OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Drive: Força màxima

Drive: Força màxima (títol original en anglès: Drive) és una pel·lícula de 1998 estrenada directament en vídeo i protagonitzada per Mark Dacascos, Kadeem Hardison, Tracey Walter, John Pyper-Ferguson, Brittany Murphy, i Masaya Kato. La pel·lícula va ser dirigida per Steve Wang i el treball de muntatge i coreografia de lluites va ser fet per Koichi Sakamoto. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un prototip híbrid de màquina/humà que abans treballava per a una xarxa petita, Toby Wong, obliga a tenir mala sort al compositor anomenat Malik Brody a portar-ho a Los Angeles després de la seva primera trobada en un bar. Ell està fugint dels sicaris: un assassí caçador anomenat Vic Madison i el seu sequaç anomenat "Hedgehog."

## Repartiment

* Mark Dacascos: Toby Wong
* Kadeem Hardison: Malik Brody
* John Pyper-Ferguson: Vic Madison
* Brittany Murphy: Bodine
* Tracey Walter: Hedgehog
* James Shigeta: Sr. Lau
* Masaya Kato: Model avançada
* Dom Magwili: Sr. Chow
* Ron Yuan: Razor Scarred
* Clive Rosengren: Cantwell
* Christopher Michael: Jeb
* Ted Smith: Joss
* Sanaa Lathan: Carolyn Brody
* David Hayter: Policia #1

## Referències

* 1 2 «Drive: Força màxima». esadir.cat.
* ↑ «Drive». Allociné.
# Dolmen d'Aboboreira

El dolmen d'Aboboreira, dolmen de Chã de Parada, Casa de la Mora de Sâo João de Ovil, Casa dels Moros, Cova del Lladre, dolmen de Fonte do Mel o simplement dolmen de Chã de Parada és el gran dolmen de corredor de Chã de Parada, el més conegut de la serra d'Aboboreira. És del període Neoeneolític, i és Monument nacional des del 1910.
És una cambra de la mámoa 1 de Chã de Parada, a la freguesia d'Ovil, Baião, i sembla construït a l'inici del tercer mil·lenni ae, és a dir, fa uns 5.000 anys. És un dels prop de quaranta monuments identificats en la necròpoli megalítica de la serra d'Aboboreira.
És un dolmen de corredor (girat a l'est i amb prop de 4,5 m de llarg) amb 9 lloses de granit i una de cobertura. Quedava abans restes de pintura vermella a la llosa de la capçalera, actualment invisibles a ull nu. En tres lloses hi ha motius artístics gravats radials o estiliformes. A la part central superior de la llosa d'entrada hi ha quatre representacions d'un motiu en forma de gerro (en fals relleu en el motiu superior i incís en els altres) que també es pot trobar en monuments megalítics de Galícia (Dombate, Casa dos Mouros i Espiñaredo), del qual s'ignora el significat (Cassen i Lastres pensen que podria ser una representació d'un catxalot).
En la segona llosa del costat dret hi ha una figura radial, i en el tercer n'hi ha dos cercles, units, i una coveta entre la base dels dos i més amunt, a l'esquerra, hi ha una figura que recorda vagament un 8.
El dolmen estava antigament cobert per un turó artificial, la mámoa, que encara es percep i que tindria com a funció amagar-lo per protegir-lo, i també proporcionaria un pla inclinat per al transport de la gran tapa de la cambra fins a la posició definitiva.
La mámoa, parcialment destruïda, té una forma ovoide (amb un eix major de prop de 24 m, en sentit O-E, i un eix menor de prop de 20 m, en el sentit N-S).
El dolmen d'Aboboreira estigué fins a juliol del 2006 parcialment cobert per terra per a protegir-lo. Aquest any s'hi feren treballs de preservació i restauració del monument i neteja de la vegetació i líquens que cobrien el dolmen i l'àrea adjacent.
* Dolmen d'Aboboreira, 1973
* Dolmen d'Aboboreira, 1982
* Dolmen d'Aboboreira, 1982
* Agost del 2007

## Referències

* ↑ «A coisa» em vários monumentos.
* ↑ Cosas fabulosas - Serge Cassen,Jacobo Vaquero, Lastres.
# Dolmen da Pedra de Anta

El Dolmen da Pedra de Anta de Malhada Sorda o Casal da Pedra de Anta forma part del Patrimoni Arqueològic portugués classificat com a Immoble d'Interés Públic, en el Diário da República de 8 d'octubre del 2015.
Es troba a la freguesia de Malhada Sorda, municipi d'Almeida, districte de Guarda.(1)

## Descripció

És a 2,5 km al sud-oest de Malhada Sorda. És una construcció destinada a túmul col·lectiu, de grups socialment estructurats.
Es va alçar durant el període neoeneolític d'aquesta regió actualment portuguesa, dalt la ribera de Tourões, un exemplar megalític designat Dolmen da Pedra de Anta de Malhada Sorda i consta de tres lloses granítiques, amb una altura màxima d'aproximadament dos metres i mig, que compondrien en l'origen la cambra funerària, tots aparentment in situ, així com la primitiva llosa de cobertura, o "barret".
No s'han identificat fins ara vestigis de corredor, i pocs atribuïbles a la mámoa que després de construït cobriria tot el monument. És possible que aquesta absència es dega a l'explotació de tungsté, llavors realitzada a la zona. Sembla que algunes lloses amprades del conjunt megalític s'utilitzaren en la construcció d'unes cases (hui abandonades) situades a prop del monument.
La major singularitat del monument rau en l'existència de motius gravats a la superfície de la part superior dreta d'una de les lloses, on predominen elements reticulats i alguns cercles. No obstant això, per no ser comú decorar exteriorment els monuments funeraris megalítics, es qüestiona la contemporaneïtat de tot el conjunt.
Malgrat que el 23 de març del 2000 es publicà l'homologació de la classificació del dolmen com a Immoble d'Interés Públic, per la Secretaria d'Estat de la Cultura, aquesta només se'n feu efectiva el 8 d'octubre del 2015, per ordenança.(2)

## Llegenda de la pedra del dolmen

Conten els residents que, en temps remots, duien els seus familiars ancians, quan en preveien la mort, entre els camins que envoltaven l'actual llogaret de Malhada Sorda. Durant el recorregut, els ancians anaven contant la història de la seua vida a les persones que per allí anaven passant. En morir, els duien a la Pedra del dolmen.
Una vegada, quan un fill es preparava per dur el pare pel camí per tal de complir amb la tradició, l'embolicà en una manta. Aquest, sabent el que l'esperava, esquinçà la manta i en donà meitat al fill, recomanant-li que la guardàs, perquè un dia li farien a ell el mateix. El fill, penedit, ja no va dur el pare a recórrer aquells camins abans de la mort, i així s'acabà aquest costum.(2)

## Vegeu també

* Almeida

## Referències

* Anta da Pedra de Anta na base de dados Ulisses da Direçâo-Geral do Património Cultural de Portugal.
* Anta da Pedra de Anta na base de dados SIPA da Direçâo-Geral do Património Cultural de Portugal.
# Dolmen d'Aldeia da Mata

El dolmen d'Aldeia da Mata, també conegut com dolmen de Tapadão, a la regió portuguesa de l'Alentejo, es troba a dos quilòmetres del poble i freguesia d'Aldeia da Mata, al municipi del Crato, districte de Portalegre. És un monument megalític amb més de 5.000 anys d'antiguitat.
El monument destaca pel seu gran port, tal vegada el major del seu gènere del país, així com per estar en molt bon estat de conservació. El 1910 es va classificar com a Monument Nacional. L'estructura consta de set puntals de granit de gran envergadura, les dimensions dels quals (alçada i amplària) són: puntal 1, 2,62 m x 2,20 m; puntal 2, 2,33 m x 1,50 m; puntal 3, 2,38 m x 0,84 m; puntal 4, 2,10 m x 2,80 m; puntal 5, 1,70 m x 1,16 m; puntal 6, 0,45 m x 1,14 m, i puntal 7, 2,24 m x 2,45 m. La llosa que tapa la boca fa 3,06 m x 2,78 m. La taula o barret de la cobertura fa 4,27 m x 3,35 m x 30 cm d'espessor. El puntal 2 està partit transversalment al mig; el puntal 6 està reduït a menys de la meitat inferior, i la meitat que falta ha caigut a l'exterior. L'entrada girada cap a orient, és complementada per un corredor de deu metres de llargària, flanquejat per blocs també de granit. La boca de la cambra fou tancada per un enorme bloc de pedra de prop de tres metres d'amplària.
Durant l'excavació aparegueren diverses troballes, com ara, vasos de ceràmica, fletxes, ganivets, destrals, adorns, ossos humans i d'animals, un bàcul i plaques d'ídol (úniques en la península), en homenatge a la terra mare.

## Referències

* 1 2 «Anta da Aldeia da Mata» (en português). [Consulta: 11 març 2011].
* 1 2 3 4 CORREIA, Mendes. Escavações em dolmenes do concelho do Crato (Alto Alentejo), Instituto de Arqueologia, Faculdade de Ciências do Porto.
# Duni Sawadogo

Duni Sawadogo (Costa d'Ivori, 1962) és una científica de Costa de Marfil activista contra el tràfic de medicines falses i per la formació universitària de les dones.
És doctora en Farmàcia per la Universitat d'Abidjan, així com en Biologia Cel·lular i Hematologia per la Universitat de Navarra. Va esdevenir la primera catedràtica d'Hematologia Biològica de Costa d'Ivori. És investigadora a la Facultat de Farmàcia de la Universitat Felix Houphouet Boigny d'Abidjan. El 2020 va formar part del comitè per la regulació farmacèutica de Costa d'Ivori.
El 2021 va rebre el premi Harambee a la Promoció i Igualtat de la dona africana. Va aprofitar per denunciar que els medicaments més falsificats al seu país i venuts als mercats són antibiòtics i antipal·lúdics, el que incrementa les xifres de mortalitat infantil.

## Referències

* 1 2 3 4 20minutos. «La científica Duni Sawadogo, premio Harambee 2021: "El tráfico de medicinas mata a 300.000 niños al año en África"» (en castellà), 05-03-2021. [Consulta: 27 febrer 2022].
* 1 2 Press, Europa. «Duni Sawadogo, Premio Harambee 2021: "Hay que crear más escuelas en África para que la universidad no sea un privilegio"», 05-03-2021. [Consulta: 27 febrer 2022].
* ↑ «Duni Sawadogo, premio Harambee 2021: «El tráfico ilegal de medicinas es más lucrativo que el de la droga»» (en castellà), 05-03-2021. [Consulta: 27 febrer 2022].
* ↑ «Duni Sawadogo, premio Harambee, reclama a los estados colaborar con las vacunas» (en castellà), 05-03-2021. [Consulta: 27 febrer 2022].
# Dècada per a la integració gitana

La Dècada per a la integració gitana és una iniciativa de vuit països del centre i el sud-est d'Europa per a millorar la situació socioeconòmica i integrar socialment la minoria gitana de tota la regió. La iniciativa es va iniciar l'any 2005 amb el termini del 2015 com a data per assolir els objectius, i representa el primer projecte multi-nacional europeu per a millorar activament la situació dels gitanos.
Dotze països participen en la Dècada per a la integració dels gitanos: Albània, Bòsnia i Hercegovina, Bulgària, Croàcia, Eslovàquia, Espanya, Hongria, Macedònia del Nord, República Txeca, Romania, Sèrbia i Montenegro. Tots aquests països tenen una minoria significativa de gitanos, que en general es troba en desavantatge tant econòmicament com social.
El 2005, els governs d'aquests països es van comprometre a disminuir les diferències en qualitat i condicions de vida entre els gitanos i la resta de la població, i acabar amb el cercle de pobresa i exclusió en el que es troben molts gitanos.

## Enllaços externs

* Dècada per a la inclusió dels gitanos - Pàgina oficial Arxivat 2005-11-26 a Wayback Machine.
# Dècim Juni

Dècim Juni (en llatí Decimus Junius) va ser un militar romà del segle iii aC. Formava part de la gens Júnia.
Va quedar estacionat a la desembocadura del riu Volturnus amb un contingent, per ordre del cònsol Appi Claudi Pulcre, cònsol l'any 212 aC, durant la Segona Guerra Púnica (212 aC) i va controlar la zona amb eficàcia.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XXV,22
# Dècim Juni Brut Esceva

Dècim Juni Brut Esceva és el nom dels següents personatges:
* Dècim Juni Brut Esceva I, cònsol romà
* Dècim Juni Brut Esceva II, cònsol romà
# Domini públic hidràulic

El domini públic hidràulic, segons defineix l'Agència Catalana de l'Aigua, és el conjunt que engloba les aigües continentals superficials i subterrànies renovables, les lleres de corrents naturals contínues i discontínues, els llits de llacs i llacunes o embassaments superficials a la llera pública i els aqüífers subterranis.
El domini públic hidràulic és de titularitat pública i els usos permesos són els d'aprofitament de l'aigua del llit del riu o de la ribera, subjecta a autorització o concessió.

## Referències

* ↑ «ACA – Activitats en domini públic hidràulic (DPH) i en zona policia(ZP) – Consorci AOC». [Consulta: 8 octubre 2020].
# Eduardo López de Romaña

Eduardo López de la Romaña y Alvizuri (Arequipa, 19 de març de 1847 - Yura, 26 de maig de 1912) fou un polític peruà, que va ocupar la Presidència del Perú de 1899 fins a 1903.
Era fill de Juan Manuel López de Romaña i Fernandez Pasqua i de María Josefa Alvizuri i Bustamante, membres de l'aristocràcia de la ciutat d'Arequipa, va estar casat amb María Josefa Castresana García de la Sorra i va tenir tres fills Eduardo, Carlos i Hortencia López de Romaña Castresana.
Va pertànyer al Partit Civil; no obstant això, va arribar al poder amb el suport de la Coalició Nacional una aliança entre el Partit Civilista i el Partit Demòcrata.
Carlos de Piérola, germà del cabdill demòcrata, va ser president de la Cambra de diputats, mentre que Manuel Candamo, un líder civilista, va presidir el Senat.
Aquesta divisió responia al predomini dels demòcrates en la cambra baixa, i dels en la de Senadors; no obstant això, les diferències es van traduir ràpidament en la passada dels demòcrates a l'oposició.
López de Romaña va constituir el seu gabinet gairebé exclusivament amb civilistes, al que la majoria demòcrata de la cambra de diputats va contestar censurant-los. Es van produir enceses polèmiques parlamentàries sobre l'obligació en què estaven a no dimitir els ministres censurats.
Durant el seu govern es va continuar el desenvolupament de l'agricultura, la mineria i la indústria;va promoure la colonització de les valls interandins, va promulgar el codi de mineria el 1901, el nou Codi de Comerç el 1902 i el Codi d'Aigües aquest mateix any.
Va crear la Nova Companyia per a la recaptació de les rendes de l'Estat. Va crear l'Escola Nacional d'Agricultura.
Durant el seu mandat va enfrontar diversos aixecaments de partidaris de l'ex president Andrés A. Cáceres. Va complir el seu període de govern el 1903.
Amb ell es va iniciar l'etapa anomenada la "República Aristocràtica" que duraria fins al segon govern de Leguía i l'hegemonia del Partit Civil al govern del país.

## Referències

* ↑ http://pasadodelperu.blogspot.com/2008/01/la-repblica-aristocrtica.html
# El Barri de l'Església (Granera)

El Barri de l'Església és un barri del poble de Granera, en el terme municipal del mateix nom, al Moianès.
És al centre del terme municipal, al sud-oest del Barri del Castell i del Castell de Granera. Aquest barri conté la Casa de la Vila del municipi, l'església parroquial de Sant Martí de Granera i la rectoria, actualment en desús com a residència del rector.
S'hi accedeix des de la carretera de Sant Llorenç Savall. A 95 metres del final de la carretera BV-1245, la que procedeix de Castellterçol, i de la capella de Santa Cecília arrenca cap a ponent una curta pista rural sense sortida que en quasi 400 metres mena al lloc on hi ha l'església parroquial, la rectoria i la Casa de la Vila.

## Enllaços externs

* El Barri de l'Església en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Picorandan

El Picorandan és una muntanya de 991 metres situada al municipi de Capafonts (Baix Camp), que forma part de la Serralada Prelitoral.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «El Picorandan». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
# Edicions Atalanta

Edicions Atalanta és una editorial de caràcter privat amb seu a Girona. Va ser fundada l'octubre de 2005 per l'editor Jacobo Siruela, antic fundador de l'editorial Siruela, i la seva esposa, la periodista Inka Martí.
El nom prové d'Atalanta, denominació creada a partir de l'antic mite grec. Finalitzat 2020, els seus quatre col·leccions: Ars brevis, Memoria mundi, Imaginatio vera i Liber naturae, van arribar als 139 títols.

## Referències

* 1 2 «Base de datos de editoriales - Editorial Atalanta» (en castellà). Ministerio de Cultura.
* ↑ Josep Massot. «Siruela inicia su editorial Atalanta con un inédito de Conrad y un libro de culto francés» (en castellà). La Vanguardia, 05-10-2005.
* 1 2 Jacobo Zanella. «Atalanta: brevedad y memoria, imaginación y naturaleza» (en castellà). Letras Libres, 15-07-2020.
* ↑ Silvina Friera. «JACOBO SIRUELA, ARISTOCRATA Y EDITOR EXQUISITO» (en castellà). Página 12, 19-12-2011. [Consulta: 22 maig 2012].

## Enllaços externs

* «Pàgina web de l'editorial» (en castellà).
# El lluitador

«El lluitador» té aquests significats:
# El creient (pel·lícula del 2018)

El creient (títol original en francès, La Prière) és una pel·lícula dramàtica francesa del 2018 dirigida per Cédric Kahn. Va ser seleccionada per competir per a l'Os d'Or a la secció principal del 68è Festival de Cinema Internacional de Berlín. A Berlín, Anthony Bajon guanyar l'ós de plata al millor actor. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula tracta l'intent de desintoxicació de les drogues d'un noi a través de la Comunitat del Cenacle, una xarxa d'acollida per ajudar joves a deixar les drogues i l'alcohol a través de la pregària, el treball executat amb disciplina, la vida en grup i el testimoni personal.
El repartiment és internacional. El protagonista és l'actor francès Anthony Bajon, el pare Marco és el barceloní Àlex Brendemühl i Gubern, la germana és interpretada per l'alemanya Hanna Schygulla i la jove Sybille és interpretada per la francesa Louise Grinberg.

## Referències

* ↑ «Berlin Film Festival Fleshes Out Competition Lineup». Variety, 15-01-2018. [Consulta: 17 gener 2018].
* ↑ «Press Releases: 68th Berlinale», 15-01-2018. Arxivat de l'original el 17 gener 2018. [Consulta: 16 gener 2018].
* ↑ «Berlin Festival Awards: ‘Touch Me Not’ Wins Golden Bear for Best Film». Variety [Consulta: 24 febrer 2018].
* ↑ «El creient». Goita què fan, ara!. [Consulta: 3 octubre 2023].
* 1 2 «Contra la droga, ‘ora et labora’», 05-06-2019. [Consulta: 2 juliol 2019].
# El rei Ricard i els croats

El rei Ricard i els croats (títol original en anglès: King Richard and the Crusaders) és una pel·lícula estatunidenca de David Butler estrenada el 1954 adaptació de la novel·la homònima de Walter Scott. Ha estat doblada al català.

## Argument

Durant la Tercera Croada, Ricard Cor de Lleó es proposa expulsar els infidels de Terra Santa. Mentrestant, en el camp cristià regna la discòrdia: Sir Gilles Amaury i Conrad de Montferrat conspiren contra el rei i, malgrat que el fidel Sir Kenneth Huntingdon el prevé, Ricardo no li fa cas. Una nit, un arquer enviat pels conspiradors fereix greument el rei. En aquestes circumstàncies, Sir Gilles Amaury expulsa Sir Kenneth de l'exèrcit anglès. En el seu exili, Sir Kenneth, descobreix la conspiració ordida per Sir Gilles i aconsegueix desemmascarar tots els homes que han traït el rei Ricard. Finalment cristians i musulmans s'uneixen en la batalla per salvar Lady Edith del malvat Sir Gilles i tornar el poder al rei Ricard.

## Repartiment

* Rex Harrison: Saladí
* Virginia Mayo: Lady Edith Plantagenet
* George Sanders: Ricard Ier d'Anglaterra
* Laurence Harvey: Sir Kenneth of the Leopard
* Robert Douglas: Sir Giles Amaury
* Michael Pate: Conrad de Montferrat
* Paula Raymond: Berenguera de Navarra
* Lester Matthews: Arquebisbe de Tyr / Narrador
* Anthony Eustrel: Baró de Vaux
* Henry Corden: Felip II de França
* Wilton Graff: Leopold V d'Àustria
* Nejla Ates: Dansaire
* Nick Cravat: Nectobanus
* Leslie Bradley: Capità
* Bruce Lester: Castellà
* Lumsden Hare, Gavin Muir (no surten als crèdits): Físics

## Referències

* ↑ esadir.cat. El rei Ricard i els croats. esadir.cat.
* ↑ «King Richard and the Crusaders». The New York Times.
# El rei borni

El rei borni és una pel·lícula de comèdia negra catalana estrenada el 20 de maig de 2016 escrita i dirigida per Marc Crehuet. Està basada en l'obra de teatre homònima, El rey tuerto, del mateix guionista i director. La pel·lícula és protagonitzada per Miki Esparbé, Alain Hernández, Ruth Llopis i Betsy Túrnez. L'obra de teatre es va estrenar a Barcelona, sota el mateix nom i amb els mateixos actors el 2013. La pel·lícula fou nominada a la novena edició dels Premis Gaudí en nou categories diferents, incloent-hi la de millor pel·lícula en llengua catalana, millor director, millor guió, dues a millor actor i dues a millor director.

## Argument

Lídia (Betsy Túrnez) i Sandra (Ruth Llopis) són dues amigues que fa molt de temps que no es veuen i decideixen muntar un sopar a casa amb les seves respectives parelles. Però ells dos, Nacho (Miki Esparbé) i David (Alain Hernández), tenen un passat en comú que farà de la vetllada una nit d'allò més incòmoda per a tots.

## Crítica

* "És una cosa completament diferent: alhora enganxat a l'immediat, però amb el poder del perdurable. I universal (...) No s'assembla a cap altra recent comèdia espanyola: crea -i ocupa- la seva pròpia categoria."
* "Aconsegueix el miracle de mantenir la nostra atenció a tota hora. Responsables d'això són els actors, els quatre principals, perfectament greixats. Però sobretot la inspiració de partida (...) Sun: ★★★ (sobre 5)"

## Repartiment

* Miki Esparbé - Nacho.
* Alain Hernández - David.
* Ruth Llopis - Sandra.
* Betsy Túrnez - Lídia.
* Xesc Cabot - ministre d'Agricultura.

## Premis i nominacions
### Premis

* IX Edició del Festival Internacional de Cinema en Català
** Millor llargmetratge.

### Nominacions

* IX Edició dels Premis Gaudí
** Gaudí a la millor pel·lícula.
** Gaudí a la millor direcció.
** Gaudí al millor guió.
** Gaudí a la millor protagonista femenina (Ruth Llopis)
** Gaudí a la millor protagonista femenina (Betsy Túrnez)
** Gaudí al millor protagonista masculí (Alain Hernández)
** Gaudí al millor protagonista masculí (Miki Esparbé)
** Gaudí a la millor direcció artística.

## Referències

* ↑ País, Ediciones El «Crítica | Les presento a Marc Crehuet» (en castellà). EL PAÍS, 06-04-2013.
* ↑ Fotogramas.es «Exclusiva: 'El Rey Tuerto', de las tablas al cine» (en castellà). Fotogramas.
* ↑ «El rei borni». ImdB.
* ↑ Costa, Jordi «Una bala de goma a los postres». El País.
* ↑ Plantilla:Ref-publicacióPara sociólogos aficionados y etólogos en paro

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la pel·lícula Arxivat 2016-07-23 a Wayback Machine.
* Twitter de la pel·lícula
* Pàgina de la pel·lícula en IMDb
* Crítica en el Confidencial
* El rei borni a la Base de dades de cinema en català.
# Efraín Elías Sánchez

Efraín Elías Sánchez Casimiro (Barranquilla, 27 de febrer de 1926 - Bogotà 16 de gener de 2020) fou un futbolista colombià dels anys 50 i 60.
Jugava a la posició de porter. Formà part de la selecció de futbol de Colòmbia que participà en la Copa del Món de Xile'62. Va rebre els sobrenoms de El Caimán de Boedo i Las Tenazas Colombianas.
Començà a jugar al Caldas. El 1948 marxà a Argentina al club San Lorenzo de Almagro. El 1949 retornà a Colòmbia on juga per l'América de Cali i l'Independiente Santa Fé, i més tard pel Deportivo Cali. Només guanyà la lliga colombiana un cop, l'any 1955, amb Deportivo Independiente Medellín. També jugà pels clubs Atlético Junior, Millonarios i Atlas de Guadalajara de Mèxic.
Després de retirar-se com a jugador en actiu, Sánchez fou entrenador. Dirigí la selecció de Colòmbia en tres ocasions. També dirigí a Millonarios.