OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hyacinthe Thiandoum

Hyacinthe Thiandoum (Poponguine, Senegal, 2 de febrer de 1921 - Ais de Provença, 18 de maig de 2004) fou un religiós senegalès, primer bisbe nadiu de l'arquebisbat de Dakar i cardenal de la Santa Seu.

## Biografia

Era fill d'un catequista de la missió catòlica de Ngazobil. Després d'acabar els seus estudis secundaris, va ingressar al seminari de la regió de Dakar i va ser ordenat sacerdot el 18 d'abril de 1949. Va fer treball de parròquia durant dos anys i després es va traslladar a Roma per continuar els seus estudis a la Universitat Gregoriana. Va tornar al Senegal el 1953 i, després de treballar com a capellà de grups d'acció catòlics es va convertir en rector de la catedral de Dakar el 1960 i Vicari General l'any següent.
El 20 de maig de 1962 fou consagrat com a arquebisbe de Dakar pel seu antecessor l'arquebisbe Marcel Lefebvre. El 24 de maig de 1976 van fer consagrat cardenal per Pau VI al consistori papal, rebent el Títol de Santa Maria del Popolo.
De 1970 fins a 1987 va ser president de la Conferència Episcopal del Senegal, Mauritània, Guinea Bissau i Cap Verd i membre electe del Consell del Sínode Mundial de Bisbes, i de 1978 a 1981 fou president del Simposi de Conferències Episcopals d'Àfrica i Madagascar. Ha estat el president de CEPACS (la Comissió Episcopal Panafricana per a les Comunicacions Socials). També va participar en el Concili Vaticà II.
Ha estat membre del Consell de la Secretaria General del Sínode dels Bisbes; President Delegat de la 4a Assemblea General del Sínode dels Bisbes (1977); Relator de la 7a Assemblea General del Sínode dels Bisbes (1987); i, relator general de l'Assemblea especial per a l'Àfrica del Sínode dels Bisbes (1994). El cardenal Thiandoum va morir el 2004 a l'edat de 82 anys.

## Obres

* La réflexion qui sauve. Lettre pastorale de Son Excellence Mgr Thiandoum, Archevêque de Dakar, sur les grèves des étudiants de l'Université de Dakar et des travailleurs (27-31 mai 1968), Dakar, 1968, 12 p.

## Referències

* ↑ Zenith. Le monde vu de Rome, 19 mai 2004 Arxivat 2014-12-22 a Wayback Machine.
* ↑ December 24, 1999 - January 2, 2000 COLLEGE OF CARDINALS COLLECTION: (dec24col.htm)

## Enllaços externs

* (anglès) Fitxa a catholic-hierarchy
* (francès) Sanctuaire Notre-Dame de la Delivrande, Poponguine Arxivat 2008-04-12 a Wayback Machine.
# Comtat de la Vallesa de Mandor

El Comtat de la Vallesa de Mandor és un títol nobiliari espanyol creat el 29 de desembre de 1921 pel rei Alfons XIII a favor d'Enrique Trénor Montesinos.
El títol es va concedir amb Grandesa d'Espanya. La denominació fa referència al paratge de la Vallesa de Mandor, pertanyent al municipi de Paterna a la província de València.

## Comtes de la Vallesa de Mandor

| | Titular | Període |
| Creació per Alfons XIII |||
| I | Enrique Trénor Montesinos | 1921- ? |
| II | Enrique Trénor y Despujol | |
| III | Enrique María Trénor y Lamo de Espinosa | 1953-actual titular |

## Història dels comtes de la Vallesa de Mandor

* Enrique Trénor Montesinos, I comte de la Vallesa de Mandor, Gentilhome Gran d'Espanya amb exercici i servitud del Rei Alfons XIII.
* Va casar amb María de la Caridad Despujol y Rigalt, I comtessa de Montornés. El va succeir el seu fill:
* Enrique Trénor y Despujol, II comte de la Vallesa de Mandor.
* Va casar amb María del Carmen Lamo de Espinosa del Portillo, VII comtessa de Noroña. El va succeir el seu fill:
* Enrique María Trénor y Lamo d'Espinosa, III comte de la Vallesa de Mandor, II comte de Montornés, VIII comte de Noroña.

## Vegeu també

* Trénor
* Comtat de Montornés
* Comtat de Trénor
* Marquesat del Túria

## Referències

* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Max Cahner

Max Cahner és el nom dels següents personatges:
* Max Cahner i Garcia (1936-2013), editor, polític i historiador català.
* Max Cahner Picallo (1988), polític català.
# Ca l'Albert

Ca l'Albert és una obra del municipi de Verges (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de grans dimensions, situat a l'angle format pel carrer Canonge Iglesias i la Placeta, dins del nucli medieval de Verges. Té planta baixa i tres pisos. La composició de la façana principal és simètrica; hi ha tres obertures a cada pis, decreixents en alçada, totes elles d'arc rebaixat i emmarcades en pedra. Les obertures dels pisos primer i segon són balcons, amb barana senzilla de ferro i peanya de volada també decreixent en alçada. Als angles de les façanes hi ha carreus de pedra regulars i ben treballats. La façana que dona a la Placeta presenta obertures de distribució irregular. L'edifici es corona amb ràfec i coberta de teula a dues vessants.

## Història

Ca l'Albert va ser construïda l'any 1808, d'acord amb la inscripció que apareix en un pedra de l'angle de la façana. El seu propietari era Francesc Albert i Ostench. En aquesta casa va néixer el diputat Lluís Albert, cabdill a Verges de l'alçament federal del 05/09/1869 i pare de l'escriptora escalenca Víctor Català, segons consta en una placa col·locada a la façana el desembre del 1985, amb motiu de la donació del casal feta al municipi pels seus nets.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Albert». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Santa Maria de Ribelles

Santa Maria de Ribelles és una església situada dins del recinte murallat del castell de Ribelles a Vilanova de l'Aguda (Noguera), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Apareix documentada l'any 1141, quan el bisbe d'Urgell donà a la canònica de Santa Maria de la Seu l'«ecclesiam de Ribellas» amb totes les seves pertinences i amb les esglésies que en depenien. El control de les rendes de Ribelles degué provocar conflictes entre els senyors del casell i l'església urgellenca. Aquesta situació queda testimoniada per una convinença feta el 6 de juny de 1187 entre l'església d'Urgell i Gombau de Ribelles, la seva muller Marquesa i els seus fills Ramon i Gombau, sota la mediació de l'arquebisbe de Tarragona, Berenguer de Vilademuls, referent a la meitat del delme de Montferrer i d'altres llocs, entre ells l'església de Santa Maria de Ribelles, tenint-la en el futur permanentment «liberam et absolutam» sense que ningú li pogués imposar cap exacció ni gravamen. En el mateix pacte, els Ribelles reberen del bisbe Arnau d'Urgell la quantitat de 100 morabatins.
Als segles següents l'església de Ribelles és esmentada sovint entre les parròquies del bisbat d'Urgell, tal com consta a les dècimes del 1279 i el 1280, i en la del 1391, quan el rector era Guillem de Castellar, beneficiat de Sanaüja.

## Arquitectura

A l'exterior, l'església és totalment englobada per les construccions del castell, especialment per la massissa torre de l'angle nord-est, que en convertir-se en campanar se li va afegir l'estructura superior per ubicar-hi les campanes. És d'una sola nau, coberta amb voltes de quatre punts que substitueixen el sostre original de volta de canó, del qual en queden vestigis de l'arrencada. La nau és capçada a llevant per un absis semicircular, obert mitjançant un estret arc presbiteral. La porta, que no correspon a l'obra original, s'obre a la façana de ponent. A la façana sud hi ha dues finestres de doble esqueixada, com la del centre de l'absis. A la façana de ponent hi ha una quarta finestra, molt transformada.
L'element més vistent és la façana de l'absis on, sota un ràfec de formigó, es desenvolupa una decoració llombarda formada per arcuacions en sèries de dues entre lesenes fins a mitjana alçada. El parament mostra carreus petits ben escairats i alineats en filades uniformes, obra del segle xi plenament integrada a les formes arquitectòniques i constructives de l'arquitectura longobarda.

## Referències

* 1 2 «Església de Santa Maria del Castell de Ribelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 Adell i Gisbert, Joan Albert; Tugues i Baró, Josep. «Santa Maria de Ribelles». A: La Noguera. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1994, p. 448 (Catalunya Romànica, XVII). ISBN 84-7739-811-9.

## Enllaços externs

* «Ribells: de castell de frontera a conjunt “romàntic” del segle XIX». Pedres vistes (blog), 04-11-2012.
# Lluís Navarro i Solves

Lluís Navarro i Solves (Barcelona, 26 de novembre de 1939 - L'Escala, 18 de febrer de 2012) fou un futbolista català de la dècada de 1960.

## Trajectòria

Després de jugar a la UA Horta, ingressà al futbol base del Barcelona, passant també per l'equip Amateur i el filial CD Comtal. Després d'una temporada cedit al CE Sabadell, marxà al Racing de Santander, on jugà dues temporades. Les seves bones actuacions el portaren al RCD Espanyol, on jugà una primera temporada com a titular, però perdé protagonisme i acabà cedit a la UE Lleida. Posteriorment jugà al Llevant UE, FC L'Escala i FC Bellcaire.

## Referències

* 1 2 3 4 «Luis Navarro». Mundo Deportivo, 02-01-1965. [Consulta: 7 setembre 2016].
* 1 2 3 4 5 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Lluís Navarro Solves». rememori. Arxivat de l'original el 2016-11-01. [Consulta: 7 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Llacuna de Mesolongi

La llacuna de Mesolongi (grec modern: Λιμνοθάλασσα Μεσολογγίου, Limnothàlassa Mesolongiü) és una llacuna soma situada al sud d'Etòlia-Acarnània (Grècia). Està connectada al golf de Patres, una badia de la mar Jònica. Mesura entre 15 i 20 quilòmetres de llargada i té forma de triangle.
Té una profunditat màxima d'entre cinc i sis metres, però la majoria de la llacuna no passa de mig metre de fondària. Hi viuen peixos i algues. La llacuna està envoltada per una sèrie d'illes. A prop de la costa, només té una profunditat de 10 cm i és una zona més aviat pantanosa. Estrabó li donà el nom de «Κυνία» (Kinia).
La llacuna d'Etolikó es troba una mica més al nord.
# Hyaena

Hyaena és un gènere format per dues espècies de hiena: la hiena bruna, del sud d'Àfrica, i la hiena ratllada, de l'oest d'Àsia i el nord d'Àfrica. La hiena bruna ha estat catalogada de vegades dins del gènere Parahyaena, o fins i tot, inclosa en el gènere extint Pachycrocuta, però les fonts recents, tendeixen a col·locar-la dins el gènere Hyaena.
El crani de la hiena bruna és més gran que el de la hiena ratllada, amb el mascle lleugerament més gran que la femella, mentre que en el cas de les hienes ratllades, ambdós sexes tenen la mateixa mida. Les dues espècies són més petites que la hiena tacada, però més grans que el pròteles, i són carronyaires.

## Referències

* ↑ Agustí, 1997, p. 130.

## Bibliografia

* Agustí, Jordi. Memoria de la Tierra: Vertebrados fósiles de la Península Ibérica. Barcelona: El Serbal, 1997. ISBN 84-7628-195-1.
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Conjunt urbà del carrer Miquel (Sant Boi de Llobregat)

El Conjunt urbà del carrer Miquel és una obra de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt urbà format per habitatges unifamiliars amb jardí en la seva majoria. Fou bastit a començament del segle XX -es troben cases d'inspiració modernista i noucentista- si pot haver-hi cases d'èpoques anteriors. Cal remarcar la casa número 73 que fa cantonada amb la ronda Sant Ramon que destaca per les columnes d'estil gòtic que suporten la marquesina amb embigat de fusta. La casa número 42 té llindes i cantonades de maó vist.

## Referències

* ↑ «Conjunt urbà del carrer Miquel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 25 gener 2019].
# Joan Tomàs i Villalbí

Joan Tomàs i Villalbí (Godall, Montsià, 1862 - Barcelona, 11 de desembre de 1942), fou un empresari i polític català.
En la seva vessant empresarial, va destacar sobretot en l'àmbit de l'oli, ja que va ser el cofundador de la marca d'oli El Gurugú, de gran renom a l'època. A més, també va arribar a exportar oli fins i tot a Nova York, aprofitant el ressò internacional que va arribar a tenir la marca d'oli de Tortosa.
Pel que fa a la seva carrera política, se'l considerava un monàrquic liberal. Entre 1915 i 1916 fou elegit alcalde de Godall. A nivell provincial, fou elegit diputat pel districte Tortosa-Roquetes en dues ocasions: a les eleccions de 1919 (amb 6.630 vots), i a les eleccions de 1923 (quan obtingué 6.354 vots). L'agost de 1921 va formar part de l'assemblea de la Mancomunitat de Catalunya. El gener de 1924, amb l'arribada de la dictadura de Miguel Primo de Rivera, fou cessat dels seus càrrecs provincials.
Finalment, va morir al desembre de 1942 a Barcelona a l’edat de vuitanta anys.

## Bibliografia

* Balcells, Albert; Pujol, Enric; Sabater, Jordi. La Mancomunitat de Catalunya i l'autonomisme. Barcelona: Editorial Proa, 1996.
* Prats i Salas, Joan. El carlisme sota la Restauració. El partit carlí català a la província de Tarragona (1885-1907). Tarragona: Institut d'Estudis Tarraconenses Ramon Berenguer IV : Diputació de Tarragona, 1990.
* Vallverdú i Martí, Robert. El Tercer Carlisme a les comarques meridionals de Catalunya: 1872-1876. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1997.

## Referències

* 1 2 Curto, Albert. «Tomàs i Villalbí, Joan». A: Diccionari biogràfic dels diputats de la Mancomunitat de Catalunya (1914-1925). Barcelona: Diputació de Barcelona, octubre de 2019, p. 438. ISBN 9788498038897.
* ↑ Curto, Albert. «Tomàs Villalbí, Joan». Institut Ramon Muntaner. [Consulta: 7 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Joan Tomàs i Villalbí a la Ilercavònia
# Locust Fork

Locust Fork és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2000 tenia 1.016 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Locust Fork tenia 1.016 habitants, 362 habitatges, i 300 famílies. La densitat de població era de 112,7 habitants/km².
Dels 362 habitatges en un 38,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 75,7% hi vivien parelles casades, en un 6,4% dones solteres, i en un 16,9% no eren unitats familiars. En el 15,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,81 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,12.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,1% tenia menys de 18 anys, un 7,3% entre 18 i 24, un 31,4% entre 25 i 44, un 22,5% de 45 a 60 i un 10,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones hi havia 102,8 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.333 $ i la renda mediana per família de 41.912 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.797 $ mentre que les dones 24.688 $. La renda per capita de la població era de 17.563 $. Aproximadament el 6,6% de les famílies i el 8,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
# Llei Taft-Hartley

La llei Taft-Hartley del 1947 als Estats Units, a la qual s'oposà en va el President Harry S. Truman, regeix les relacions entre el sindicat i la patronal. Es tracta d'una llei dels republicans que limita les prerrogatives dels sindicats i limita el dret de vaga dels treballadors de les empreses del país mitjançant diverses disposicions:
* Les vagues espontànies són il·legals, i s'imposa un preavís de vaga de 60 dies quan l'objectiu és un nou conveni col·lectiu. No s'exigeix cap preavís quan expira un acord.
* El dret de vaga dels funcionaris federals, dels funcionaris estatals i dels funcionaris de les col·lectivitats locals els és retirat.
* El closed shop queda prohibit; els treballadors no es veuen forçats a pertànyer al sindicat. La union shop resta permesa; els obrers poden haver de sindicar-se després de ser contractats. Tanmateix, els Estats poden prohibir els contractes entre empresa i sindicat que tinguin com objecte l'acomiadament dels treballadors que es neguin a sindicar-se.
* El dret del govern federal de prohibir/aturar una vaga que posi en perill la seguretat nacional.
* Els dirigents sindicals estan obligats a prestar jurament de no comunisme. Aquesta disposició fou declarada inconstitucional el 1965.
# Meridiana Kamen Team

El Meridiana Kamen Team (codi UCI: MKT) és un equip ciclista croat de categoria continental. Creat al 2010, va sortir d'una escissió de l'equip Meridiana-Kalev Chocolate. Té la seu a la localitat de Polla, a la província italiana de Salern.

## Principals victòries

* Volta a Eslovàquia: Enrico Rossi (2012)
* Tour del Gavaudan Llenguadoc-Rosselló: Davide Rebellin (2012)
* Setmana Ciclista Llombarda: Patrik Sinkewitz (2013)

### Grans Voltes

* Tour de França
** 0 participacions
* Giro d'Itàlia
** 0 participacions
* Volta a Espanya
** 0 participacions

## Composició de l'equip

2016 :
2017 :

## Classificacions UCI

L'equip participa en les proves dels circuits continentals i principalment en les curses del calendari de l'UCI Europa Tour.
UCI Àsia Tour
| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 2015 | 80è | Emanuel Kišerlovski (273è) |
| 2016 | 70è | Antonio Santoro (372è) |
| 2017 | 60è | Davide Mucelli (133è) |
UCI Europa Tour
| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 2010 | 66è | Miguel Ángel Rubiano (97è) |
| 2011 | 104è | Riccardo Riccò (790è) |
| 2012 | 28è | Davide Rebellin (27è) |
| 2013 | 33è | Patrik Sinkewitz (11è) |
| 2014 | 61è | Patrik Sinkewitz (240è) |
| 2015 | 96è | Emanuel Kišerlovski (296è) |
| 2016 | 78è | Antonio Santoro (583è) |
| 2017 | 88è | Davide Mucelli (465è) |

## Referències

* ↑ Classificacions UCI Arxivat 2011-08-19 a Wayback Machine. (Web oficial de l'UCI).

## Enllaços externs

* pàgina web
* Plantilles a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilles i resultats a firstcycling.com
* Plantilles i resultats a cyclebase.nl
* Plantilles i resultats a procyclingstats.com
# Camorim

Camorim és un barri pertanyent a la regió administrativa de Barra de Tijuca, en la Zona Oest del municipi de Rio de Janeiro, al Brasil.
El seu índex de desenvolupament humà, l'any 2000, era de 0,746, el 116 entre 126 regions analitzades en la ciutat de Rio.

## Etimologia

"Camorim" és un terme d'origen tupí que significa "llobarro", a través de la unió de kamuri (robalo) amb un (diminutiu).

## Descripció

Limita amb Jacarepaguá, Recreio dos Bandeirantes, Vargem Pequena, Vargem Grande i Barra da Tijuca. S'hi localitza el centre més gran de convencions d'Amèrica Llatina, el Riocentro. A més, la zona ha estat de gran importància per a realització dels Jocs Olímpics d'Estiu de 2016 a Rio, ja que s'hi va construir el Parc Olímpic Cidade do Rock (escenari també del Rock in Rio).
El barri té residències de classe mitjana alta, classe mitja i classe mitjana baixa, a més d'algunes granges. El barri també presenta un dels més baixos índexs de violència del municipi, malgrat el creixement del nombre de nous condominis i residències.
En el barri, es troba un dels accessos al Parque Estadual da Pedra Blanca, on és possible trobar-se cascades, entre elles la famosa Véu da Noiva, camins pel bosc, a més d'animals típics de la fauna atlàntica.
Un altre punt molt buscat del barri és l' Açude do Camorim, una presa construïda el 1908 i localitzada a 436 m d'altitud en del parc, formant part de l'anomenada Trilha Transcarioca.

## Dades

El barri de Camorim forma part de la regió administrativa de Barra da Tijuca. Els altres barris integrants de la regió administrativa són: Barra da Tijuca, Grumari, Itanhangá, Joá, Recreio dos Bandeirantes, Vargem Grande i Vargem Pequena.

## Referències

* 1 2 «Bairros do Rio» (en portuguès). [Consulta: 3 octubre 2020].
* 1 2 «Estabelece a denominação, a codificação e a delimitação dos bairros da Cidade do Rio de Janeiro» (en portuguès). Decreto nº 3.158, de 23 de julho de 1981: Prefeitura do Rio de Janeiro - Secretaria Municipal de Urbanismo. [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ NAVARRO, E. A. Método moderno de tupi antigo: a língua do Brasil dos primeiros séculos. 3ª edição. São Paulo. Global. 2005. 463 p.
* ↑ «Riocentro». [Consulta: 17 desembre 2020].

## Bibliografia

* Coarcy, Vivaldo. Itatiaia. Memória da Cidade do Rio de Janeiro (en portuguès), 1988, p. 401. ISBN 85-319-0221-5.
# Llorenç Casanova i Ruiz

Lorenzo Casanova Ruiz, (Alcoi, 14 de març de 1844 – Alacant, 23 de març de 1900) pintor deixeble de Daniel Cortina a València i Federico Madrazo a Madrid, condeixeble de Eduardo Rosales i Marià Fortuny.
Fill d'un carnisser de pocs recursos econòmics és becat per la Diputació Provincial d'Alacant i viatja a Roma on viu quatre anys com a becari i quatre anys més costejant-se ell mateix l'estada. Li atorguen l'Orde d'Isabel la Catòlica i ingressa en la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando. Obres seues són Gabriel Miró xiquet, Primers pasos, Cap de Moro, El poeta, Escena d'amor còmplice, Xica amb clavell, Retrat de Joaquín Sorolla i la seua esposa Clotilde, El Frare i el Cellerer. Casat amb María Teresa Miró Moltó, és oncle del poeta Gabriel Miró, sobre el qual exercix una gran influència en la seua formació.

## Itàlia

L'any 1873 marxa a Itàlia a l'Acadèmia Chiggi on coincidix amb Fortuny que ja hi ha tractat en Madrid, i Joaquín Agrasot amb els quals conviu, així com Ignacio Pinazo Camarlench i José Benlliure Gil, germà de Mariano Benlliure.
* Obres de la seua època com a becari són: Escena de fonda, El cellerer, El pou dels franciscans, Cervantes llegint el Quixot, Zambra gitana.
* També signats a Roma són: Portadora d'aigua, Tocador de guitarra, Dos vells coneguts i Retrat de cavaller.

## Alacant

De tornada a Alcoi en 1879, al morir son pare, obri una acadèmia d'art, el Centro Artístico. pinta obres com Éxtasis de San Francisco de Asís, que és un autoretrat, homenaje a El Greco; Asunción de la Virgen i Adoración de los Pastores. Casat amb Mª Teresa Miró Moltó, s'establit a Alacant on crea la seua pròpia acadèmia, l'Academia de Casanova, i és un dels majors creadors de la segona mitat del segle xix alacantí.
Alumnes seus són Manuel Cara y Espí, Fernando Cabrera Cantó, Francisco Gisbert, Emilio Vilaplana Botella, Rafael Hernández López, Manuel Harmsen Bassencourt, Adelardo Parrilla Candela, Andrés Buforn Aragonés, Gabriel Miró i Ferrer Lorenzo Aguirre Sánchez, Emilio Varela Isabel, Lorenzo Pericás Ferrer, Vicente Bañuls Aracil i Juan Vidal i Ramos.
Va tindre com a successor al seu nebot Miquel Abad Miró (1912-94).

## Bibliografia

* Alcoi guia interactiva, Alcoi, Líquid multimedia, 1998,
* Espí Valdés, Adrián, Lorenzo Casanova Ruiz, Diputación Provincial de Alicante (Alicante), 2002, Castellano ISBN 84-87032-75-3
* Vicedo Sanfelipe, Remigio, Guía de Alcoy, Imp "El Serpis", Alcoy, 1925.
Remigio Vicedo.- El Archivo de Alcoy Publicacions de la Universitat d'Alacant Arxivat 2007-08-06 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Adrián Espí.- Notas y documentos sobre pensionados alicantinos de bellas artes en Roma durante el siglo XIX Arxivat 2007-11-24 a Wayback Machine. (castellà)
* Carlos Reyero.- Géneros y modernidad en la escultura española de fines del siglo XIX (castellà)
* Museu de Belles Arts Gravina. Alacant Arxivat 2007-12-11 a Wayback Machine.
* Pintores de Alcoy. De Antonio Gisbert a Rigoberto Soler Arxivat 2010-03-31 a Wayback Machine. (castellà)