon dia augmenta considerablement

## Explicació

La tendència del mercat era alcista però la força dels bulls comença a decréixer al formar una petita espelma blanca amb un high no gaire allunyat de l'obertura. L'endemà, tot i obrir a l'alça, apareixen els bears amb força i tanquen la sessió per sota de l'obertura del dia anterior

## Factors importants

La mida relativa entre l'espelma blanca i l'espelma negra és important, perquè quan més petita sigui la blanca i més gran sigui la negra, més evidència de la força baixista, arribant a la seva màxima significació quan la blanca tan sols és un doji. Aquest escenari pot portar massivament als bulls a tancar llargs, incrementant la possibilitat d'un canvi de tendència. La força dels bears es confirmaria per un augment del volum de negociació i si l'espelma negra embolcalla més d'una espelma blanca antecedent. La confirmació el tercer dia hauria de ser en forma de gap baixista, una nova espelma negra amb tancament inferior, o un trencament de suport. Com en tots els patrons d'espelmes japoneses, reforça la seva significació si aquest apareix en zones de gir com ara resitències o nivells de retrocés, fins al punt que un embolcall desubicat pot no tenir cap significació.

## Bibliografia

* «Bearish engulfing». Candlesticker. [Consulta: 6 maig 2011].
* «Bearish engulfing pattern». Online Trading Concepts. [Consulta: 6 maig 2011].
# Enric Montells i Gatell

Enric Montells i Gatell (Barcelona, 14 d'abril de 1883 - Barcelona, 30 de juliol de 1904) fou un futbolista català de la dècada de 1900.
Era un davanter de complexió forta. Exemple del típic sportman de l'època, a més del futbol va practicar el tir, el ciclisme i la nàutica. Jugà al RCD Espanyol entre 1900 i 1904. També fou membre de la junta directiva del club.
Va morir jove, essent jugador en actiu i directiu del club.

## Palmarès

* Campionat de Catalunya de futbol:
** 1902-03, 1903-04

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Fitxa de Montells». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Los Deportes, Any 08, no. 311». Los Deportes, 07-08-1904. [Consulta: 9 abril 2019].
# Ernst Feja

Ernst Feja (Breslau, 1 de juny de 1899 - Zúric, 1 de setembre de 1927) fou un ciclista alemany, professional des del 1921 fins al 1927. Especialitzat en el ciclisme en pista, va morir durant la disputa d'una cursa al velòdrom de Zuric.

## Palmarès en pista

* 1926
** 1r als Sis dies de Breslau (amb Piet van Kempen)

## Referències

* ↑ Peter Schnyder (ed.). Rennbahn Oerlikon. 100 Jahre Faszination Radsport. Zürich: AS-Verlag, 2012, p. 150. ISBN 978-3-909111-95-4.
* ↑ Sport-Album der Rad-Welt. 1924–1927 (en alemany), 1928, p. 167.

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Escola d'Economia d'Estocolm a Riga

L'Escola d'Economia d'Estocolm a Riga, SSER (en letó: Rīgas Ekonomikas augstskola) és una escola de negocis situada a Riga capital de Letònia. Va ser fundada per Staffan Burenstam Linder el 1994. Durant 1993-1995 Linder va presidir el Comitè Directiu de l'Eurofacultat. L'escola va ser la contribució de Suècia, com a membre del Consell de Estats de la Mar Bàltica.
Com a filial de l'Escola d'Economia d'Estocolm té la missió de proporcionar una educació de la tècnica en els negocis i l'economia que contribueixi al desenvolupament econòmic i social d'Estònia, Letònia i Lituània. L'escola està recolzada pels governs suecs i de Letònia, així com per altres patrocinadors, incloent una varietat de corporacions com l'Open Society Institute fundat per George Soros.
Inicialment, l'escola només va proporcionar l'educació universitària a través del programa de Ciències Econòmiques i Empresarials. SSE Riga només cobra una quota nominal de matrícula. Empra mètodes moderns d'ensenyament, incloent el treball en grup, pràctiques d'estiu i té programes d'intercanvi amb moltes escoles de negocis líders a Europa, a conseqüència del programa Erasmus. A més a més inclou intercanvis amb la Universitat de Hong Kong i la Universitat Stanford. S'inscriuen anualment aproximadament 120 estudiants. Prop del 50% dels estudiants de pregrau són de Letònia, el 20% de Lituània, i el 30% restant d'Estònia, Moldàvia, Ucraïna, Belarús, Geòrgia i Rússia. L'anglès és la llengua d'ensenyament.
L'escola va començar el 2002 un programa de dos anys de Màster en administració d'empreses (MBA) junt amb les Escoles d'Economia d'Estocolm i de la d'Economia d'Estocolm de Rússia. Viatges a Suècia, la Xina o Rússia es troben entre els aspectes més destacats del programa. Financial Times European Business al rànquing d'escoles de l'any 2013 ha classificat a l'Escola d'Economia d'Estocolm a Riga com la 21 millor universitat de negocis a Europa.

## Referències

* ↑ Latvijas Republikas Izglītības un zinātnes ministrija. Studējošo kopskaits
* ↑ Kristensen, Gustav N. 2010. Born into a Dream. EuroFaculty and the Council of the Baltic Sea States. Berliner Wissentshafts-Verlag. ISBN 978-3-8305-1769-6.
* ↑ Business school rankings from the Financial Times – European Business school rankings 2013 Arxivat 2021-01-18 a Wayback Machine.. Rankings.ft.com.

## Enllaços externs

* Stockholm School of Economics
* Stockholm School of Economics in Riga Arxivat 2010-07-30 a Wayback Machine.
* Stockholm School of Economics · Russia
# Emperador del Japó

* Per a altres significats, vegeu «Mikado (desambiguació)».
L'Emperador (en japonès: 天皇, tennō, literalment "sobirà celestial", és el monarca del Japó. Antigament es coneixia com a Mikado (帝／御門) però aquest terme es considera obsolet actualment. És el cap de la casa imperial del Japó. Segons la constitució actual, l'Emperador és el "símbol de l'Estat i de la unitat del poble"; és una figura cerimonial de la monarquia constitucional. L'emperador actual és Sa Majestat Imperial l'Emperador Naruhito, que pujà al tron l'1 de maig de 2019, l'endemà de l'abdicació del seu pare, Akihito. La casa imperial, des de la segona meitat del segle xix es coneixia com a Kyūjō (宮城), i després com a Kōkyo (皇居), i es troba a la seu antiga del Castell d'Edo al centre de Tòquio. Els emperadors anteriors residiren a Kyoto durant més d'onze segles.

## Vegeu també

* Llista d'emperadors del Japó
# Església de Sant Francesc Xavier (Formentera)

Sant Francesc Xavier és una església fortalesa situada a Sant Francesc de Formentera, capital de l'illa de Formentera, i dedicada a Sant Francesc Xavier. És una de les tres esglésies parroquials de Formentera –juntament amb la de Sant Ferran de ses Roques i la del Pilar de la Mola.

## Edifici

L'església té elements arquitectònics de les fortaleses com murs cecs alts i gruixuts, una porta ferrada, una coberta amb volta de canó per tal de suportar l'artilleria enemiga. L'any 2004 la façana va ser pintada de blanc, la qual cosa va generar força polèmica.

## Història

Al començament del segle xviii, durant el repoblament de l'illa hi havia una capella dedicada a Sant Valeri que era insuficient per a la població de llavors i es va decidir construir-ne una de més gran. Aleshores, els pirates berberiscos posseïen part de l'illa com a assentament per a dur a terme els saqueigs que feien a l'illa d'Eivissa i al litoral de la península Ibèrica, i així es va edificar com a defensa en cas d'atac. La construcció de l'edifici va començar l'any 1726 i va acabar el 1738. El 29 de març de 1996 el Consell Insular d'Eivissa i Formentera va declarar l'església bé d'interès cultural en la categoria de conjunts historicoartístics.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Formentera

## Referències

* 1 2 «L'església de Sant Francesc emblanquinada», 16-05-2004. [Consulta: 21 febrer 2011].
* 1 2 «Església fortificada Sant Francesc Xavier, a Formentera» (en castellà). Arxivat de l'original el 9 de gener 2010. [Consulta: 21 febrer 2011].
* ↑ «Proposta d'habilitació i ajardinament d'un solar urbà en la població de Sant Ferran de ses Roques» (en castellà). [Consulta: 21 febrer 2011]. PDF

## Bibliografia

* Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Sant Francesc Xavier

## Enllaços externs

* Fitxa patrimonial de l'església de Sant Francesc Xavier de Formentera
* Història de l'església de Sant Francesc Xavier de Formentera (castellà)
# Epiphone

The Epiphone Company és una companyia fabricadora d'instruments musicals. A la fi dels anys 50, era el principal rival de Gibson Guitar Corporation en guitarres tipus archtop, però la companyia creixeria poc després de la II Guerra mundial i aviat seria absorbida per Gibson. A més de guitarres elèctriques Epiphone fabrica baixos, banjos, altres instruments de cordes i equips d'amplificació, tant de guitarra com de baix.
La marca va ser fundada pel grec Epaminondas ("Epi") Stathopoulo (en grec Επαμεινώνδας Σταθόπουλο) després d'heretar el negoci del seu pare, "La Casa de Stathopoulo", el 1915. El nom Epiphone (una combinació de l'acrònim "Epi" i "phone", del grec "so") no apareixeria fins a 1924. Tenia forta competència amb Gibson fins que va morir Stathopoulos en 1943, caient l'empresa en crisi. Afeblida, seria comprada per la competència (Gibson) en 1957.
Epiphone és ara segona marca de Gibson, convertida en una línia d'instruments més accessibles, igual que Fender amb Squier. A causa d'això, molts dels instruments són similars a les versions més cares de Gibson.
La millor línia de archtops va ser la Epiphone Casino. Casino va ser feta amb la forma d'una guitarra Gibson ES-330. Aquestes guitarres tenien un so molt pesat, que funcionava increïblement bé per a guitarra rítmica. Els inicis de Epiphone es remunten a 1870, quan el seu fundador Anastasios Stathopoulos creava els seus propis fiddles, lutes i Lioutos. Stathopoulos es va mudar als Estats Units d'Amèrica en 1903, i va continuar fent els seus instruments originals, i també mandolinas en Long Island, Queens, Nova York. Anastasios va morir en 1915, i el seu fill Epaminondas es va fer càrrec de l'empresa familiar. Després de dos anys, la companyia era coneguda com "La Casa de Stathopoulo". Just després de la Primera Guerra Mundial, la companyia va començar a fabricar banjos. La companyia va produir la seva línia de banjos per a enregistrament en 1924, i quatre anys després va prendre el nom de Epiphone Banjo Company. Van produir la seva primera guitarra en 1928. Epi Stathopoulo va morir en 1943. Desafortunadament, el control de la companyia va ser a les mans dels seus germans Orphie i Frixo, els qui no eren tan capaços de ser propietaris com Epi. En 1951, una vaga de quatre mesos va obligar Epiphone a mudar-se de Nova York a Filadèlfia.
# Esbart Manresà de Dansaires

Esbart Manresà de Dansaires és una secció de l'Agrupació Cultural del Bages, amb seu a Manresa creat el 1909, essent el segon esbart en actiu més antic de Catalunya. Té com a finalitat fomentar la dansa catalana d'arrel tradicional i compta amb un extens repertori. Consta de les seccions Escola de Dansa, Grup Juvenil i Cos de Dansa. Així mateix, disposa de 2 grups de veterans, Grup 2.0 i Grup Picapoll.
El 1979 va actuar al Palau de la Música Catalana, el 2002 al Teatre Nacional de Catalunya i el 2004 aparegué al programa Nydia de Televisió de Catalunya. Ha participat en diversos festivals internacionals com els de Zagreb (1981), Jaca (1983) o Enschede (1998). També va participar en l'Aplec Internacional de la Sardana a Haarlem, Països Baixos (2005) i va participar en el Festival Internacional de Música de Cantonigròs (2014) on va ser guardonat amb el 2n premi en l'apartat de grups de dansa.
El 2009, any en què l'entitat va celebrar el seu Centenari, va rebre la Creu de Sant Jordi.
El director honorífic de l'entitat és Vicenç Orriols i Espunyes. Després d'aquest, els seus directors han estat Antoni Navarro i Herbera i Joan Manel Miquel i Vallejo.
Des de l'any 2015 el director artístic del Cos de Dansa és en Jordi Gros i Santasusana.

## Repertori de creació

* Ball de Bombers (1954)
* Suit Mallorquina (1956)
* La Presó de Lleida (1969)
* Nit de Sant Joan (1986)
* Festa a ses Illes (1987)
* Festa de Mar (1993)
* l'Avalot (1999)
* Espectacle Poemes en Clau de Dansa (2002)
* Espectacle Camins per al record (2003)
* Gloses del Cançoner (2004)
* Espectacle Aires (2005).
* Espectacle Centendansa (2009)
* Espectacle Paisatges (2011)
* Espectacle Ritual i Festa (2015)

## Enllaços externs

* Web de l'Esbart dins l'ACB Arxivat 2009-11-27 a Wayback Machine.
* Bloc commemoratiu de l'Esbart Manresà
# Espardenyà

L'Espardenyà és un guisat, barreja de carn i peix, de l'Horta de València, de la Ribera Alta i la Ribera Baixa, comarques que voregen l'Albufera de València. Diuen que l'origen de la recepta es troba en un malentés, quan una colla de segadors arrossaires de Sueca i el Palmar oblidaren precisament l'arròs de la paella del dinar, quan alguns portaven part dels ingredients de la paella i altres els de l'all i pebre. El lloc de la troballa fou a l'anomenat Molí de Baldoví (Sueca) dins la marjal entre aquelles poblacions. Sembla que algú, en veure el resultat, que després resultaria un èxit de sabor, exclamà: 'Això és una espardenyà...'
Hom diu que la millor espardenyà és la que es fa a Albalat de la Ribera i a Alzira amb les anguiles pròpies de l'Albufera. Aquest plat també es fa a altres llocs com a Cullera i a Sueca. També és plat típic i en té fama al Palmar, una pedania de l'Horta de València al costa est de l'Albufera.

## Preparació

Per preparar el plat cal sofregir, els alls a la paella amb els trossos d'ànec, seguits del conill i del pollastre. Després s'afegeix el pebre roig, i l'aigua. Les anguiles s'afegeixen passat un temps i es deixen coure amb foc suau, remenant amb molta cura perquè els trossos d'anguila no es trenquin. Passats uns deu minuts s'afegeixen les patates (creïlles) i s'acaba de coure.
Cinc minuts abans del final es poden trencar uns ous sobre l'espardenyà mentrestant s'està acabant de coure. Cal que quedin bonics amb els rovells no cuallats encara. Tot i que l'espardenyà amb anguila és l'autèntica, si no hi ha anguiles se'n pot fer també amb llissa.
Totes les àvies valencianes saben que aquest plat, així com la paella, es preparava amb rates de marjal en la seva forma primitiva. La rata de marjal era "menjar digne d'un príncep" a l'época que va immortalitzar Vicent Blasco Ibáñez (1867 - 1928) a la novela realista Cañas y barro, sobre la vida dels pescadors i camperols de la zona dels marjals de l'Albufera al segle xix.

## Vegeu també

* Cuina de la Ribera
* Paella
* Suquet de peix

## Referències

* ↑ «Espardenyà». Arxivat de l'original el 2009-08-21. [Consulta: 21 febrer 2009].
* ↑ «Canyes i fang, traducció al català de Marina Zaragozà Pérez, 2000». Arxivat de l'original el 2006-03-10. [Consulta: 10 març 2006].
* ↑ César Besó Portalés, Vicente Blasco Ibáñez y el Naturalismo, I.E.S. Clara Campoamor, Alaquás (Valencia)

## Enllaços externs

* Espardenyà a El Palmar
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
# Escolà

«Escolà o Escolá» té aquests significats:
* Escolà, membre d'una escolania
* Peix de les espècies de peix marí de la família dels Lotidae com Molva molva, Molva macrophthalma, Molva dypterygia.
* Toponímia:
** Ca l'Escolà (Bertí), masia del municipi de Sant Quirze Safaja (Moianès)
** Ca l'Escolà (Cabanelles), masia al municipi de Cabanelles (Alt Empordà)
** Ca l'Escolà (Manlleu), edifici industrial al municipi de Manlleu (Osona)
** Casa de l'Escolà, masia al poble de Claramunt (municipi de Tremp)
** La Font de l'Escolà, partida rural del municipi de Conca de Dalt (Pallars Jussà)
** Masia de l'Escolà, masia del municipi de Gavet de la Conca
** Mola de l'Escolà, muntanya al municipi d'Arbolí (Baix Camp)
** Puig de l'Escolà, muntanya del massís de Randa (Mallorca) repartida entre els municipis de Llucmajor i d'Algaida
* Biografies:
** Dodó Escolà (Artesa de Segre, 1920 - Barcelona, 2005). cantant que va ser
** Joan Escolà (Anglesola, 1927 - Barcelona, 1963), ciclista català
** Josep Escolà, diversos personatges
** Salvador Escolá Arimany (Sarrià, 1854 - Madrid, 1905), pintor català