OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Descentralització

La descentralització és la transferència d'una part de la competència de l'administració central organització estatal unitària a entitats amb personalitat pública d'àmbit geogràfic més reduït o d'especialització funcional. En l'àmbit d'empresa, és la transferència sistemàtica de poder de decisió, de responsabilitat i d'autoritat a més d'una persona o a diversos òrgans. Es diferencia de la delegació en el fet que es tracta d'un canvi estructural i no d'un traspàs eventual d'una funció o feina. No s'ha de confondre amb la deslocalització. En general, en qualsevol tipus d'organització o sistema, és un procés pel qual el poder es transfereix d'una unitat molt petita (que pot ser unipersonal) que el té en una gran concentració a diverses altres unitats, sigui per funcionalitat, distribució geogràfica o per repartiment de responsabilitats i decisió.
En els sistemes polítics, per exemple, la democràcia representa una descentralització de poder respecte a la monarquia, l'oligarquia o la dictadura, ja que, almenys teòricament, es distribueix la capacitat de decisió d'unes poques persones a tots els ciutadans. En els casos de, per exemple, colònies o administracions públiques centralistes, la descentralització permet gaudir dels serveis de la comunitat i de la capacitat de decisió i participació, per exemple, en els territoris que no pertanyen a la capital (per exemple, de fora de Barcelona, si parlem de Catalunya).
La descentralització sol ser poc desitjada en les entitats partidàries de la concentració de poder polític, de la uniformització i de la imposició d'uns pocs sobre els altres, mentre que en general és considerada positiva en les que valoren les diferències personals, curriculars (formació i experiència) i culturals, la creativitat i riquesa que això comporta o l'autonomia del poble.
En serveis socials, la descentralització és un principi que implica que les parts perifèriques tinguin més autonomia per prendre decisions i de gestió. Atesa la multicompetencialitat dels serveis socials, això s'hauria d'aplicar tant des de la comunitat autònoma (Generalitat de Catalunya) cap a les administracions locals (municipis, comarques i d'altres demarcacions supramunicipals), com des dels municipis cap als seus barris, districtes, zones, etc. que en formen part.

## Referències

* ↑ Termcat Arxivat 2010-09-18 a Wayback Machine. Entrada: Descentralització (Administració)
* ↑ Termcat Arxivat 2010-09-18 a Wayback Machine. Entrada: Descentralització (Economia. Empresa.)
Viccionari
# Subgènere

En biologia un subgènere és una unitat taxonòmica immediatament inferior al gènere. Els subgèneres reagrupen artificialment espècies que presenten molts caràcters similars entre elles i que habiten àrees geogràfiques similars.

## Referències

* ↑ McNeill, J.; Barrie, F.R.; Buck, W.R.; Demoulin, V.; Greuter, W.; Hawksworth, D.L.; Herendeen, P.S.; Marhold, K. International Code of Nomenclature for algae, fungi, and plants (Melbourne Code) adopted by the Eighteenth International Botanical Congress Melbourne, Australia, July 2011. Regnum Vegetabile 154. A.R.G. Gantner Verlag KG, 2012. ISBN 978-3-87429-425-6. Article 4
# Johan August Brinell

Johan August Brinell (1849, Bringetofta - 1925, Estocolm) va ser un enginyer suec, creador del mètode Brinell per determinar la duresa d'un material, proposat l'any 1900 durant l'exposició universal de París. Consisteix a comprimir una bola d'acer temperat, d'un diàmetre determinat, sobre el material a assajar, per mitjà d'una càrrega i durant un temps establert. Va realitzar més grans estudis sobre la composició interna de l'acer durant el procés d'escalfament i refredament.
# Gosford Park

Gosford Park és una pel·lícula realitzada l'any 2001 per Robert Altman. El guió fou escrit per Julian Fellowes, basant-se en una idea del mateix Altman i de Bob Balaban. La pel·lícula està interpretada per Michael Gambon, Maggie Smith, Kristin Scott Thomas, Jeremy Northam, Bob Balaban i Ryan Phillippe. Ha estat doblada al català.

## Argument

La pel·lícula se situa en una mansió del camp anglès durant un cap de setmana de l'any 1932. Un grup de persones de l'alta societat britànica i dos convidats estatunidencs (acompanyats tots per llurs criats) es reuneixen a casa de Sir William McCordle per a una cacera de faisans. Durant la segona nit té lloc un assassinat. A partir d'aquest fet es desenvolupa una història que combina elements de la novel·la d'assassinats (a l'estil Agatha Christie) amb la crítica a l'alta societat.
L'objectiu central de la pel·lícula és mostrar el sistema de classes britànic durant els anys '30. En aquest aspecte, Gosford park segueix la tradició de la pel·lícula La Règle du jeu (Jean Renoir, 1939), així com de la sèrie de televisió dels anys '70 A dalt i a baix. A la pel·lícula apareixen moltes històries entrecreuades que mostren les complexes relacions entre els personatges, tant entre els de dalt (els convidats nobles) com entre els de baix (els criats), i àdhuc entre ambdós grups. Per exemple, la pel·lícula mostra una subtil mirada a la moralitat sexual durant els anys 30, i també toca el tema de l'homosexualitat, i fins i tot menciona la decadència de l'Imperi Britànic i la desaparició del sistema de classes.
La trama de la pel·lícula és fictícia, però el personatge d'Ivor Novello està basat en un actor del mateix nom.

## Repartiment

* Maggie Smith: Constance, Contessa de Trentham
* Michael Gambon: Sir William McCordle
* Kristin Scott Thomas: Lady Sylvia McCordle
* Camilla Rutherford: Isobel McCordle
* Charles Dance: Raymond, Lord Stockbridge
* Geraldine Somerville: Louisa, Lady Stockbridge
* Tom Hollander: Comandant Anthony Meredith
* Natasha Wightman: Lady Lavinia Meredith
* James Wilby: Freddie Nesbitt
* Claudie Blakley: Mabel Nesbitt
* Jeremy Northam: Ivor Novello
* Bob Balaban: Morris Weissman
* Ryan Phillippe: Henry Denton
* Laurence Fox: Lord Rupert Standish
* Trent Ford: Jeremy Blond

## Premis i nominacions

Guanyà el Premi Oscar al millor guió original, i fou nominada als Oscar en 6 categories més: Oscar a la millor actriu secundària (Helen Mirren i Maggie Smith), Premi Oscar a la millor direcció artística, Oscar al millor disseny de vestuari, Oscar al millor director i Oscar a la millor pel·lícula. També guanyà el premi BAFTA a la millor pel·lícula britànica del 2001. Fou nominada al César a la millor pel·lícula de la Unió Europea.

## Referències

* ↑ «Gosford Park». Ésadir.cat. [Consulta: 24 octubre 2018].
* ↑ Holden, Stephen «Film Review; Full of Baronial Splendor and Hatefulness» (en anglès). The New York Times.
# Joan Manfredi de Marradi

Joan Manfredi de Marradi va ser fill d'Alberget I Manfredi. Va ser senyor de Marradi, Montemaggiore, Biforco, Castiglionchio, Bettona (que va cedir a Florència), San Cassiano, Premilcuore, Boccone, Gambaraldo i Gattaia. Va ser armat cavaller pel seu oncle Ricard Manfredi el 1339, i gentilhome del marquès d'Este el 1344. Va morir vers el 1389 i va ser el pare d'Alberic Manfredi de Marradi.

## Referències

* ↑ whiteline. «Albero genealogico della famiglia Manfredi» (en italià), 18-01-2019. Arxivat de l'original el 2021-04-29. [Consulta: 29 abril 2021].
# Miguel Ángel Ponce

Miguel Ángel Ponce Briseño (12 d'abril de 1989) és un futbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 2014.

## Referències

* ↑ «Miguel Angel Ponce Briseño». Soccerway.com. [Consulta: 19 setembre 2010].
* ↑ «Olympics football: Mexico shock Brazil to win gold». bbc.com, 11-08-2012. [Consulta: 7 setembre 2014].
* ↑ «Ponce, Miguel». National Football Teams. [Consulta: 20 gener 2017].
* ↑ «Mexico vs. Canada - Football Match Summary - July 11, 2013 - ESPN».
# Hermann Uhde

Hermann Uhde (Bremen, 20 de juliol de 1914 - Copenhaguen, 10 d'octubre de 1965) Va ser un dels més importants baix-baríton alemanys del segle xx.
Fill d'una nord-americana, va estudiar a Bremen sent alumne del famós baríton Karl Scheidemantel. Va ser format com a baix, per Philipp Kraus a l'Escola d'Òpera de Bremen, debutant a la seva ciutat com Titurel en Parsifal el 1936. Va integrar els elencs de les òperes de Heidelberg (1938 - 1940), Òpera Estatal de Baviera (1940-1942) i a l'Haia (1942 -44). Va ser finalment reclutat per la Wehrmacht sent capturat per les Forces aliades a França sota custòdia americana fins a 1946.
El 1947 va tornar a l'escenari a Hamburg, Viena i Múnic amb gran èxit com Mandryka, Gunther i Telramund. En 1951 va ser convidat per Wieland Wagner a el nou Festival de Bayreuth convertint-se en un dels baluards de la revolució escènica encarada pel net de compositor. Entre 1951 i 1960 va ser admirat com Holländer, Klingsor, Gunther, Donner, Wotan en Rheingold, Telramund i Melot. La seva associació amb la soprano Astrid Varnay va ser notable en els rols d'Holandès-Senta i Ortrud-Telramund.
Al Festival de Salzburg i al Metropolitan Opera on cant entre 1955 i 1964 a més d'altres cases europees. Va ser un notable Wozzeck i va crear els rols de Creon en Antigonae de Carl Orff, The Rape of Lucretia de Britten i altres.
Va morir d'un infart massiu durant una representació de Faust III de Bentzon a Copenhaguen.

## Discografia de referència

* Parsifal - Hans Knappertsbusch, 1951
* Das Rheingold - Joseph Keilberth, 1952
* Götterdämmerung - Clemens Krauss, 1953
* Lohengrin - Joseph Keilberth, 1953
* Der fliegende Holländer - Hans Knappertsbusch, 1955
* Das Rheingold - Rudolf Kempe, 1960

## Referències

* ↑ https://www.bach-cantatas.com/Bio/Uhde-Hermann.htm
* 1 2 http://www.cantabile-subito.de/Bass-Baritones/Uhde__Hermann/hauptteil_uhde__hermann.html

## Bibliografia

* K. J. Kutsch, Leo Riemens: Großes Sängerlexikon. Unveränderte Auflage. K. G. Saur, Bern 1993, ISBN 3-907820-70-3, 2. Band M–Z, Sp. 3036.

## Enllaços externs

* (alemany)
* (alemany)
* Hermann Uhde Biografie und Fotos] (anglès)

### Mostres d'àudio

* http://www.sarastro.info/music/strauss/helena/Munich_1956/Act_I.mp3
* http://www.sarastro.info/music/strauss/helena/Munich_1956/Act_II.mp3
# Asmunikal

Asmunikal o Ašmu-nikal va ser una princesa i després reina hitita que va viure al segle xiv aC.
Era filla de Tudhalias II i de Nikalmati i es va casar amb un home anomenat Arnuwandas, que després seria el rei Arnuwandas I. S'ha trobat un document sobre donació de terres on es llegeix: Segell del Tabarna Arnuwandas, Gran rei, fill de Tudhalias. Segell de la Tawananna Asmunikal, Gran Reina... filla de Tudhalias. En un altre segell es llegeix: Asmunikal Gran Reina, filla de Nikalmati. Si es fes una lectura literal, hi hauria dos reis que serien germans però no matrimoni, ja que els hitites no es podien casar entre germans. Per tant, Asmunikal havia de ser la filla de Tudhalias i Nikalmati, i Arnuwandas seria l'hereu, i se l'anomenaria "fill" en sentit figurat, perquè en seria el gendre.
Arnuwandas, encara en vida de Tudhalias, era anomenat també "Gran Rei", títol que només podien portar els sobirans. S'ha pensat que Arnuwandas era corregent, i que llavors Asmunikal era ja Tawananna o reina. S'han conservat també una sèrie d'oracions i pregàries als déus on Asmunikal com a Siwanzanna o sacerdotessa es lamenta de l'ocupació de diversos territoris hitites per part dels kashka, i els demana que propiciïn la fi de les hostilitats. També diu que encara que els kashka signin un pacte de no agressió, el trencaran i seguiran amb els atacs. Uns altres documents parlen de les donacions que Arnuwandas i Asmunikal van fer juntament amb Tudhalias, el príncep que portava el títol de tuhkanti, paraula que se suposa que vol dir "hereu designat", a alguns súbdits seus, consistents en terres i esclaus. Una de les Llistes reials dona el nom d'un fill d'Asmunikal i Arnuwandas, Tašmišarri, que segurament era el nom familiar hurrita del que després seria el rei Tudhalias III.
Asmunikal devia morir als voltants de l'any 1360 aC.

## Referències

* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Reino Medio y del Imperio Nuevo. Tres Cantos: Akal, 2004, p. 20-22. ISBN 8446022532.
# Der freie Wille

Der freie Wille (literalment «el lliure albitri») és una pel·lícula alemanya de Matthias Glasner del 2006 nominada aquell mateix any al premi Os d'Or.

## Argument

L'ajudant de cuina Theo Stoer, incapaç de controlar la seva frustració, viola en un poble que es troba a la vora de la mar Bàltica una jove ciclista. L'arresten poc després i un tribunal el condemna a nou anys en un psiquiàtric. Quan acaba la seva condemna, es trasllada a un pis vigilat a Mülheim. L'assistent social encarregat de la seva vigilància aconsegueix per a ell una feina en una impremta. És aleshores que ell comença a interessar-se per les arts marcials, però tot i així li costa dominar-se per no reincidir, i un dia ulla una cambrera d'una pizzeria, i quan s'atreveix a parlar-hi, ella el rebutja.
Poc després coneix la jove Nettie, la filla de l'amo de la impremta, de qui s'enamora, i tot i les dificultats inicials la relació sembla transcórrer en harmonia. L'assistent social de qui en Theo s'ha fet ja amic és acomiadat i es trasllada a Berlín. Abans que puguin formalitzar llur relació, la Nettie se'n va a fer un curs de cuina a Bèlgica. Theo està a punt de violar una venedora, però finalment es controla i marxa a temps. Aleshores visita la Nettie a Bèlgica, i per fer-li una sorpresa la porta a una església on una cantant els canta una cançó que havien sentit abans per la ràdio. En Theo i Nettie es coneixen i s'adonen que tots dos tenen unes vides turmentades. Theo ha d'enfrontar-se als seus impulsos de violador. Nettie lluita des de fa molt de temps contra els danys psicològics provocats pel seu pare, que la maltractava. Quan Nettie torna a Mülheim, Theo va a viure amb ella.
Un cop que han tornat a Alemanya, Theo comprèn que mai no podrà dominar els seus instints i viola una altra noia. Finalment, acaba explicant a Nettie el seu passat i dona per acabada llur relació. Nettie, però, decideix cercar una de les dones que nou anys abans va violar Theo.

## Referències

* ↑ «Tabus gibt es nicht» (en alemany). Zeit, 09-02-2006. [Consulta: 20 desembre 2014].
* 1 2 3 Fouz-Hernandez, Santiago. Mysterious Skin: The Male Body in Contemporary Cinema (en anglès). I.B.Tauris, 2009, p. 34-35. ISBN 0857715011.
# Succinitaxus

Succinitaxus és un gènere d'aranyes araneomorfes fòssils de la família dels sinotàxids (Synotaxidae). Fou descrit per Wunderlich l'any 2004.
Les espècies d'aquest gènere han estat descobertes dins l'ambre de la mar Bàltica (ambre bàltic), el de Rivne a Ucraïna i el de Bitterfeld a Saxònia-Anhalt, a Alemanya. Daten del Paleogen.
Segons el World Spider Catalog versió 19.0 (2018), existeixen les següents espècies fòssils:
* Succinitaxus brevis Wunderlich, 2004
* Succinitaxus minutus Wunderlich, 2004

## Referències

* 1 2 Wunderlich, J. 2004n. The fossil spiders (Araneae) of the family Synotaxidae in Baltic amber. In Wunderlich, J. (ed.). Beiträge zur Araneologie, 3: 1189–1239.
* 1 2 3 Dunlop, J. A., Penney, D. & Jekel, D. 2018. "A summary list of fossil spiders and their relatives". A World Spider Catalog. Natural History Museum Bern, online a http://wsc.nmbe.ch, versió 19.0. Accés el 13 de desembre de 2018.
# Jiří Hochmann

Jiří Hochmann (10 de gener de 1986) és un ciclista txec. Combina la pista amb la carretera. S'ha proclamat dos cops Campió d'Europa de Madison.

## Palmarès en pista

* 2010
** Campió d'Europa de Madison (amb Martin Bláha)
* 2012
** Campió d'Europa de Madison (amb Martin Bláha)
* 2013
** Campió de Txèquia en Scratch
* 2017
** Campió de Txèquia en Madison

## Palmarès en ruta

* 2011
** Vencedor d'una etapa de la Szlakiem Grodów Piastowskich
* 2012
** 1r a la Okolo jižních Čech i vencedor d'una etapa
* 2013
** Vencedor d'una etapa de la Volta a la Xina I
** Vencedor d'una etapa del Tour de Fuzhou

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Gose

Gose (御所市, Gose-shi) és una ciutat i municipi de la prefectura de Nara, a la regió de Kansai, Japó. El nom de la ciutat, Gose, es pot traduir al català com a "lloc sagrat" o "lloc honorable" i li fou donat per l'Emperador Kōshō. És el municipi amb consideració legal de "ciutat" amb menys població de la prefectura de Nara.

## Geografia

La ciutat de Gose es troba localitzada al centre-oest de la prefectura de Nara. El municipi s'adscriu a la regió central de Nara o Chūwa (中和). El riu Katsuragi, que nàix al mont Kongō, passa per la ciutat. A Gose s'hi troba el mont Yamato Katsuragi, al qual s'hi pot accedir mitjançant el telefèric del mont Katsuragi, propietat de la Kintetsu. El terme municipal de Gose limita amb els de Katsuragi, Yamato-Takada i Kashihara al nord; amb Chihaya-Akasaka, a la prefectura d'Osaka a l'oest; amb Takatori i Ōyodo a l'est i amb Gojō al sud.

## Història

Des del període Nara fins a la fi del període Tokugawa, la zona on actualment es troba el municipi de Gose va pertànyer a l'antiga província de Yamato. El centre històric de la ciutat, Gose-machi (御所まち) es troba en unes condicions molt paregudes a les del període Tokugawa, amb una arquitectura tradicional pròpia de l'època i és una atracció molt popular del municipi. L'actual ciutat de Gose es va fundar el 31 de març de 1958, fruit de la fusió de la vila de Gose i els pobles de Kuzu, Katsujō i Taishō, tots pertanyents al ja desaparegut districte de Minami-Katsuragi. L'1 d'abril de 1977, uns barris de la ciutat van passar a formar part de la veïna ciutat de Gojō.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| ND | ND | ND | ND | 35.549 | 35.987 | 37.387 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 36.644 | 34.676 | 30.293 | 24.491 | - | - | - |

## Transport
### Ferrocarril

* Companyia de Ferrocarrils del Japó Occidental (JR West)
** Gose - Tamade - Wakigami - Yoshinoguchi
* Ferrocarril Kinki Nippon (Kintetsu)
** Kintetsu-Gose - Kuzu - Yoshinoguchi
* Telefèric del mont Katsuragi

### Carretera

* Autopista de Kyoto-Nara-Wakayama (Keinawa)
* Nacional 24 - Nacional 168 - Nacional 309

## Referències

* ↑ https://map.yahoo.co.jp/address?ac=29208
* ↑ 図典 日本の市町村章 p165
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# Mianes

Mianes és un petit nucli de població o partida de Tortosa.
Mianes també es coneix com el castell de Mianes i es troba molt a prop de Vinallop i de Santa Bàrbara, a la dreta de l'Ebre. A Mianes, hi ha una necròpolis i les restes arqueològiques d'un poblat ibèric. També hi ha una estació de RENFE que va ser abandonada quan la companya estatal decidí eliminar la via que anava de Tortosa vers el sud i que facilitava la comunicació amb les estacions en direcció València.

## Referències

* ↑ «Ajuntament de Tortosa Edif. i Conjunts Rurals de Caràcter Històric». Arxivat de l'original el 2010-06-23. [Consulta: 13 gener 2010].
* ↑ Estructura del Poblament Ibèric en el Curs Inferior del Riu Ebre

## Enllaços externs

* Tortosa 1980 - 1989 Arxivat 2010-03-09 a Wayback Machine.
* Article a Marfanta sobre l'estació.
# Haplocampa wagnelli

Haplocampa wagnelli és una espècie de diplurs, hexàpodes semblants a insectes que de vegades s'anomenen «dues cues», adaptada per viure en entorns subterranis. Aquesta espècie en concret es va descobrir el juny del 2018 vivint a les profunditats de dues coves de l'illa de Vancouver, al Canadà. Al setembre de 2019, el nombre total de coves conegudes que els acollia era de 7.

## Referències

* ↑ «Diplura» (en anglès). A Chaos of Delight.
* ↑ Sendra, Alberto; Wagnell, Craig «The cave-dwelling dipluran (Diplura, Campodeidae) on the edge of the Last Glacial Maximum in Vancouver Island caves, North America (Canada)» (en anglès). Subterranean Biology, 29, 05-02-2019, pàg. 59-77.
# Barbacoll de Colòmbia

El barbacoll de Colòmbia (Nystactes noanamae) és una espècie d'ocell de la família dels bucònids (Bucconidae) que habita la selva humida del nord-oest de Colòmbia.
# Cursa de gossos en trineu als Jocs Olímpics d'hivern de 1932

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1932 celebrats a la ciutat de Lake Placid (Estats Units d'Amèrica) es disputà una cursa de gossos en trineu com a esport de demostració. La prova es disputà entre els dies 6 i 7 de febrer de 1932 a les instal·lacions de Lake Placid.
La prova es va desenvolupar sota les regles del "New England Sled Dog Club", realitzant-se dues curses de 25,1 milles (40,5 km) de llarg. Amb sis gossos per trineu, cada trineu va sortir a intervals de tres minuts, i els temps intermedis foren mesurats a les 4 milles (6,44 quilòmetres), 10.6 milles (17/06 km) i 22,46 milles (36,14 quilòmetres).

## Comitès participants

Participaren 13 competidors de 2 comitès nacionals diferents.
* Canadà (5)
* Estats Units (7)

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Cursa de trineus | Emile St. Godard | Leonhard Seppala | Shorty Russick |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Canadà | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 2 | Estats Units | 0 | 1 | 0 | 1 |
| Total | Total | 1 | 1 | 1 | 3 |

## Resultats

| Posició | muíxer | Ronda #1 | Ronda #2 | Total |
| 1 | Emile St. Godard | 2:12:05.0 | 2:11:07.5 | 4:23:12.5 |
| 2 | Leonhard Seppala | 2:13:34.3 | 2:17:27.5 | 4:31:01.8 |
| 3 | Shorty Russick | 2:26:22.4 | 2:21:22.2 | 4:47:44.6 |
| 4 | Harry Wheeler | 2:33:19.1 | 2:29:35.0 | 5:02:54.1 |
| 5 | Roger Haines | 2:34:56.0 | 2:31:31.3 | 5:06:27.3 |
| 6 | Raymond Pouliot | 2:53:14.3 | 2:52:21.5 | 5:45:35.8 |
| 7 | Jack Defalco | 2:53:49.5 | 2:55:50.1 | 5:49:39.6 |
| 8 | Stuart Belknap | 2:57:14.0 | 2:57:08.5 | 5:54:22.5 |
| 9 | Henry Murphy | 2:42:49.4 | 3:15:24.1 | 5:58:13.5 |
| 10 | Dexter Sears | 3:00:21.7 | 3:01:49.5 | 6:02:11.2 |
| 11 | Norman D. Vaughan | 3:24:10.0 | 3:49:46.0 | 7:13:56.0 |
| 12 | Milton Seeley | 3:28:01.7 | 3:46:45.0 | 7:14:46.7 |

## Notes

* ↑ Com a esport de demostració les medalles aconseguides no es tenen en compte en el medaller final.
# Jubileu dels Joves de 1984

El Jubileu dels Joves de 1984 va ser una reunió internacional organitzada pel Papa Joan Pau II amb motiu de l'Any Sant de la Redempció. Aquest va ser la primera gran reunió de joves organitzada per l'Església catòlica. Des d'aquesta experiència va sorgir la idea de les Jornades Mundials de la Joventut, que s'han anat celebrat des de llavors cada dos o tres anys, en diferents països del món.
La trobada amb el Papa es va celebrar a Roma el dissabte 14 de abril de 1984, en ocasió de l'imminent Diumenge de Rams. Al matí, els joves es van trobar a la plaça davant de la basílica de Sant Joan del Laterà per fer-hi missa, i després una llarga processó es va desplaçar cap a la plaça de Sant Pere del Vaticà, on va tenir lloc la trobada amb el papa que, per a l'ocasió, es van obrir les portes a l'escalinata de la Basílica de Sant Pere per la Mare Teresa de Calcuta.
A la reunió van assistir unes 300.000 persones, majoritàriament italians, però amb una important presència de joves d'altres països.
L'endemà, el Papa va concloure el Jubileu dels Joves amb l'àngelus durant el Diumenge de Rams.
La setmana següent, el Diumenge de Pasqua (22 d'abril de 1984), el Papa va lliurar als joves la Creu de la Jornada Mundial de la Joventut com a símbol «de l'amor al Senyor Jesús per a la humanitat i com a anunci que només hi ha salvació i redempció en el Crist mort i ressuscitat». En aquesta ocasió es va renovar la cita per una reunió amb els joves per al Diumenge de Rams següent (31 març de 1985), l'any en què l'ONU va proclamar Any Internacional de Joventut.

## Referències

* ↑ «JMJ 2005 - La peregrinación de la Cruz de los Jóvenes (1984-2014)» (en castellà). Pàgina oficial del Vaticà.
* ↑ «Una storia di successo fa il giro del mondo: la storia delle Giornate Mondiali della Gioventù» (en italià). Pàgina oficial de la JMJ 2005. Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 14 juliol 2019].
* ↑ Segons el diari Avvenire van ser 400.000 participants (Font: ANSA, a Vicentini, Pino «La rivoluzione in una Giornata» (en italià). Avvenire, 11-08-2000.)
* ↑ Joan Pau II. «Angelus a conclusione del Giubileo dei Giovani» (en italià). Pàgina oficial del Vaticà.
* ↑ Joan Pau II. «Consegna ai giovani della croce dell'Anno Santo» (en italià). Pàgina oficial del Vaticà.

## Enllaços externs

* Fazzini, Lorenzo. «Intervista al giornalista Alberto Savorana sulla sua esperienza a Roma 1984» (en italià). Pàgina oficial de la JMJ 2005. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 14 juliol 2019].

## Vegeu també

* Jornada Mundial de la Joventut