OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Collado Blanco

El Collado Blanco és un lloc ubicat al terme municipal de Cirat, a la comarca de l'Alt Millars, País Valencià.
Es troba al costat de la central elèctrica que duu el mateix nom i aprofita les aigües del riu Millars. El lloc tenia 3 habitants en l'any 2009, tot i que actualment es troba abandonat.
L'indret donava serveis i habitatges als operaris de la central i els seus familiars, i comptava amb diverses instal·lacions: escola, capella, economat, zones esportives, etc.

## Referències

* «El Collado Blanco». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Waynesville (Missouri)

Waynesville és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 3.507 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Waynesville tenia 3.507 habitants, 1.428 habitatges, i 922 famílies. La densitat de població era de 217,3 habitants per km².
Dels 1.428 habitatges en un 32,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,6% hi vivien parelles casades, en un 11,6% dones solteres, i en un 35,4% no eren unitats familiars. En el 31,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,34 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,93.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,3% tenia menys de 18 anys, un 6,4% entre 18 i 24, un 29,3% entre 25 i 44, un 23,4% de 45 a 60 i un 13,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.250 $ i la renda mediana per família de 46.205 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.435 $ mentre que les dones 23.640 $. La renda per capita de la població era de 19.117 $. Entorn del 9,5% de les famílies i l'11,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Personatges il·lustres

* Mary Jo Bang, poeta i sociòloga nascuda a la localitat.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Waynesville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Waynesville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# María Elena Bonet Mancheño

Elena Bonet Mancheño (Lleida, 29 d'agost de 1958) és una política valenciana d'origen català, diputada a les Corts Valencianes en la VII i VIII legislatures.
Militant del Partit Popular, ha estat regidora de l'ajuntament d'Elx (1995-2007), secretària regional de l'àrea d'igualtat d'oportunitats del PPCV (2004-2007) i ha estat escollida diputada a la província d'Alacant a les eleccions a les Corts Valencianes de 2007 i 2011.

## Referències

* ↑ «María Elena Bonet Mancheño». Ajuntament d'Elx. [Consulta: juliol 2020].
# Pour l'Afrique et pour toi, Mali

Pour l'Afrique et pour toi, Mali (en català: Per Àfrica i per tu, Mali) és l'himne nacional de Mali. Va ser escrit pel polític i novel·lista Seydou Badian Kouyaté basant-se en una antiga cançó tradicional de, possiblement, el segle xiii, i va aprovar-se per la llei 67-72 el 9 d'agost de 1962.
| Text en francès À ton appel, Mali, Pour ta prospérité Fidèle à ton destin Nous serons tous unis, Un peuple, un but, une foi. Pour une Afrique unie Si l'ennemi découvre son front Au dedans ou au dehors Debout sur les remparts Nous sommes résolus de mourir. (Cor) Pour l'Afrique et pour toi, Mali, Notre drapeau sera liberté. Pour l'Afrique et pour toi Mali Notre combat sera unité. Ô Mali d'aujourd'hui Ô Mali de demain Les champs fleurissent d'espérance Les cœurs vibrent de confiance Debout villes et campagnes Debout femmes, jeunes et vieux Pour la patrie en marche Vers l'avenir radieux Pour notre dignité Renforçons bien nos rangs Pour le salut public Forgeons le bien commun Ensemble au coude à coude Faisons le sentier du bonheur. (Cor) La voie est dure très dure Qui mène au bonheur commun Courage et devouement Vigilence à tout moment Vérité des temps anciens Vérité de tous les jours Le bonheur par le labeur Fera le Mali de demain. (Cor) L'Afrique se lève enfin Saluons ce jour nouveau Saluons la liberté Marchons vers l'unité Dignité retrouvé Soutient notre combat Fidèle à notre serment De faire l'Afrique unie Ensemble debout mes frères Tous au rendez-vous de l'honneur. | Text en català A la teva crida, Mali, Per la teva prosperitat Fidels al seu destí Estarem tots units, Un poble, una meta, una fe. Per una Àfrica unida Si l'enemic descobreix son front A l'interior o a fora Romandrem a les murades Preparats per morir (Cor) Per Àfrica i per tu, Mali, La nostra bandera és la llibertat. Per Àfrica i per tu, Mali, La nostra lluita és la unitat. Oh Mali d'avui Oh Mali de demà Els camps floreixen d'esperança Els cors vibren de confiança. Romanguin les ciutats i el camp Romanguin dones, joves i ancians Per la pàtria en marxa Envers el futur radiant Per la nostra dignitat Enfortim les nostres fileres Per la salut pública Forgem el bé comú Plegats braç a braç Fem la senda de la felicitat (Cor) És dur, molt dur, el camí Que duu a la felicitat comuna Coratge i dedicació Sempre a l'aguait Veritat de temps antics Veritat del present Felicitat per la feina ben feta Farà el Mali de demà. (Cor) Àfrica per fi s'aixeca Saludem aquest nou dia Saludem la llibertat Caminem a la unitat La dignitat retrobada Dona suport al nostre combat Fidels al nostre jurament De fer una Àfrica unida Amb els meus germans dempeus Tots acudim a la crida de l'honor |

## Referències

* 1 2 Blauer, 2007, p. 40.
* ↑ Minahan, 2010, p. 865.

## Bibliografia

* Blauer, Ettagale; Lauré, Jason. Mali. Nova York: Marshall Cavendish Benchmark, 2007, p. 40. ISBN 9780761425687.
* Minahan, James. The complete guide to national symbols and emblems. Santa Barbara, California: Greenwood Press, 2010. ISBN 9780313344978.
# Guaranda

Guaranda (nom oficial: San Pedro de Guaranda) és una ciutat de l'Equador, capital de la província de Bolívar, situada en una vall del vessant occidental del volcà Chimborazo, a l'anomenada fossa de Chimbo. Fou fundada l'any 1571 i actualment té una població de 25.000 habitants. Fou declarada patrimoni cultural de l'Equador en 1997 per la seva arquitectura colonial. Són especialment famosos els seus carnavals.
# El Morisco

El Morisco és una masia situada al municipi d'Avinyó a la comarca catalana del Bages.
És una masia de dues plantes, golfes amb una superfície aproximada de 510 m$^{2.}$ Té una era, un cobert i una pallissa que queden tancats pel baluard.

## Referències

* ↑ «El Morisco». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El Morisco». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 18 novembre 2021].
# Can Rovira (Vilajuïga)

Can Rovira és una casa de Vilajuïga (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És a l'oest del nucli urbà de la població de Vilajuïga, al barri de l'Estació. La finca està situada a la riba esquerra de la riera de Quermançó i està delimitada, al nord, per les vies del tren, i al sud, pel carrer del General Moragues.
És un edifici exempt envoltat d'un gran jardí i format per diversos cossos adossats, que li confereixen una planta irregular, tot i que allargada. L'edifici principal és de planta rectangular, amb la coberta a dues vessants de teula, i distribuït en planta baixa, pis i golfes. Presenta un altell de planta quadrada amb terrat, que sobresurt de la teulada i està decorat amb motllures geomètriques. La façana principal, orientada a l'est, presenta tres obertures per pis. La porta d'accés és d'arc rebaixat amb emmarcament d'obra, igual que els finestrals situats a banda i banda. Al pis, hi ha tres finestrals rectangulars amb emmarcament d'obra triangular, amb sortida a tres balcons exempts amb barana de ferro treballada. A la part superior, una motllura horitzontal a manera de cornisa, delimita la façana. Per damunt seu hi ha el coronament de la façana, consistent en un gran frontó triangular motllurat, amb una finestra quadrada amb emmarcament també triangular. Posteriorment, per la banda sud d'aquest edifici, es va afegir un cos de planta rectangular, utilitzat com un altre habitatge. Presenta escales directes des del jardí al primer pis i terrassa. Al nord hi ha tres cossos més adossats: una petita ampliació de l'edifici original, un cos rectangular de dues plantes amb terrassa amb balustrada al primer pis i porxo a baix, i un altre cos transversal a l'anterior, amb terrat. Adossat a la façana oest hi ha un altre gran cos rectangular, amb coberta a una vessant. A la part davantera hi ha una pèrgola i la piscina.
La construcció es troba arrebossada i pintada de tonalitats grogues.

## Referències

* 1 2 3 «Can Rovira». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Pere Casas Torres

Pere Casas Torres (Terrassa, 11 de març de 1957 - Sabadell, 31 de març de 2022) va ser un compositor de música contemporània, guardonat amb diferents premis nacionals de composició i amb estrenes internacionals.

## Biografia

Nascut a Terrassa, va viure a Sabadell des del 1984. Membre de l'Associació Catalana de Compositors des de l'any 1989, s'han interpretat obres seves a Terrassa, Barcelona, Sabadell, Madrid, Tarragona, Vigo, València, el Festival de Torroella de Montgrí, el Festival Castell de Peralada, Màlaga, Festival Grec l'any 1998, Andorra, Basilea, Luxemburg, París, Düsseldorf, Bad Brückenau, Brussel·les, Dormagen, Willich, Hamburg, Palerm, Cracòvia, Perpinyà, Berlín i Londres, entre altres llocs.
Va obtenir el primer premi de composició de les Joventuts Musicals de Barcelona l'any 1989, i va ser finalista al concurs de composició de Radio France (París) el 1991. Va rebre encàrrecs de diverses formacions i entitats, entre les quals destaquen les Juventudes Musicales de España, l'aula de cant del Liceu, la Fundació J.V. Foix, el grup de música contemporània Música XXI, el quintet de vent de l'Orquestra de Cadaqués, la Fundació La Caixa, l'Ajuntament de Sabadell –per a l'enregistrament d'unes obres a càrrec del Trio à cordes de París (1992) i de la London Sinfonietta (1997)–, el Centro para la Difusión de la Música Contemporánea de Madrid, el festival de música Joves Europeus (Barcelona 1998), la Fundació Caixa de Sabadell, l'Spanish Brass Luur Metalls, el Ciclo de Música Contemporánea de Málaga, l'Orquestra Simfònica del Vallès i l'Orchester Deutsche Oper de Berlín, entre d'altres. Col·laborà amb l'artista plàstica alemanya Janina Widra-Lamberty i, entre els anys 1999 i 2003, va exercir d'assessor musical a TV3, la BBC i Vía Digital. Col·laborà com a assistent musical per a l'estudi Anacrusi i fa enregistraments per als segells discogràfics Harmonia Mundi i Naxos, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Redacció. «Mor el reconegut compositor de música Pere Casas», 01-04-2022. [Consulta: 1r abril 2022].
* ↑ Cervantes, Xavier. «Mor el compositor Pere Casas». Ara Balears, 04-04-2022. [Consulta: 21 abril 2022].
* ↑ «Currículum .:. Pere Casas Torres». [Consulta: 1r abril 2022].
* ↑ «Mor el compositor Pere Casas Torres», 02-04-2022. [Consulta: 21 abril 2022].
* ↑ «Pere Casas Torres .:.». [Consulta: 1r abril 2022].
# Miguel España

Miguel España Garcés (31 de gener de 1964) és un exfutbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1986.

## Referències

* ↑ ; Reyes Padilla, Macario«Mexico - Record International Players». RSSSF, 05-03-2012.
* ↑ Miguel España Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Miguel España a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.
# Premi Gwangju pels Drets Humans

El premi Gwangju pels Drets Humans és un premi concedit per la Fundació Memorial del 18 de maig de Corea del Sud per reconèixer "individus, grups o institucions a Corea i l'estranger que han contribuït a promoure i avançar els drets humans, la democràcia i la pau a través del seu treball." El premi té com a objectiu commemorar l'esperit del Moviment de Democratització Gwangju (maig de 1980) (també conegut com a "518" per començar el 18 de maig) en què els ciutadans prodemocràtics van lluitar contra soldats en protesta pel regna militar de Chun Doo-hwan. Segons s'explica el lloc web de l'organització, "Gwangju va rebre una valuosa ajuda dels altres mentre feia la lluita per examinar la veritat darrere de l'aixecament del 18 de maig, i mentre s'esforçava per desenvolupar una veritable democràcia. En resposta, volem donar-li alguna cosa a aquells que donaven suport a la nostra causa de la pau i la democràcia." Des de 2011 el premi consistia en un importe en metàl·lic de 50,000dòlars dels Estats Units.

## Llista de guardonats amb el Premi Gwangju pels Drets Humans

Aquesta és la llista de guardonats:
| Any | Guardonat | Estat |
| 2000 | Xanana Gusmão | Timor Oriental |
| 2001 | Basil Fernando | Sri Lanka |
| 2002 | Associació Coreana de Famílies Afligits per la Democràcia | Corea del Sud |
| 2003 | Dandeniya Gamage Jayanthi | Sri Lanka |
| 2004 | Aung San Suu Kyi | Myanmar |
| 2005 | Wardah Hafidz | Indonèsia |
| 2006 | Malalai Joya | Afganistan |
| 2006 | Angkhana Neelaphaijit | Tailàndia |
| 2007 | Irom Chanu Sharmila | Índia |
| 2007 | Lenin Raghuvanshi | Índia |
| 2008 | Muneer A. Malik | Pakistan |
| 2009 | Min Ko Naing | Myanmar |
| 2010 | Sushil Pyakurel | Nepal |
| 2011 | Binayak Sen | Índia |
| 2012 | Mun Jeong Hyeon | Corea del Sud |
| 2013 | H.I.J.O.S. | Argentina |
| 2014 | Adilur Rahman Khan | Bangladesh |
| 2014 | Mares de Khavaran | Iran |
| 2015 | Latifah Anum Siregar | Indonèsia |
| 2016 | Nguyen Dan Que | Vietnam |
| 2016 | Bersih | Malàisia |
| 2017 | Jatupat Boonpattararaksa | Tailàndia |
| 2018 | Fr. Nandana Manatunga | Sri Lanka |
| 2019 | Joanna Cariño | Filipines |
| 2021 | Arnon Nampa | Tailàndia |

## Referències

* 1 2 3 4 «Gwangju Prize for Human Rights». May 18 Memorial Foundation. Arxivat de l'original el 3 de juny 2011. [Consulta: 24 abril 2011].
* ↑ Becky Branford. «Lingering legacy of Korean massacre». BBC News, 18-05-2005. [Consulta: 24 abril 2011].
* ↑ «Binayak Sen awarded human rights prize». IANS, 22-04-2011. [Consulta: 24 abril 2011].

## Enllaços externs

* http://www.indianweekender.co.nz/Pages/ArticleDetails/25/4455/In-focus/Global-recognition-for-Bangladeshi-human-rights-defender Arxivat 2018-05-14 a Wayback Machine.
# Gérard Hausser

Gérard Hausser (18 de març de 1939) és un exfutbolista francès.

## Selecció de França

Va formar part de l'equip francès a la Copa del Món de 1966.

## Referències

* ↑ «Hausser, Gérard» (en alemany). kicker.de. [Consulta: 16 agost 2011].
* ↑ Gérard Hausser at the French federation official site (francès)
* ↑ Profile a racingstub.com (francès)
# Paulino Gómez Sáiz

Paulino Gómez Sáiz (Miranda de Ebro, província de Burgos, 1889 - Bogotá, 1977) va ser un polític espanyol membre del Partit Socialista Obrer Espanyol, ministre de la Segona República i responsable de l'ordre públic a Catalunya i després en tota la zona republicana durant la Guerra Civil espanyola.

## Biografia

Als dos anys la seva família es trasllada a Bilbao on es va casar amb Judit Basterra Nanclares. Va ser president de les Joventuts Socialistes a Biscaia i des de 1917 membre de l'Agrupació Socialista de Bilbao. Va ser detingut com a impulsor de la vaga revolucionària d'octubre de 1934 a Biscaia.
Conseller de Defensa de la Junta de Defensa de Biscaia al juliol de 1936, mobilitza els primers batallons que intervenen en la Guerra Civil espanyola al País Basc. El juny de 1937 fou nomenat Delegat d'Ordre Públic a Catalunya, sustituïnt José Echevarría Novoa, qui havia estat governador civil de Biscaia en juliol de 1936. Va ser director general de Seguretat i Ministre de Governació en el gabinet de Negrín, mantenint aquest lloc fins al final de la guerra. El 3 de març de 1939 el president Juan Negrín va manar a Paulino Gómez a Cartagena per informar als comandaments militars i navals que la resistència encara era possible i en aquesta lògica calia designar Francisco Galán Rodríguez com a cap de la Base naval de Cartagena. Els arguments de Gómez van ser rebutjats, fins i tot pel cap de l'Armada republicana, el capità de corbeta Miguel Buiza. Després de produir-se el cop d'estat de Casado, el matí del 6 de març es va veure obligat a sortir rumb a l'exili al costat de Negrín i altres dirigents republicans.
En finalitzar la guerra va poder embarcar-se a Marsella gràcies a l'ajuda del cònsol colombià qui el va fer passar com un dels seus funcionaris. Exiliat a Colòmbia, és pare de l'arquitecte resident a Bogotà, Paulino Gómez Basterra. Durant el seu exili colombià crea una fàbrica de sabó i unes altres de peix congelat.
El 6 de juny de 1943 els prietistes trencaren relacions amb el Govern Basc a l'exili, i Paulino testimonia alineat amb l'Executiva.

## Referències

* ↑ Historia de la Iglesia en España 1931-1939: Tomo II. La Guerra Civil 1936-1939 Escrit per Gonzalo Redondo
* ↑ Edició del dimecres, 09 juny 1937, pàgina 1 - Hemeroteca - Lavanguardia.es
* ↑ Hugh Thomas (1976), Historia de la Guerra Civil Española, pág. 677
* ↑ Antony Beevor (2006); The Battle for Spain; The Spanish Civil War 1936-1939, pág. 393
* ↑ José Manuel Azcona Pastor Possible paradises: Basque emigration to Latin America University of Nevada Press, 2004 - 568 pàginas
* ↑ Iñaki Anasagasti y Koldo San Sebastián, " Santiago Aznar y la crisis del socialismo vasco (1939-1946) "
# Cankili II

Cankili II (Tàmil: சங்கிலி குமாரன்) (mort 1623) fou el darrer rei del regne de Jaffna, un usurpador que va arribar a tron amb una massacre a palau de la princesa reial i el regent Arasakesari el 1617. El seu govern fou refusat pels portuguesos colonialistes de Colombo. El seu regnat va ser assegurat amb forces militars dels nayaks de Thanjavur (Tanjore) i corsaris malabaris. Va ser derrotat pels portuguesos el 1619 i va ser portat a Goa i penjat. Amb la seva mort la dinastia Aryacakravarti que havia governat el regne per més de 300 anys van arribar al final.

## Accions

Amb la mort de Ethirimana Cinkam el 1616, hi hi havia tres pretendents al tron. Un era Cankili II, un nebot del rei. L'altre pretendent era el fill jove del rei, Dom Constantino, i un grup de mudaliyars pro-portuguesos. Finalment Cankili II esdevingué rei sota el nom de Segarasasekaran VIII (1617–1619) a través d'una massacre de palau. No va ser capaç d'aconseguir el placet de les autoritats portugueses de Mannar o de Colombo per al seu govern a causa de l'oposició que tenia dels mudaliyars portuguesos; llavors va demanar al rei Raghunatha Nayak de enviar ajuda militar i va permetre als corsaris de Malabar utilitzar una base a Neduntivu que va plantejar una amenaça als navilis portuguesos que passaven a través de l'estret de Palk.

## Caiguda

Pel juny de 1619 hi va haver dues expedicions militars portugueses al regne de Jaffna: una expedició naval que fou rebutjada per Khem Nayak i els corsaris malabaris i una expedició per terra dirigida per Filipe de Oliveira i el seu exèrcit de 5000 homes, el qual va poder derrotar Cankili. Els soldats restants foren decapitats pels portuguesos, i Cankili ell va ser enviat a Goa i penjat. Els membres supervivents de la família reial foren també enviats a Goa i comminats per esdevenir monjos o monges en les ordres sagrades. La majoria va quedar obligada i va haver d'assolir el celibat el que va evitar la existència de posteriors pretendents al tron de Jaffna.

## Vegeu també

* Llista de reis de Jaffna

## Notes

* ↑ Vriddhagirisan, Nayaks of Tanjore, p.77-8, 80-1,90-1
* 1 2 Vriddhagirisan, Nayaks of Tanjore, p.80-1,91-2
* ↑ Abeysinghe, T Jaffna Under the Portuguese, p.58-63
* ↑ Gnanaprakasar, S A critical history of Jaffna, p.153-172

## Referències

* Vriddhagirisan, V. Nayaks of Tanjore. Nova Delhi: Asian Educational Services, 2007, p. V, 77-8, 80-1, 90-2. ISBN 978-8120609969.
* Abeysinghe, Tikiri. Jaffna under the Portuguese. Colombo: Stamford Lake, 2005, p. 66. 955-1131-70-1.
* Kunarasa, K. The Jaffna Dynasty. Johor Bahru: Dynasty of Jaffna King’s Historical Society, 2003, p. 122. ISBN 955-8455-00-8.
* Gnanaprakasar, Swamy. A Critical History of Jaffna (review of Yalpana Vaipava Malai). New Delhi: Asian Educational Services, 2003, p. 122. ISBN 81-206-1686-3.
# Mike MacDowel

Michael George Hartwell MacDowel era un pilot de curses automobilístiques nascut el 13 de setembre de 1932 a Great Yarmouth, Norfolk, Anglaterra.
MacDowel va participar en un únic Gran Premi de Fórmula 1, el Gran Premi de França corregut el 7 de juliol de la temporada de 1957.
En aquest GP va compartir el cotxe, un Cooper T43, amb Jack Brabham, finalitzant la cursa en setena posició, i, per tant, no va aconseguir cap punt pel campionat del món de pilots, ja que en aquells anys només puntuaven els cinc primers.
MacDowel era un corredor afeccionat i entusiàsta. Va competir en curses de muntanya des del 1968 fins passats el seu 60è aniversari. Tant l'any 1973 com al següent 1974, MacDowel va conquerir el títol del campionat britànic de curses de muntanya.

## Resultats a la F1

| Any | Equip | Cotxe | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | WDC | Punts |
| 1957 | Cooper Car Company | Cooper T43 | Climax Straight-4 | ARG | MON | 500 | FRA 7* | GBR | ALE | PES | ITA | - | 0 |
# Grup Cogul

El Grup Cogul fou un col·lectiu de sis artistes lleidatans d'avantguarda creat l'any 1964 i dissolt l'any 1965. El formaren Víctor Pérez i Pallarés, Ernest Ibàñez Neach, Albert Coma Estadella, Albert Vives i Iglésias, Àngel Jové i Jové i Jaume Minguell i Miret. Per bé que a vegades s'havia inclòs al targarí Lluís Trepat i Padró al grup, aquest mai no en va formar part, sinó que tradicionalment és considerat com un artista que exercí una gran influència i inspiració al conjunt d'artistes.
Presentat a la Cambra de Comerç de Lleida el 14 de març de 1964, el col·lectiu tingué una vida curta però intensa, durant la qual els seus membres treballaren fortament influenciats per les tendències informalistes i no-figuratives pròpies de l'avantguarda dels anys seixanta del segle xx. Val a dir, però, que tot i tenir una certa unitat genèrica, cadascun dels sis artistes que formaven part del col·lectiu mantenia el seu estil propi, força identificable en les obres que cadascun aportava a les exposicions col·lectives que realitzaren.

## Exposicions destacades

1964
   * 14 de març: Exposició de presentació a la cambra de comerç de Lleida
   * 6-12 abril: Saló d'exposicions del palau provincial de Saragossa, Fundació Fernando el Católico
   * 15-25 maig: Palau dels Marquesos de la Floresta, Tàrrega
   * 30 maig - 20 juny: III Premi Joan Miró (el grup obtingué una menció especial)
   * 1-10 novembre: Cercle de Belles Arts, Lleida
   * 14 novembre - 5 desembre: Cercle Artístic de Sant Lluc, Barcelona
1965
   * Cercle Artístic de Sant Lluc, Barcelona

## Referències

* 1 2 Nadal Gaya, 1994, p. 30.
* ↑ Cirici Pellicer, Alexandre «La plàstica jove a Lleida i Tortosa». Serra d'Or, VI, 4, 04-04-1964, pàg. 27-29, esp. p. 28 [Consulta: 15 agost 2014].
* ↑ Nadal Gaya, 1994, p. 29.
* ↑ Garcia, Josep Miquel «Reencuentro con el "Grup Cogul"». Segre, 17-05-1985 [Consulta: 16 agost 2014].
* ↑ «Exposición del "Grupo Cogul" de Lérida». La Vanguardia, 04-11-1964 [Consulta: 17 agost 2014].

## Bibliografia

* Nadal Gaya, Joan Manuel. Víctor Pérez Pallarés. Mestres de Ponent II. Lleida: Fundació Pública Institut d'Estudis Ilerdencs, 1994.