OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Xiuladora ventreblanca

La xiuladora ventreblanca (Pachycephala leucogastra) és un ocell de la família dels paquicefàlids (Pachycephalidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i manglars del sud-est i nord de Nova Guinea central i des de Hall Sound fins Port Moresby, incloent l'illa Rossel.

## Referències

* ↑ «Xiuladora ventreblanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/04/2023(català)
# Étienne Lenoir

Jean Joseph Étienne Lenoir (Mussy-la-Ville, Regne Unit dels Països Baixos, 12 de gener de 1822 - Saint-Maur-des-Fossés, 4 d'agost de 1900), fou un enginyer francobelga, inventor del primer motor de combustió interna.
El 1862 crea un automòbil mogut per gasolina, però només aconsegueix cobrir una distància de sis milles en sis hores.
El 1881 va rebre la nacionalitat francesa i la Legió d'Honor.
Va crear el primer motor Lenoir el 1883. Un cotxe equipat del seu motor de combustió va córrer els 18 km de París a Joinville-le-Pont i tornar en tres hores i fent tres pauses.
Va obtenir també patents per:
* la fabricació d'esmalt blanc
* millores a la galvanoplàstia
* frens elèctrics dels vagons
* la senyalització ferroviària
* l'adoberia
* les bugies del motor a combustió.
* Esquema del motor a gas de Lenoir
* Motor a gas de Lenoir al Musée des arts et métiers de Paris

## Referències

* ↑ Província de Luxemburg, des de 1830 a Bèlgica
* ↑ Asimov, Isaac. «Lenoir, Jean Joseph Étienne». A: Enciclopedia biográfica de ciencia y tecnología : la vida y la obra de 1197 grandes científicos desde la antigüedad hasta nuestros dias (en castellà). Nueva edición revisada. Madrid: Ediciones de la Revista de Occidente, 1973, p. 327. ISBN 8429270043.
* ↑ Jean-Pierre Monhonval, Étienne Lenoir, un moteur en héritage, Editorial Michel Frères, Virton, 1985, 123 pàgines
* ↑ Volti, Rudi. Cars and Culture: The Life Story of a Technology (en anglès). JHU Press, 2006, p.3. ISBN 0801883997.
* ↑ Jean-Joseph Etienne Lenoir (1822-1900): inventeur du moteur à explosion (1860) Chevalier de la Légion d'Honneur Revue de la Société d'Entraide des Membres de la Légion d'Honneur, N. 107, maig de 1990, pàgines 16-18
# Xumaytiyya

La xumaytiyya, sumaytiyya, xumatiyya o sumatiyya fou una secta xiïta que deriva el seu nom de Yahya ibn Abi-x-Xumayt, un dels seus caps. Reconeixia com a cap a Muhàmmad ibn Jàfar, fill de Jàfar as-Sàdiq. Després de la derrota a Kufa del cap rebel Abu-s-Saraya aix-Xaybaní, aixecat contra al-Mamun, Muhàmmad, que vivia a la Meca, fou pressionat per proclamar-se imam i califa i va rebre homenatge dels seus partidaris a la Kaba el 2 d'octubre del 816, però fou derrotat prop de la ciutat santa i després a Medina i es va rendir i abdicar (juliol del 817) sent exiliat a Merv. Els xumaytiyya estaven entre els seus partidaris i també dels primers descendents, però van acabar desapareixent al segle x.

## Bibliografia

Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Shumayṭiyya".
# Xulio Xosé Ferreiro Baamonde

Xulio Xosé Ferreiro Baamonde (A Coruña, 18 d'octubre de 1974) és un jutge, professor i polític gallec. Va ser alcalde de la ciutat gallega d'A Coruña des del 13 de juny de 2015 fins al 15 de juny de 2019.

## Trajectòria

Llicenciat en Dret per la Universitat de la Corunya (1997) i doctor per la mateixa universitat amb la tesi La protecció de la víctima en el procés penal. Fou magistrat suplent de l'Audiència Provincial de Lugo. És professor titular de Dret Processal a la Universitat de la Corunya.
El 2015 va encapçalar la candidatura de Marea Atlàntica a l'alcaldia de la Corunya. Aquesta llista va quedar en segon lloc a les eleccions locals del 25 de maig de 2015 per una diferència de 28 vots, per darrere de la candidatura del Partit Popular, que encapçalava Carlos Negreira. El 13 de juny de 2015, Xulio Ferreiro és investit alcalde de la ciutat amb els vots de Marea Atlàntica, el PSdeG i del BNG.

## Referències

* ↑ La Voz de Galicia «El PP guanya les eleccions per 28 vots, però el PSOE garanteix la investidura de Xulio Ferreiro». , 29-05-2015.
* ↑ Xulio Ferreiro, nou alcalde de la Corunya

## Enllaços externs

* «Obra de Xulio Xosé Ferreiro Baamonde» a Dialnet.
# Ètica animal

L'ètica animal és un terme utilitzat en l'acadèmia per anomenar la branca de l'ètica que estudia les relacions entre els animals humans i no-humans, la consideració moral dels animals no-humans i com els animals no-humans haurien de ser tractats. Aquest àmbit d'estudi inclou els drets dels animals, el benestar animal, les lleis relacionades amb els animals no-humans, l'especisme, la cognició animal, la protecció de les espècies, el sofriment dels animals salvatges, l'estatus moral dels animals no-humans, el concepte de personalitat en no-humans, l'antropocentrisme, la història de l'ús dels animals, i les teories de la justícia. Diverses aproximacions teòriques s'han proposat per estudiar aquest àmbit d'estudi, d'acord amb les diferents teories actualment defensades en la filosofia moral i política.

## Referències

* ↑ Moen, Ole Martin «The ethics of wild animal suffering» (en anglès). Etikk i praksis - Nordic Journal of Applied Ethics, 1, 09-05-2016, pàg. 91–104. DOI: 10.5324/eip.v10i1.1972. ISSN: 1890-4009.
* ↑ Beauchamp, Tom L. "Introduction," in Tom L. Beauchamp and R.G. Frey. The Oxford Handbook of Animal Ethics. Oxford University Press, 2011.
* ↑ Schaffner, Joan E. An Introduction to Animals and the Law. Palgrave MacMillan, 2011, p. xvii
* ↑ Wilson, Scott. 2001. "Animals and ethics." in Fieser, James & Dowden, Bradley (eds.) Internet Encyclopedia of Philosophy.
* ↑ Armstrong, Susan J. & Botzler, Richard G. (eds.). 2003. The Animal Ethics Reader. New York: Routledge.
* ↑ «Ethical theories and nonhuman animals». Animal Ethics. [Consulta: 27 abril 2020].
# Con de llum

En relativitat especial, el con de llum designa les trajectòries que descriu la llum en l'espaitemps de Minkowski a partir d'un esdeveniment, o retrospectivament per arribar a un observador. Aquestes trajectòries estan distribuïdes sobre una superfície cònica de quatre dimensions que té l'eix del temps com a eix de simetria.
Si l'espai es mesura en segons-llum i el temps en segons, el con tindrà un pendent de 45°, perquè la llum viatjarà a la distància d'un segon-llum durant un segon. Com que la relativitat especial requereix que la velocitat de la llum sigui igual a qualsevol sistema inercial de referència, tots els observadors tindran un con de llum amb el mateix angle de 45°, el que segueix la transformació de Lorentz.
Quan s'observa un con de llum en un esquema espaitemps, es pot veure com les partícules massives segueixen un camí situat íntegrament a l'interior del con, mentre que les partícules sense massa (que es mouen a la velocitat de la llum) tenen una trajectòria tangent a la seva superfície.

## Referències

* ↑ Spearing Ortiz, A. I. «Cosmología cíclica conforme: antes del Big Bang». A: Ciclo de conferencias. Curso 2013-2014 (en castellà). vol. 37. Agrupació Astronòmica de Sabadell, octubre 2014, p. 76.
# Hansheinz Schneeberger

Hansheinz Schneeberger (Berna, 16 d'octubre de 1926 - Basilea, 23 d'octubre de 2019) fou un violinista suís.
Nascut a Berna, va estudiar amb Walter Kägi al conservatori de Berna, així com Carl Flesch i Boris Kamensky.
Va formar un quartet de corda i va donar concerts amb ell i com a solista. Schneeberger va ser el solista en les estrenes del concert de violí de Frank Martin el 1952, el primer concert de violí de Béla Bartók el 1958 i el de Klaus Huber el "Tempora" el 1970. A partir de 1955 formà part d'un trio amb el pianista Franz Josef Hirt i el violoncel·lista Richard Sturzenegger.
Va tocar un violí Stradivari a partir del 1731 que va adquirir el 1959 pel luthier Pierre Gerber a Lausana.
Les seves lectures de les sis sonates i partites no acompanyades de Bach (BWV. 1001/6) enregistrades el 1987 (Jecklin JS 266 / 7-2) són molt distingides, tant a nivell estilístic com expressiu.

## Referències

* ↑ Geigenlegende Hansheinz Schneeberger tot (alemany)

## Enllaços externs

* Biografia a www.musinfo.ch
# Ca n'Albareda

Ca n'Albareda és una masia de Sant Feliu de Llobregat (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de planta rectangular, basilical, coberta a dues vessants. El graner, sobresurt, i presenta tres arcades formant una galeria. La porta, dovellada, porta la data gravada. Les finestres presenten inscripcions:
Inscripció -1- El nom M. Bofill junt a altres símbols, gravats a la llinda, probablement era el nom del propietari del mas al segle xvii.
Inscripció -2- M. Bofilla i altres símbols gravats a la llinda.

## Història

A la fitxa del IPC es dona el nom de Can Cuils, que no es correcte, doncs pertany a un altre mas que es troba a prop (posterior al nostre). Aquesta fitxa ens indica, també, possibles indicis de restes ibèriques sota l'era.

## Referències

* 1 2 3 4 «Masia Ca n'Albareda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 25 gener 2019].
# Impávido

Impávido és una pel·lícula dirigida en 2012 per Carlos Therón.

## Argument

Rai entra en la presó després de robar un cotxe i no delatar a la seva xicota. Després de complir la seva condemna passa a col·laborar amb un conegut del penal, amb el que segueix apropiant-se d'automòbils com també la seva passió pel joc el fa entrar en una perillosa espiral que l'impliquen en assalt a bancs, assassinats i enfrontaments entre bandes.

## Repartiment

* Julián Villagrán - Rai
* Nacho Vidal - Mikima
* Marta Torné - Nora
* Manolo Solo - Tena
* Pepón Nieto - Roge
* Carolina Bona - Dani
* Selu Nieto - Aaron
* Víctor Clavijo - El Botas
* Pepo Olivo - Manrique
* Pablo Penedo - Ugarte
* Fernando Valdivieso- El Piercings
* Miguel Ángel Martín - El Bailón

## Banda sonora original

La banda sonora original té el mateix nom de la pel·lícula: Impávido Està composta per Antonio Escobar Nuñez, autor d'altres bandes sonores com "Evelyn" i "Buscando a Eimish".

## Referències

* ↑ IMPÁVIDO: Entrevista a Carlos Therón
* ↑ Trailer d'Impávido
* ↑ 'Impávido' de Carlos Therón, una película divertida para olvidar «la prima de riesgo», ABC, 26 de juliol de 2012
* ↑ «Nacho Vidal se pasa al cine serio con ‘Impávido’» (en castellà). Diario de León, 25-07-2012. [Consulta: 4 octubre 2020].
* ↑ «Impávido, Music From The Motion Picture». [Consulta: 25 octubre 2013].

## Enllaços externs

* Impávido - Lloc web oficial
* Crítiques Arxivat 2013-10-29 a Wayback Machine.
# Església de Sant Domènec

«Església de Sant Domènec» té aquests significats:
* Sant Domènec de Cervera, església de Cervera (Segarra)
* Sant Domènec de Peralada, antic edifici religiós al municipi de Peralada (Alt Empordà)
* Sant Domènec de la Serra d'Almos, església de la Serra d'Almos (Ribera d'Ebre)
* Sant Domènec de la Seu d'Urgell, antiga església, actual sala d'exposicions, de la ciutat de La Seu d'Urgell (Alt Urgell)
* Convent de Sant Domènec, diversos indrets
# Can Sanahuja (el Masnou)

Can Sanahuja és una casa del municipi del Masnou protegida com a bé cultural d'interès local. També se l'anomena Casa Eulàlia Matas.

## Descripció

Casa entre mitgeres de planta rectangular enretirada del pla de carrer amb pati davanter; consta de semisoterrani, planta baixa i dos pisos amb la coberta plana practicable a mode de terrat. La façana principal, orientada a migdia, és l'única que té decoració: la façana està ricament decorada amb els relleus i esgrafiats florals sobre fons groc. Davant la porta d'accés destaca un petit porxo, amb dracs encastats, sobre dos pilars i dues pilastres, que sosté el balcó del pis superior. La segona planta s'organitza, a la façana, mitjançant sis petites finestres en forma d'arc de mig punt.
Al pis principal les portes del balcó tenen la llinda embellida amb motlluratge historicista i, entre les dues obertures, hi ha esculpit l'escut de Catalunya. En la mateixa línia historicista s'inscriu la finestra amb mainell de la planta baixa i la galeria d'arquets de mig punt del pis superior. Corona la façana la tanca de pedra del terrat, amb decoració vegetal i gerros de terracota als flancs.
A l'interior es barregen diferents estils historicistes propis de l'època. A la planta baixa hi ha una sala d'estar, el menjador i un pati interior d'estil neoàrab cobert amb una lluerna de vidre. A la segona planta hi ha una gran sala de músiques presidida per un piano francès de 1849, un bany amb sanitaris d'època i un dormitori fet amb fusta de jacaranda. A la planta superior hi ha un estudi dormitori fet amb mobles de barco. Els mobles, els estucats de les parets i els sostres, fets amb fusta de caoba cubana són obra de Josep Ribas i la resta de decoració interior de Josep Canudas.

## Història

La casa va ser una reforma d'una casa de còs anterior propietat de la familia Matas. L'any 1900, Eulàlia Matas Antich, casada amb Francesc Sanahuja i Dasca, fill del notari del Masnou Francesc Sanahuja i Padreny., demana els permisos per poder començar l'obra.

## Referències

* ↑ «HABITATGE AL CARRER BARCELONA, 53». Pat.mapa: arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
* ↑ Casa Eulàlia Matas - El Masnou - Pobles de Catalunya
* 1 2 «Fitxa 08118/111 - Can Sanahuja; Casa Eulàlia Matas. El Masnou». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona, 17-02-2010. [Consulta: 6 maig 2016].
# Cal Tomàs de Selvanera

Cal Tomàs de Selvanera és una casa de Selvanera, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de quatre façanes i tres plantes. A la façana nord, la que dona al carrer Sant Antoni, hi ha una entrada amb llinda de pedra i porta de fusta de doble batent. A la llinda hi ha la data inscrita de 1828. Al pis següent hi ha dues finestres amb ampit. Al darrer pis hi ha dues obertures tapiades.
A la façana est, la que dona a la plaça de l'Església, hi ha una petita obertura a la planta baixa. A la façana sud, hi ha una entrada que dona a un pati, al pis següent hi ha dues finestres amb ampit, i al darrer hi ha dues petites finestres. A la façana oest, no hi ha cap obertura. La coberta és de dos vessants (nord-sud), acabada amb teules.

## Referències

* 1 2 «Cal Tomàs de Selvanera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Can Puig (Sant Sadurní d'Osormort)

Can Puig és una masia de Sant Sadurní d'Osormort (Osona) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Masia de planta quadrada. És coberta a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana la qual es troba orientada a migdia. Consta de planta baixa i primer pis. La façana presenta un portal rectangular amb llinda de fusta (datada), i s'hi distribueixen cinc finestres situades simètricament als costats i una centrada damunt al portal. En aquesta cara i a nivell del primer pis hi ha un rellotge de sol. A la part de tramuntana s'hi han realitzat altres obertures de construcció recent i amb materials poc nobles, però conserva també antigues finestres amb sobrearc damunt la llinda. Gairebé totes les obertures són fetes amb gres vermell molt ben treballats, mentre els escaires són repicats. Els murs són fets amb tota mena de pedres que afloren aquí conglomerat terciaris i s'hi veuen, també, còdols i pedres de diferents colors, tot predominat el color vermell unit amb morter de calç. A ponent s'hi adossa un cobert gairebé aterrat.
Rellotge de sol situat al mur de migdia sobre el nivell del primer pis. Esculpit damunt una llosa de pedra de color verd oliva, poc freqüent per aquestes contrades. La numeració es distribueix en un rectangle emmarcat per unes decoracions vegetals esculpides en baix relleu. Al centre hi ha la vareta d'acer, dita gnom, que marca l'ombra i, per tant, l'hora del dia.

## Història

Masia situada dins de la demarcació parroquial de Sant Sadurní d'Osormort, unida al monestir de Sant Llorenç del Munt. El mas Can Puig no el trobem registrat en els fogatges del segle xvi, segurament fou construït posteriorment, en època de creixement demogràfic. Les dades constructives fan referència a principis del segle xix encara que possiblement la construcció primitiva correspongui a unes dates anteriors. Dades constructives: 1810 (portal de migdia).
La història del rellotge va unida a la de la masia.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2017].
# Campionats del món de ciclocròs de 1977

Els Campionats del món de ciclocròs de 1977 foren la 28a edició dels mundials de la modalitat de ciclocròs i es disputaren el 30 de gener de 1977 a Hannover, Baixa Saxònia. Es disputaren dues proves masculines.

## Resultats

| Prova | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| Cursa elit masculina | Albert Zweifel Suïssa | 1h 04' 15" | Peter Frischknecht Suïssa | + 30" | Eric De Vlaeminck Bèlgica | + 1' 05" |
| Cursa amateur masculina | Robert Vermeire Bèlgica | 56' 12" | Ekkehard Teichreber RFA | + 26" | Vojtěch Červínek Txecoslovàquia | + 26" |

## Classificacions
### Classificació de la prova masculina elit

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Albert Zweifel | Suïssa | 1h 04' 15" |
| | Peter Frischknecht | Suïssa | + 30" |
| | Eric De Vlaeminck | Bèlgica | + 1' 05" |
| 4 | Willy Lienhard | Suïssa | + 2' 05" |
| 5 | Albert Van Damme | Bèlgica | + 2' 35" |
| 6 | Marc De Block | Bèlgica | + 2' 45" |
| 7 | Gertie Wildeboer | Països Baixos | + 3' 05" |
| 8 | Hermann Gretener | Suïssa | + 3' 15" |
| 9 | Klaus-Peter Thaler | RFA | + 3' 50" |
| 10 | Richard Steiner | Suïssa | + 4' 00" |

### Classificació de la prova masculina amateur

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Robert Vermeire | Bèlgica | 56' 12" |
| | Ekkehard Teichreber | RFA | + 26" |
| | Vojtěch Červínek | Txecoslovàquia | + 26" |
| 4 | Dieter Uebing | RFA | + 32" |
| 5 | Miloš Fišera | Txecoslovàquia | + 46" |
| 6 | Jean-Yves Plaisance | França | + 58" |
| 7 | Alex Gérardin | França | + 58" |
| 8 | Heinz Weis | RFA | + 1' 05" |
| 9 | Franco Vagneur | Itàlia | + 1' 15" |
| 10 | Jiří Kvapil | Txecoslovàquia | + 1' 15" |

## Medaller

| Pos. | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Suïssa | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 2 | Bèlgica | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 3 | RFA | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 4 | Txecoslovàquia | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* Web de l'UCI
* Resultats a les-sports.info
# Cal Tonot

Cal Tonot és un habitatge d'Almenar (Segrià) inventariat, on hi ha una ràdio i un museu. Pertanyia a l'antiga casa de la família Boncompte - Figuerol fins que aquesta família la va donar a la parròquia. Posteriorment, aquesta la va cedir a l'Ajuntament el qual l'ha dividida en dues parts, la de dalt per la ràdio i la de baix per un museu. A la part de dalt, actualment, hi ha l'emissora municipal de ràdio, EMUN FM, mentre que els baixos es divideixen en diferents espais temàtics on s'hi conserven diversos estris propis del món rural català i local, donant a conèixer oficis de l'època i característiques de la vida quotidiana.

## Descripció

Habitatge entre mitgeres de planta baixa, dos pisos i golfes, cobert a dues vessants i amb el carener paral·lel a la façana principal. A la part baixa hi ha carreus de pedra de mida mitjana i molts d'ells en un avançat estat de deteriorament. Molts d'ells conformen l'estructura de la porta d'entrada, de llinda retallada i formada per tres blocs grossos de pedra. Al primer pis hi ha un balcó, al qual s'accedeix per tres portes balconeres. Al segon pis hi ha tres balcons independents. A les golfes hi ha tres finestres petites. La teulada és de teula i presenta un ràfec de força volada.

## Història

La família Boncompte era una família benestant de les més adinerades. Eren originaris de les Puelles (l'Urgell) i arribaren a Almenar durant el terç del segle xviii. El primer membre del qual es tenen referències fou Antoni Boncompte que estava casat amb Maria Cirera. El seu fill Josep, a finals del segle xviii va contraure matrimoni amb Teresa Puig Barbé, que era filla de Josep Puich (Puig) originaris de Cabanabona (la Noguera) i de Teresa Barbé i Averó.
Josep Boncompte i Puig va continuar la nissaga i es va casar el 1830 amb Josepa Reñé Torres (de la família Reñé, provinent de la Fondarella, emparentats amb els Pelegrí i els Sabater).
Durant la Tercera Guerra Carlina al voltant de l'any 1873 van segrestar a Ramon Banyeres Gordell, el secretari Josep Sabés, i els forts contribuents Josep Boncompte Puig (el "Tonot"), Josep Saurina Melcior i Francesc Santamaria Morell, eixigint a canvi d'ells una gran quantitat de diners. Ja els tenien a l'altura del Pilaret del Xam quan corregué la veu del poble i tocaren a sometent les campanes de l'església. Sortí al carrer la major part dels homes de la vila amb les armes i instruments que pogueren agafar. Tots alhora s'enfilaren la pujada i adonant-se els bandolers que no podien competir amb aquell tropell d'homes, fugiren gràcies a la foscor, deixant els segrestats i les municions que va recollir el sometent.

## Referències

* ↑ Forns i Bardají, J. Almenar. Valls: Cossetània Edicions, 2011, p. 80. ISBN 978-84-9791-870-1.
* ↑ «Tot Catalunya».
* ↑ Cal Tonot a Gencat
# Cal Torrelles (Vilanova de Segrià)

Cal Torrelles és una obra de Vilanova de Segrià (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge de cantonera, encara que no aprofita la façana lateral, de composició senzilla. Porta amb llinda de pedra i dues petites finestres. Planta baixa i pis. Façana arrebossada i pintada. Sobre la llinda de pedra està gravat el nom d'Aleix Torrelles i la data del 1783. El detall realment important era el motiu floral, emmarcat dins el modernisme, que s'esculpí al balustre de la finestra. Actualment aquest element de la finestra ha desaparegut i s'ha substituït per una barana de ferro forjat.

## Referències

* ↑ «Cal Torrelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juliol 2021].
# Cal Torelló (Sanaüja)

Cal Torelló és un edifici del municipi de Sanaüja (Segarra) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa situada a un dels carrers principals del municipi, de planta rectangular i grans dimensions, estructurada amb planta baixa i dues plantes superiors, realitzada amb paredat amb estucat en fred superficial, el qual pretén imitar carreus regulars, i la presència de carreus de pedra regulars a l'emmarcament de portes i finestres.
La planta baixa està formada per quatre obertures, destacant la situada més a la dreta que correspon a la porta principal d'accés de Cal Manlleu. De les altres tres portes, la que està situada al centre és la principal, formada per un emmarcament de pedra motllurada amb la cara superior inclinada, les altres portes estan realitzades amb llinda superior i carreus regulars als brancals.
A la primera planta trobem quatre obertures, col·locades simètricament amb les obertures inferiors, tres de les quals en forma de balcó amb llosana de pedra i llinda superior i una finestra de mitjanes dimensions situada més a la dreta de la façana.
La segona planta presenta tres finestres de mitjanes dimensions amb llinda superior, i una gran obertura, a la dreta, d'arc de mig punt sobre imposta formant una galeria coberta.

## Història

En aquesta casa va néixer l'any 1809 el científic Joan Agell i Torrents, catedràtic de química i rector de la Universitat de Barcelona, i director de l'Escola Industrial.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Torelló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 febrer 2015].
# Can Corbera

«Can Corbera» té aquests significats:
* Can Corbera (Arenys de Munt), masia al municipi d'Arenys de Munt (Maresme)
* Can Corbera (Vallromanes), nucli de població al municipi de Vallromanes (Vallès Oriental)
* Can Corbera (Sant Quirze del Vallès), nucli de població al municipi de Sant Quirze del Vallès (Vallès Occidental)
* Can Corbera (Viladecavalls), masia al municipi de Viladecavalls (Vallès Occidental)
* Urbanització de Can Corbera, nucli de població al municipi de Viladecavalls (Vallès Occidental)