OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emili Bach Grau

Emili Bach Grau (Figueres, Alt Empordà, 1932), és un empresari i dirigent esportiu català, expresident de la Unió Esportiva Figueres. El 1995 rebé de la Generalitat la medalla Forjador de la Història Esportiva de Catalunya.
Propietari d'una empresa dedicada a la construcció de vàlvules pels sectors naval, energètic o metal·lúrgic, Bach va estar vinculat a la Unió Esportiva Figueres des de mitjan de la dècada dels setanta fins a la seva sortida del club el 1993, un total de disset anys. Va arribar a la presidència de l'entitat el 1978 i fou reelegit l'any següent, essent president durant dotze anys, en els quals inaugurà el nou Estadi Municipal de Vilatenim el 1986.
Sota la seva presidència el club va passar de jugar a tercera divisió fins a la segona divisió A. Assolí els vuitens de final de la Copa del Rei (1981), l'ascens a Segona B (1982-83) i a Segona A (1985-86). La temporada 1991-92 el club va estar a punt d'ascendir a primera divisió, però no ho va aconseguir, fet que va acabar amb l'etapa de Bach al club.

## Referències

* 1 2 3 4 «Nota biogràfica». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 29 maig 2024].
* ↑ Puigbert, Josep ««Vaig arribar a pensar que havia fracassat, ja que no queda res de tot el que vam fer»». El Punt Avui, 27-12-2009 [Consulta: 29 maig 2024].
* ↑ «Unió Esportiva Figueres S.A.D.» (en castellà). La Futbolteca, 2012. [Consulta: 22 maig 2013].
* ↑ Casademont, Emili. «El Figueres luchará por ascender a Primera» (en castellà). Mundo Deportivo, 25-05-1992. [Consulta: 10 agost 2019].
# Guiu de Vicogne

Guiu de Vicogne (Bretanya o Anglaterra, final del segle xi - Joigny, Borgonya, 31 de març de 1147) fou un eremita, fundador de l'abadia premonstratenca de Vicogne, a Raismes, prop d'Arràs (Nord-Pas de Calais). És venerat com a beat, especialment al si de l'Orde Premonstratenc.
Mentre algunes fonts el fan natural de Bretanya, altres en diuen que era anglès. Va retirar-se a fer vida eremítica a un bosc proper a Raismes, entre Arràs i Saint-Amand-les-Eaux, freqüentat per carboners. L'eremita també predicava i feia apostolat popular, i reuní entorn seu un grup de deixebles. El senyor de les terres, Alan du Pont, les hi donà poc abans del 1125. Desitjós de formar una comunitat, demanà als canonges regulars d'Arrouaise d'establir-s'hi, però van trobar que el lloc era salvatge. Llavors, Guiu s'adreçà a l'abat premonstratenc de Saint-Martin de Laon, qui hi envià alguns religiosos en 1125. En 1132, el nou monestir de Vicogne fou integrat a l'Orde de Prémontré i Guarí en fou el primer abat. Sembla que Guiu, satisfet amb la fundació, havia tornat al seu eremitori per continuar la vida ascètica, i poc després feu un pelegrinatge a Terra Santa.
Novament a Vicogne, projectà, sense èxit, de construir un hospital per a malalts i necessitats prop d'Anzin]. Deixà Vicogne l'1 de febrer de 1147 per anar a la Borgonya, però caigué malalt en ruta i morí el 31 de març prop de Joigny. Fou sebollit a l'Atrium Sti Lazari.
# Edgar Manas

Edgar Manas (armeni: շտկար Մանաս), (Istanbul, 12 d'abril, 1875 - Idem, 9 de març, 1964 ), va ser un mestre i compositor armeni turc. Va orquestrar l'Himne Nacional.

## Biografia

Manas era fill d'una família Manas de Kayseri. Després de la mort del seu pare Aleksi, va marxar a Itàlia quan tenia 13 anys i va estudiar al "Murad Rafaelyan College" de Venècia durant cinc anys. Edgar Manas Efendi, que es va graduar al Conservatori de Pàdua aprenent fuga i contrapunt, va tornar a Istanbul el 1905. Va ser nomenat director del "Cor Gallia" i va ensenyar al Conservatori d'Istanbul entre 1912 i 1933, dirigint l'orquestra del conservatori i el cor de dones. El 1937, va ser nomenat director del cor de "Koğtan" a l'església de la Mare de Déu del Patriarcat. Va dirigir aquest cor durant vint anys i va donar classes de solfeig a les escoles armènies.
Edgar Manas Efendi, que va donar classes de música occidental a alguns famosos compositors de música turca, va compondre moltes altres composicions, així com una simfonia i un oratori, i va interpretar moltes obres de música popular.
Edgar Manas, el seixanta aniversari de la seva vida musical es va celebrar amb un jubileu el 1954 al cinema Atlas de Beyoğlu, va morir a Istanbul el 1964 i va ser enterrat al cementiri catòlic armeni de Pangaltı.

## Obres

Algunes de les seves obres: Menune Waltsi (la seva primera composició), Kuddas-ı Şerif Ayini, Oratorio, Andante Symphonique, Tantum Ergo, Quartette, Prince Islands, Suite, Rapsodie de l'Orient, Symphonique Allegro, Ahmet, Kara Tavuk, Aşkın, Yalı Havası i "Dama Çokma" (cançons turques).

## Referències

* ↑ "Biyografisi". 4 Ağustos 2012 tarihinde kaynağından arşivlendi. Erişim tarihi: 6 Eylül 2008.
* ↑ "Arşivlenmiş kopya". 30 Ağustos 2017 tarihinde kaynağından arşivlendi. Erişim tarihi: 4 Aralık 2023.
* ↑ "İstiklal Marşını orkestraya uyarlayan adam". www.haberturk.com/. 13 Mart 2016 tarihinde kaynağından arşivlendi. Erişim tarihi: 12 Mart 2016
* ↑ "Hürriyet gazetesi". 2 Mart 2016 tarihinde kaynağından arşivlendi. Erişim tarihi: 6 Eylül 2008.
# Guivat Ada

Guivat Ada (en hebreu: גבעת עדה) és una de les dues entitats de població que formen el consell local de Binyamina-Guivat Ada, en el districte de Haifa, a Israel. Es fundà en 1903 i va rebre el nom d'Adelheid de Rothschild (Ada), muller del baró Edmond de Rothschild. Actualment hi viuen entre 2.500 i 3.000 persones.

## Història

Les terres de Guivat Ada foren comprades als habitants àrabs de Marah. Els primers temps, pagesos de Zikhron Yaaqov, Meir Xefeya i Bet Xelomo venien durant la setmana a conrear i tornaven a casa seva pel sàbat. El 1909 l'Associació Jueva per a la Colonització finançà la construcció de vuit edificis per allotjar les primeres famílies de colons permanents.
Durant el Mandat Britànic de Palestina, s'hi construïren diverses granges agrícoles i desenes de nous edificis. A principis dels anys cinquanta, es connectà la població a la xarxa pública d'aigua i d'electricitat, fet que facilità l'arribada de centenars de famílies immigrants. Actualment, els pocs habitants que encara es dediquen a l'agricultura, es dediquen principalment al cultiu de la vinya.
# Guivat Shmuel

Guivat Shmuel (en hebreu: גבעת שמואל) és una ciutat situada en el districte central d'Israel. Es troba en la part aquest de l'àrea metropolitana de Gush Dan i limita amb Ramat Gan i Bnei Brak a l'oest, Kiryat Ono al sud i Petah Tikva a l'est i al nord. En 2016 tenia 25.544 habitants.

## Història
### Torre d'aigua històrica

Guivat Shmuel va ser nomenat pel líder sionista romanès Samuel Pineles, fundador i president del Congrés Sionista a Focşani i vicepresident del Primer Congrés Sionista que va tenir lloc a Basilea. El 5 de novembre de 2007, el Ministre de l'interior israelià va acceptar una recomanació del comitè per canviar l'estat municipal de Guivat Shmuel a ciutat.

### Demografia

Givat Shmuel és la llar de la comunitat d'immigrants solitaris més gran d'Israel, amb aproximadament 950 estudiants, joves professionals i parelles. També té la taxa més alta d'emigració reeixida (la quantitat d'immigrants que romanen a Israel després de 5 anys en el país). Des de 2013, l'organització no governamental Nefesh B'Nefesh ha organitzat diversos esdeveniments i activitats, i treballa amb les autoritats locals per ampliar la programació. La comunitat local va crear una infraestructura per a les activitats de les persones de parla anglesa de la regió.

### Educació

En 2013, el 81.5 % dels estudiants d'educació secundària de Guivat Shmuel van completar els seus exàmens. Al sud-oest de Guivat Shmuel, es troba el campus de la Universitat Bar-Ilan. Encara que tècnicament es troba a Ramat Gan, el campus s'ha expandit en els darrers anys, i ara separa el sud de Guivat Shmuel de la resta de la ciutat.

### Lleure

Va ser establert un centre d'oci i esports en una àrea d'aproximadament de 32 dúnams, al nord-est de Guivat Shmuel, que incorpora pistes de tennis, gimnàs, piscines, una pista de patinatge, una cafeteria i altres serveis, juntament amb un parc aquàtic que cobreix un àrea de 5 dúnams.

## Referències

* ↑ «About The GSC» (en anglès). The GSC. [Consulta: 25 desembre 2017].
* ↑ Nonprofit status
# John Gilbert Baker

John Gilbert Baker (13 de gener de 1834 – 16 d'agost de 1920) va ser un botànic anglès. El seu fill era també un botànic, Edmund Gilbert Baker (1864-1949).

## Biografia

Baker nasqué a Guisborough i morí a Kew.
Va ser educat a les escoles Quaker a Ackworth School i Bootham School, York.
Treballa a la biblioteca i herbari del Royal Botanic Gardens, Kew entre 1866 i 1899. Va escriure manuals de diversos grups de plantes incloent Amaryllidaceae, Bromeliaceae, Iridaceae, Liliaceae, i les falgueres. Les seves obres publicades inclouen Flora of Mauritius and the Seychelles (1877) i Handbook of the Irideae (1892).
John G. Baker va ser elegit Fellow of the Royal Society el 1878.

## Handbook of the Amaryllideae

Handbook of the Amaryllideae, (abreujat Handb. Amaryll.), és un llibre amb il·lustracions i descripcions botàniques que va ser escrit pel botànic anglès; John Gilbert Baker i publicat a Londres l'any 1888 amb el nom de Handbook of the Amaryllideae, including the Alstroemerieae and Agaveae.

## Referències

* ↑ Woodland, Jenny. Bootham School Register. BOSA, 2011.
* ↑ Desmond, Ray. «Baker, John Gilbert». A: Oxford Dictionary of National Biography. online. Oxford University Press. DOI 10.1093/ref:odnb/38296. requereix subscripció o ser soci de la biblioteca pública del Regne Unit
* ↑ «Library and Archive Catalogue». Royal Society. [Consulta: 30 gener 2011].
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* ↑ A Tropicos

## Enllaços externs

* Descripció a IPNI
# Jesús Hidalgo Bermejo

Jesús Hidalgo Bermejo (Eibar, 18 de juny de 1962) és un exfutbolista professional basc, que ocupava la posició de davanter.

## Trajectòria

Comença destacant a la Real Unión de Irun. El 1987 fitxa pel Deportivo de La Corunya, amb qui juga a Segona Divisió durant dues temporades i mitja, on tot i ser suplent, gaudeix de força minuts.
L'estiu de 1989 debuta a primera divisió al recalar al Reial Valladolid. Eixe any hi disputa 20 partits, la majoria de suplent i marca dos gols, mentre que a l'any següent la seua presència és esporàdica.
Entre 1991 i 1993 milita al Palamós CF, de Segona Divisió, on recupera la titularitat. A partir de 1993, la seua carrera prossegueix per equips més modestos, com el Carballiño.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Jaume Creus i del Castillo

Jaume Creus i del Castillo (Barcelona, 1950) és un poeta i traductor català. Estudià Filologia Catalana a la Universitat Autònoma de Barcelona i col·laborà a Serra d'Or, El Correo Catalán i Avui. A partir de 1972 estudià rus, alemany, txec i italià, i és traductor oficial de TV3, alhora que col·labora amb Ràdio Esparreguera. Membre del PEN català i l'AELC.

## Obres
### Poesia

* La poesia, és a dir la follia (amb Vicenç Altaió i Morral). Barcelona: Pòrtic, 1975.
* Entre una pell i l'altra, l'horitzó, 1978.
* Terres interiors, platges extenses. Barcelona: El Mall, 1983
* El lent creixement dels coralls. Barcelona: Quaderns Crema, 1989.
* Calotips i instantànies. Barcelona: Edicions 62, 1993.
* Eros d'encesa fletxa (premi Vicent Andrés Estellés de poesia, 1994). València: Eliseu Climent / Edicions 3 i 4, 1994.
* Poemari de Bòsnia. Barcelona: Proa, 1995.
* Suite dels bons amors. Barcelona: Edicions de 1984, 2008.
* Amniocentesis (Pròleg de Francesc Parcerisas i Vázquez). Cornellà de Llobregat: LaBreu Edicions, 2017.

### Teatre

* Paolo. Barcelona: Proa, 2000.

### Guions de ficció

* El noi que llegia Marcuse. Barcelona: PC Teide, 1979.
* Cloaca màxima, 1986.
* Solitud (llargmetratge basat en la novel·la de Víctor Català). Barcelona: Quasar, 1990.

## Referències

* ↑ «Jaume Creus i del Castillo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Jaume Creus – Llegir en Català». llegirencatala.cat. [Consulta: 22 setembre 2016].

## Enllaços externs

* «Jaume Creus i del Castillo». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
# Suvórove (Crimea)

* Per a altres significats, vegeu «Suvórovo».
Suvórove (en ucraïnès: Суворове, rus: Суворово, Suvórovo) és un poble de la República Autònoma de Crimea, a Ucraïna, que el 2014 tenia 554 habitants. Pertany al districte de Bakhtxissarai. Fins al 1948 la vila es deia Arantxí.

## Referències

* ↑ «Учь азиз дюрбеси (Айвовое / Эфендикой, АР Крым)». IMUSLIM. Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 3 octubre 2014].
* ↑ Встречается также написание Коджа-Сала
# Anoia (Itàlia)

Anoia és un municipi de la Ciutat metropolitana de Reggio de Calàbria, a la regió italiana de Calàbria. L'1 de gener de 2019 tenia 2.139 habitants.
Anoia limita amb els municipis següents: Cinquefrondi, Maropati, Melicucco, Feroleto della Chiesa, Giffone i Polistena.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 8 febrer 2020].
# Daphne (Alabama)

Daphne és una ciutat dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2000 tenia 16.581 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Daphne tenia 16.581 habitants, 6.563 habitatges, i 4.670 famílies. La densitat de població era de 475,3 habitants/km².
Dels 6.563 habitatges en un 34,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,6% hi vivien parelles casades, en un 9,8% dones solteres, i en un 28,8% no eren unitats familiars. En el 24,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,5 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,6% tenia menys de 18 anys, un 6,9% entre 18 i 24, un 31,6% entre 25 i 44, un 25,6% de 45 a 60 i un 10,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones hi havia 94,9 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 52.603 $ i la renda mediana per família de 61.563 $. Els homes tenien una renda mediana de 46.576 $ mentre que les dones 29.052 $. La renda per capita de la població era de 25.597 $. Aproximadament el 2,6% de les famílies i el 4,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
# Dalmau V de Rocabertí

Dalmau V de Rocabertí (?, ? - Mallorca, 1229) fou vescomte de Rocabertí, fill i hereu del vescomte Jofre II de Rocabertí i possiblement de Maria d'Empúries, per tant, era cunyat del comte d'Empúries. Va prendre el domini del vescomtat el 1212 quan morí el seu pare i fou un dels barons que va acompanyar el rei Jaume el Conqueridor a la conquesta de Mallorca, per indicacions del comte d'Empúries, on va morir en una de les batalles que precedeixen la presa de la capital (1229). Es va casar amb Arsenda de Pinós o Bonet i va tenir els següents fills:
* Hug Jofre I de Rocabertí (mort el 1250) possible hereu o regent
* Jofre III de Rocabertí (mort el 1280) hereu
* Guerau, senyor de Sutera
* Renard
* Aranu, senyor de Cammarata
* Benet de Rocabertí, (mort el 1268), arquebisbe de Tarragona.
* Sibil·la

## Referències

* ↑ «Dalmau V de Rocabertí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Can Elias

Can Elias o Can Riera és un edifici situat al nucli urbà d'Hostalric (Selva) i que dona al carrer Major, a la plaça dels Bous i a l'avinguda Coronel Estrada. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de planta rectangular, de planta baixa i tres pisos, i rematada amb un terrat. La part dreta de la casa, la que dona a l'avinguda del Coronel Estrada, està adossada a una torre de la muralla del Castell d'Hostalric que s'anomena "Torre de la plaça dels Bous". La façana és de maó arrebossat i té un gran nombre d'obertures: tres a la planta baixa (un portal i finestres), més una porta que hi ha a la torre, cinc al primer pis (grans finestres de similars mides, amb balcó corregut amb barana de ferro), cinc al segon pis (es van intercalant finestres grans amb balcó, falsament sostingut per mènsules i finestres de menor mida) i tres finestres més petites al tercer. Totes les obertures estan envoltades amb una motllura de guix. La façana està tancada per una cornissa amb dentallons i està coronada per una barana d'obra. Sota les obertures dels tres pisos superiors trobem uns elements decoratius amb forma el·líptica, que al seu interior contenen motius florals i vegetals. La casa, té a la part del davant un petit jardí.

## Història

Aquesta casa va ser encarregada per Elogio Elias Elizeran, General Governador de Girona i després de Barcelona. D'aquest passà a la seva filla Antònia i a la seva neta Trinidad Soler Elias. Posteriorment fou propietat del doctor Riera qui es traslladà al poble el 1922, per això també es coneix la casa com Can Riera. Aquest fou declarat fill adoptiu predilecte el 1972 i li dedicaren una plaça.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Elias». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 novembre 2014].
# Hina Spani

Hina Spani (Puan Partido, 15 de febrer de 1896 - Buenos Aires, 11 de juliol de 1969) nom artistic de Higinia Tunon. Va ser una soprano spinto argentina.
Va estudiar amb Amanda Campodónico a Buenos Aires. Va viatjar a Itàlia per estudiar amb Vittorio Mortatti a Milà.
Va debutar en La Scala com a Anna en Loreley el 1915 i al Teatre Colón com a Micaela, Nedda, Inés a L'africana de Meyerbeer. Allà va cantar fins al 1939 més de 70 rols com Amelia, Donna Elvira, Marguerite, Elena, Lauretta, Mathilde, Debora i Jaele d'Ildebrando Pizzetti, Maria Egiziaca d'Ottorino Respighi, Castor i Polux de Rameau, Giulio Cesare de Malipiero, incloent òperes argentines com La leyenda del urutaú, La sangre de las guitarras, Ilsey Tucumán i Raquela de Felipe Boero, i l'òpera basca de Jesús Guridi Amaya.
Va tenir una important carrera a l'Argentina, Xile, Espanya i Itàlia on va cantar, entre altres papers, Leonora (Il trovatore), Madame Butterfly, Marguerite (Faust), Tosca, Lady Macbeth, Elisabeth (Tannhäuser), Maddalena, Desdemona, Mimì, Marina, Sieglinde, Santuzza, Wally, Aida, Amelia i Giulietta (Riccardo Zandonai).
Es va retirar el 1940, encara que va continuar donant recitals fins al 1946.
Es va dedicar a l'ensenyament: va ser professora de la soprano Àfrica de Reptis. Va dirigir l'Escuela de Arte Escénico del Teatro Colón.

## Discografia

* Hina Spani - Recordings 1924-1931
* The Emi Record Of Singing Vol 3 - 1926-1939

## Referències

* 1 2 «Spani, Hina» (en anglès). [Consulta: 21 agost 2022].
* 1 2 3 «Hina Spani (1896-1969)» (en anglès). Arxivat de l'original el 2008-05-09. [Consulta: 21 agost 2022].
# Embolcall alcista

Un Embolcall alcista (en anglès: Bullish engulfing) és un patró d'espelmes japoneses format per dues espelmes que apareix en una tendència baixista i que indica un possible canvi de tendència; rep aquesta denominació perquè la segona espelma embolcalla completament l'anterior -ocupa tot el seu rang-. És un potent signe de canvi de tendència quan es confirma.

## Criteri de reconeixement

* La tendència prèvia és baixista
* Es forma una petita 1a espelma negra amb tancament proper al low
* L'endemà s'obre a la baixa però immediatament es comença a pujar fins a tancar per sobre de l'obertura del dia antecedent, formant una gran espelma blanca el cos de la qual embolcalla completament pel cos de l'espelma negra prèvia (o inclús més espelmes negres anteriors); altrament si no arriba a embolcallar ni l'ombra superior precedent no és significatiu.
* El volum de negociació del segon dia augmenta considerablement

## Explicació

La tendència del mercat era baixista però la força dels bears comença a decréixer l'endemà, perquè s'obre a prop del tancament previ i immediatament apareixen els bulls amb força i tanquen la sessió per sobre de l'obertura del dia anterior

## Factors importants

La mida relativa entre l'espelma negra i l'espelma blanca és important, perquè quan més petita sigui la negra i més gran sigui la blanca, més evidència de la força alcista. Aquest escenari pot portar massivament als bears a tancar curts, incrementant la possibilitat d'un canvi de tendència. La força dels bulls es confirmaria per un augment del volum de negociació i si l'espelma blanca embolcalla més d'una espelma negra antecedent. La confirmació el tercer dia hauria de ser en forma de gap alcista, una nova espelma blanca amb tancament superior, o un trencament de resistència. Com en tots els patrons d'espelmes japoneses, reforça la seva significació si aquest apareix en zones de gir com ara resitències o nivells de retrocés, fins al punt que un embolcall desubicat pot no tenir cap significació.

## Bibliografia

* «Bullish engulfing». Candlesticker. [Consulta: 9 maig 2011].
# Encyclopædia Iranica

L'Encyclopædia Iranica és un projecte de la Universitat de Colúmbia començat el 1973 amb la intenció de crear una enciclopèdia en llengua anglesa sobre la història, cultura i civilització dels pobles irànics des de la Prehistòria a l'actualitat.És l'enciclopèdia estàndard per als iranistes.
L'abast de l'enciclopèdia va més enllà de l'Iran i abasta altres àrees geogràfiques on les llengües iràniques van dominar en certs moments, com ara Afganistan, Tajikistan, Anatòlia i el Kurdistan, així com algunes regions d'Àsia com el Caucas, Àsia del Sud, Àsia central i Mesopotàmia. Les relacions del món iranià amb altres cultures (Xina, els països europeus, etc.) també estan coberts. A més de la versió a paper, part de l'enciclopèdia està disponible de franc al web oficial amb codificacions Unicode.
L'editor en cap és el professor Ehsan Yarshater. El consell editorial inclou Nicholas Sims-Williams, Christopher J. Brunner, Ashtiany Mohsen, Manuchehr Kasheff, i més de 40 editors de consultoria de les principals institucions internacionals que realitzen investigacions relacions amb els estudis iranians.
Des del 1979, l'enciclopèdia ha estat patrocinada per l'agència federal nord-americana National Endowment for the Humanities, que des del 2007 ha estat cobrint un terç del pressupost del projecte.La llista de patrocinadors inclou l'American Council of Learned Societies, Union Académique Internationale i la Iran Heritage Foundation entre altres fundacions benèfiques i particulars filantròpics.

## Referències

* 1 2 Ahmad Ashraf. «Official response of the Encyclopaedia Iranica to the Associated Press article of March 25, 2007 entitled "U.S.-funded encyclopedia revels in Iran's greatness"» (en anglès). Encyclopedia Iranica, 05-04-2007. [Consulta: 6 desembre].
* ↑ Encyclopaedia Iranica. «About Iranica». [Consulta: 6 desembre].

## Enllaços externs

* Web de l'Encyclopædia Iranica
* "Encyclopædia Iranica" com a article a la pròpia enciclopèdia