OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Banco Herrero

Banco Herrero fou un banc fundat a Oviedo (Astúries) el 1911 per Policarpo Herrero Vázquez, qui en fou el seu president fins a l'any 1929. Actualment és la marca comercial del Banc Sabadell a Astúries i Lleó.

## Història

El 1929, després de la mort del fundador, esdevingué president de l'entitat el seu fill Ignacio Herrero de Collantes. El 1961 passa a ser president del Banc Ignacio Herrero Garralda, fill d'Ignacio Herrero de Collantes i net del senyor Policarpo Herrero Vázquez.
El 1965 s'obren oficines a Madrid, el 1969 en Gijón, el 1970 a Avilés, seguint Bilbao el 1974, Barcelona, Vitòria, Sant Sebastià, Logronyo o Saragossa (totes elles el 1975). Més endavant, el 1984, va adquirir la també asturiana Banca Masaveu, dins del procés de reprivatització de les empreses pertanyents al grup empresarial Rumasa.
El 1995 es nomena nou president a Ignacio Herrero Álvarez, fill d'Ignacio Herrero Garralda i besnet del fundador. Aquest mateix any, els seus accionistes van vendre els seus títols a La Caixa, perdent a partir de llavors la seva independència i passant a integrar-se en aquest grup financer d'arrels catalanes.
L'any 2001 es va integrar en el grup financer Banc Sabadell (ja propietari d'una altra entitat de crèdit asturiana, el Banc d'Astúries) mitjançant una venda efectuada per La Caixa a canvi d'una participació en el capital del Banc Sabadell.
Finalment, el Banc Herrero va desaparèixer com a persona jurídica el setembre de 2002, en ser fusionat per absorció amb el Banc Sabadell, quedant des de llavors relegat al paper de marca comercial d'aquesta entitat al Principat d'Astúries i Lleó.
L'antiga seu del Banc Herrero estava situada en un imponent edifici al carrer Fruela d'Oviedo realitzat amb el canvi de segle (del XIX al xx), i encara en funcionament pel Banc Sabadell. En aquest indret es van filmar escenes de la pel·lícula Luz de domingo de José Luis Garci.

## Referències

* ↑ Història del Banco Herrero

## Enllaços externs

* Banco Herrero - Lloc web oficial
# Banco Internacional de São Tomé e Príncipe

El Banco Internacional de São Tomé e Príncipe (BISTP) és el banc comercial més gran i més antic de São Tomé i Príncipe. Consisteix en una oficina central i tretze sucursals.

## Història

El banc es va formar quan el 3 de març de 1993 el govern va convertir el Banc Nacional de São Tomé i Príncipe en un banc central pur, separant-ne el banc de desenvolupament i el banc de comerç. Per establir el BISTP el govern v a unir els dos bancs portuguesos el Banco Nacional Ultramarino i el Banco Totta e Açores. El govern es va quedar amb el 42% de les participacions i els altres dos bancs van compartir el 52%. (El govern havia creat el Banc Nacional de São Tomé i Príncipe en 1975 al marge del Banco Nacional Ultramarino. El banc, en cert sentit, podia tenir un seguiment històric des de l'entrada del Banc Nacional Ultramarino en 1868).
El banc portuguès Caixa Geral de Depósitos, que havia adquirit el Banco Nacional Ultramarino el 1988, se'l va fusionar totalment en 2001. En 1999 el Banco Santander va adquirir el Banc Totta e Açores i traslladà els seus actius al BISTP a Caixa Geral de Depósitos, que aleshores posseïa el 52% de BISTP. Fins al 2003 fou l'únic banc comercial privat que operava a São Tomé i Príncipe. En 2007 començà a expandir-se i de les tres agències que tenia aleshores passà a tenir-ne tretze en 2014.
En 2009 anuncià que posava en marxa el servei de consulta ràpida a internet amb oferta de crèdits anomenat BISTP KWA Non.

## Vegeu també

* Llista d'empreses de São Tomé i Príncipe

## Referències

* ↑ BISTP al web de Caixa Geral
* 1 2 Història Arxivat 2017-05-31 a Wayback Machine. al web del BISTP
* ↑ El BSCH pagará 336.000 millones de pesetas en acciones y dinero por el 100% del Totta y el Predial El País, 16 de novembre de 1999
* ↑ São Tomé e Príncipe: «BISTP Kwa Non» oferece novo serviço aos santomenses Arxivat 2016-06-03 a Wayback Machine., Jornal Digital, 7 de juny de 2009
# Bayan

«Bayan» té aquests significats:
* Província de Bayan-Ölgii, divisió administrativa més a l'oest de Mongòlia
* Biografies:
** Bayan ibn Saman (segle viii), cap xiïta de Kufa (Iraq)
** Bayan Kuli (? - 1358) kan nominal del kanat de Txagatai del 1348 al 1358
** Bayan Khan, kan de l'Horda Blava entre 1302 i 1309
** Ibn Abi-l-Bayan, metge egipci de religió jueva
# Mont-ravana

La Mont-ravana és un poblat ibèric situat a uns 10 km al nord-oest de Llíria. Correspon al tipus de pobles que configuren les segona categoria de poblaments edetans, amb base econòmica agropecuària i funcionant com a fonts d'aprovisionament de la capital.

## Distribució

Té una superfície d'entre 6000 i 8000 m² i conserva tot el recinte emmurallat. Aquest està construït seguint un dels models més senzills que utilitzaven els ibers: constitueix, al mateix temps que muralla, el mur posterior dels habitatges. A l'interior, els habitatges estan adossats entre si i oberts a carrers que recorren l'assentament longitudinalment.
Les parets de tova estaven construïdes sobre sòcols de pedra, i tots dos emblanquinats i pintats de roig i blanc. Els sòls estaven piconats o enllosats. A les cases del sector sud, adossades a la muralla, s'aprecien clarament dues estances diferenciades. També adossades a la muralla es van trobar cinc llargues dependències, probablement un complex industrial destinat a la transformació d'aliments, amb zones de molta, almàssera i àrees de premsatge. Aquests últims espais s'entenen com a annexos del sector domèstic.

## Excavacions i troballes

Les primeres excavacions les va dur a terme des del Servei d'Investigació Prehistòrica de la Diputació de València en 1958, centrades en l'extrem nord del poblat. Entre 1978 i 1983 un equip de la Universitat de València va netejar tot el perímetre de la muralla i va prosseguir les excavacions en el poblat, que han continuat de forma inconstant fins a l'actualitat. S'han recuperat materials des de la seua aparició al segle V a. C. fins a la seua destrucció i abandó a mitjan segle II a. C. Les principals troballes inclouen ceràmica ibèrica similar a la recuperada en Edeta (Tossal de Sant Miquel), així com ceràmica grega de figures vermelles i alguns textos escrits, encara que destaca la figura d'un bou, que és l'única mostra d'escultura ibèrica que s'ha trobat en el Camp de Túria.
En el vessant sud, a uns 53 metres al sud-est de la muralla, es van trobar dues tombes aïllades en clot, amb urnes d'incineració. Ambdues estaven acompanyades de la seva corresponent tapadora i mostren decoració geomètrica pintada.

## Referències

* 1 2 3 4 «Monravana, La». A: Gran Enciclopedia Temática de la Comunidad Valenciana. Historia. Editorial Prensa Valenciana, 2009.
* ↑ Bonet Rosado, Helena; Guérin, Pierre; Mata Parreño, Consuelo. «Urbanisme i habitatge ibèrics al País Valencià» (en valenciano). Cota zero: revista d'arqueologia i ciència p. 115, 1994.
* ↑ Bonet, Helena; Guérin, Pierre; Mata, Consuelo «Urbanisme i habitatge ibèrics al País Valencià». Cota zero: revista d'arqueologia i ciència, 1994.
* ↑ Escrivà, Vicent; Xavier Vidal. Edeta a l'època ibèrica (en valencià, castellà i anglés). Llíria: M.I. Ajuntament de Llíria i Regidoria de Turisme i Patrimoni Històric, 2005, p. 8.
* ↑ Bisbal i Chinesta, Josep Francesc. «Les àrees funeràries ibèriques entre el Xúquer i el Millars» (en valenciano) p. 10. Universitat de València, 2013.
# Farnàcides

Farnàcides és el nom dels següents personatges:
* Els membres de la dinastia regnant al Pont, vegeu Farnàcides (Pont)
* Els membres de la dinastia governant de la satrapia de Dascilios, vegeu Farnàcides (Dascilios)
# Quiomara

Quiomara (en grec antic Χιομάρα, Chiomara) va ser reina de Galàcia. Estava casada amb Ortiagó (Ortiagon), rei de Galàcia.
Quan Gneu Manli Vulsó va envair el país l'any 189 aC va fer presoners al rei i a la reina. Quiomara va ser violada pel centurió que la va agafar. La reina va pagar al centurió una gran quantitat per ser alliberada i quan aquest la va lliurar a un comitè de conciutadans designat a l'efecte, va aprofitar aquell moment per a matar el centurió, que estava comptant els diners, i va fugir. Quiomara va enviar el cap del militar romà al rei Ortiagó, i aquest va dir que la seva fidelitat era gloriosa, però ella va respondre que l'únic que era gloriós és que només hi podia haver viu a la terra un home que l'hagués posseït.

## Referències

* ↑ Plutarc, On the Bravery of Women 21-22
* ↑ Smith, William (ed.). «Chiomara». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 31 agost 2022].
# Barringtonia

Barringtonia és un gènere de plantes amb flor de la família Lecythidaceae.

## Taxonomia

Cal destacar:
* Barringtonia acutangula
* Barringtonia asiatica
* Barringtonia calyptrata
* Barringtonia edulis Seem.
* Barringtonia payensiana
* Barringtonia procera (Miers) R.Knuth
* Barringtonia racemosa (L.) Spreng.
* Barringtonia reticulata (Blume) Miq.
* Barringtonia samoensis A.Gray
* Barringtonia seaturae H.B.Guppy (= B. petiolata)

## Galeria

* Barringtonia acutangula
* Barringtonia calyptrata
* Barringtonia acutangula
* Barringtonia acutangula
* Barringtonia acutangula
* Barringtonia racemosa
* Barringtonia speciosa

## Referències

* ↑ Germplasm Resources Information Network: Barringtonia Arxivat 2000-09-30 a Wayback Machine.
# David Beneit Cerdán

David Beneit Cerdán (Alacant, 1974), més conegut com a David, és un jugador petrerí de pilota valenciana, destacant en la modalitat de Llargues com a mitger, la qual cosa l'ha fet membre fix de la Selecció Valenciana de Pilota des dels Campionats Internacionals de Pilota de 1999.
A més del joc de carrer, David també ha excel·lit als trinquets en la modalitat d'Escala i corda com a aficionat amb categoria per a enfrontar-se als professionals.
L'any 2000 David, i els altres 4 membres de la Selecció (Jan, Màlia, Martines i Mengual), foren guardonats amb el premi al Millor Esportista masculí de la Província d'Alacant. En 2008 fou preseleccionat amb la selecció de pilota valenciana pel mundial d'Equador.

## Palmarés

* Escala i corda:
** Trofeu Vila de Petrer
* Galotxa:
** Subcampió de la Copa Generalitat: 2006
* Llargues:
** Campió de la Lliga de Llargues: 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009 i 2010 amb l'equip del Campello.
* Campionats Internacionals de Pilota:
** Campió d'Europa de Llargues: Imperia (Itàlia), 1999
** Campió del Món de Llargues: València, 2000
** Campió d'Europa de Joc internacional: Països Baixos, 2001
** Subcampió d'Europa de Llargues: Països Baixos, 2001
** Campió d'Europa de Joc internacional: França, 2003
** Subcampió d'Europa de Llargues: França, 2003
** Campió del Món de Llargues: Imperia (Itàlia), 2004
** Campió d'Europa de Joc internacional: Nivelles (Bèlgica, 2007
** Subcampió d'Europa de Llargues: Nivelles (Bèlgica) 2007
** Campió absolut d'Europa, 2007

## Referències

* ↑ El trinquet i les llargues a Petrer
* ↑ Pilotaris
* ↑ Premios Deportivos Provinciales de la Diputación de Alicante 2000
* ↑ LA FEDERACIÓ DE PILOTA VALENCIANA DÓNA A CONÉIXER LA LLISTA DE PRESELECCIONATS PER AL MUNDIAL D"™ECUADOR
# Aureocramboides

Aureocramboides és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Aureocramboides apollo Bleszynski, 1961
* Aureocramboides mopsos Bassi, 1991

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 26 gener 2019].
# Dolmen de Ca l'Arenes

El Dolmen de Ca l'Arenes és un dolmen situat al Parc Natural del Montnegre i el Corredor, dins el terme municipal de Dosrius a la comarca del Maresme. Es troba a l'entorn megalític de la serra del Corredor, on també hi ha altres dòlmens com ara el de la Pedra Gentil, de Pedrarca, de les Lloses del Trull i de la Pedra Llarga.
És un sepulcre megalític del tipus petita galeria catalana, se li atribueix una antiguitat d'uns 5.000 anys i data del neolític final.
Va ser descobert l'any 1997 i entre el 2006 i 2007 va ser excavat i restaurat en dues campanyes d'arqueòlegs.

## Referències

* ↑ «Ruta al dolmen de Ca l'Arenes». Arxivat de l'original el 2010-10-30. [Consulta: 18 juny 2010].
* ↑ Lorenzo, Cecília; Fernández, Isaac. Diputació de Barcelona. Rutes de Patrimoni Arquitectònic. Xarxa de Parcs Naturals de la Diputació de Barcelona. 1a edició. Barcelona: Ormobook serveis editorials, novembre 2009, p. 42-43. B-38.667-2009.
* ↑ «Rutes a peu». Xarxa de Parcs Naturals. Diputació de Barcelona. Arxivat de l'original el 2010-10-13. [Consulta: 13 juliol 2010].
# Berlancourt (Aisne)

Berlancourt és un municipi francès situat al departament de l'Aisne i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 92 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Berlancourt era de 92 persones. Hi havia 29 famílies de les quals 7 eren unipersonals (7 dones vivint soles i 7 dones vivint soles), 11 parelles sense fills, 4 parelles amb fills i 7 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 36 habitatges, 34 eren l'habitatge principal de la família, 1 era una segona residència i 2 estaven desocupats. Tots els 36 habitatges eren cases. Dels 34 habitatges principals, 31 estaven ocupats pels seus propietaris, 1 estava llogat i ocupat pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien una cambra, 4 en tenien tres, 6 en tenien quatre i 21 en tenien cinc o més. 22 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 10 habitatges hi havia un automòbil i a 19 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Berlancourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 8 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 12 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 8 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 53 persones, 35 eren actives i 18 eren inactives. De les 35 persones actives 28 estaven ocupades (16 homes i 12 dones) i 7 estaven aturades (4 homes i 3 dones). De les 18 persones inactives 9 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de serveis i 2 d'empreses classificades com a «altres activitats de serveis».
L'any 2000 a Berlancourt hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Berlancourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Berlancourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Quiolita

La quiolita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el nom del grec χιώυ, neu, i λίθος, pedra, en al·lusió a la seva aparença i similitud amb la criolita.

## Característiques

La quiolita és un halur de fórmula química Na₅Al₃F$_{14}$. Cristal·litza en el sistema tetragonal formant cristalls dipiramidals de fins a 10 centímetres. Habitualment es troba de manera granular o massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 3,5 i 4. Segons la classificació de Nickel-Strunz, la quiolita és l'únic integrant de "03.CE - Halurs complexos: filoaluminofluorur".

## Formació i jaciments

Es troba en pegmatites que contenen criolita. Sol trobar-se associada a altres minerals com: topazi, thomsenolita, fenaquita, fluorita o criolitionita. Va ser descoberta l'any 1846 a la Reserva natural d'Ilmen, a l'óblast de Txeliàbinsk (Urals, Rússia). També se n'ha trobat a Katugin (Districte Federal de Sibèria, Rússia), a Ivittuut (Groenlàndia), a Perzhanskoe (Ucraïna) i a Winterham (Virgínia, Estats Units).

## Referències

* ↑ «Chiolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 gener 2016].
* ↑ «Chiolite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 2 gener 2016].
# Diego Fernando Latorre

Diego Fernando Latorre (Buenos Aires, 4 d'agost de 1969) és un futbolista argentí retirat. En els seus inicis va rebre l'apel·latiu de "Nou Maradona", una etiqueta que s'ha repetit constantment en els anys posteriors. Ja retirat, Latorre ha actuat diverses vegades com a comentarista esportiu.
El seu debut professional va tenir lloc amb el Boca Juniors, en un partit contra el Platense a l'octubre de 1987, en el qual ja va marcar un gol. Amb els xeneïzes va guanyar la lliga argentina de 1991. En aquesta època va debutar amb la selecció argentina de futbol, aconseguint una diana en un amistós davant Brasil.
L'any 1992 creua l'Atlàntic i s'incorpora a la Fiorentina, on es troba amb Gabriel Batistuta, company de la selecció amb qui va guanyar la Copa Amèrica de 1991. El gran moment de Batigol va relegar Latorre a la suplència, i només va jugar dos partits i va marxar cap a la lliga espanyola. Primer va estar al CD Tenerife, on en dues temporades va jugar 67 partits i va fer 15 gols. A la campanya 95/96 fitxa pel Salamanca, on no té massa èxit i s'hi està només eixe any.
De tornada a l'Argentina, juga al Boca Juniors, Racing Club de Avellaneda i Rosario Central. Després, passa per diversos equips de les lligues mexicana i guatemalenca (on guanyà la lliga del 2003 d'aqueix país), abans de retirar-se definitivament el 2005.

## Referències

* ↑ «Perfil i estadístiques de Diego Latorre» (en alemany). transfermarkt.de.

## Enllaços externs

* Trajectòria del jugador (anglès)
# Diego Fernández Arias

Diego Fernández Arias (Úbeda, província de Jaén, 31 d'octubre de 1855 - Madrid, 1928) fou un militar i polític andalús, diputat a les Corts Espanyoles en la restauració borbònica
Va lluitar en la Tercera Guerra Carlina amb les tropes reialistes i després contra els insurrectes de Cuba. Després deixà l'exèrcit i es dedicà a l'ensenyament i a dirigir de 1887 a 1907 el diari La Correspondencia Militar, amb el qual va tenir polèmiques que li provocaren vuit duels i 32 processaments. Fou diputat del Partit Liberal Conservador pel districte de la Vila Joiosa a les eleccions generals espanyoles de 1896 i pel de Sequeros (província de Salamanca) a les eleccions generals espanyoles de 1901 i 1905.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.205. ISBN 9788495484802.
# Diòcesi d'Eclano

La diòcesi d'Eclano (en llatí: Dioecesis Aeclanensis) és una seu suprimida i actualment seu titular de l'Església catòlica.

## Història

Amb els primers assentaments cristians al territori, Eclano es va convertir en seu episcopal al segle iv. El primer bisbe conegut és Memore; però sens dubte el personatge més important vinculat a la diòcesi d'Eclano fou el bisbe Julià, fill de Memore, protagonista d'una acalorada diatriba amb Agustí d'Hipona a causa de l'heretgia pelagiana de la que en fou acusat. Fou el papa Zòsim qui declarà herètiques les tesis de Pelagi, qui va treure importància a la fragilitat humana que seguia al pecat original i va exaltar la capacitat de l'home; Julià, juntament amb altres 18 bisbes, no va voler signar el document del Papa i fou condemnat a un exili voluntari a l'Àsia Menor en 418. Queden unes quantes cartes de correspondència amb Agustí, i diverses obres del teòleg africà, incloent Contra Julianum i 'Imperfectum opus.
Una Sancta Ecclesia aeclanensis és mencionada en un epígraf, que recorda la mort d'un lector en 494. En segles posteriors Eclano va ser punt de trobada de les incursions llombardes i de destrucció pels romans d'Orient.
Els historiadors no estan d'acord sobre el destí de la diòcesi. La visió tradicional segons la qual Eclano es va unir a Frigento en el segle v, està ara en dubte. La seu de Quintodecimum (l'antiga Aeclanum) és esmentada entre les 10 diòcesis sufragànies de Benevento, amb motiu de l'erecció d'aquesta última al rang d'arxidiòcesi en 969. Fins i tot en 1058 el seient de Quintodecimum, unida a Acquaputrida, apareix entre less 32 sufragànies de Benevento, en un butlla d'Esteve IX. Certament, en 1059, arran de les decisions preses en el concili de Melfi va ser suprimida i finalment es va unir a la seu de Frigento.
Avui Eclano sobreviu com a diòcesi titular; l'actual arquebisbe, a títol personal, titular és Nicolas Henry Marie Denis Thevenin, nunci apostòlic a Guatemala.

## Cronologia de bisbes

* Memore †
* Julià Eclanense † (circa 411 - 418 deposat)
* Epifani † (mencionat el 435)

## Cronologia de bisbes titulars

* Antonio Innocenti † (15 desembre de 1967 - 25 maig de 1985 nomenat cardenal diaca de Santa Maria in Aquiro)
* Antonio Maria Vegliò (27 de juliol de 1985 - 18 de febrer de 2012 nomenat cardenal diaca de San Cesareo in Palatio)
* Nicolas Henry Marie Denis Thevenin, del 15 de desembre de 2012

## Fonts

* (anglès) La seu titular a www.catholic-hierarchy.org
* (anglès) La seu titular a www.gcatholic.org
* (llatí) Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Leipzig 1931, p. 855
* Giuseppe Cappelletti, Le Chiese d'Italia dalla loro origine sino ai nostri giorni, Venezia 1864, vol. XIX, p. 180
* «Storia della diocesi di Avellino». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 29 juny 2016].
# Diòcesi d'Arpaia

La diòcesi d'Arpaia (en llatí: Dioecesis Caudina) és una seu suprimida i seu titular de l'Església catòlica.

## Història

Arpaia és una antiga seu episcopal de Campània, a la regió de Benevento Incerts són els orígens i la col·locació geogràfica: alguns identifiquen la diòcesi o amb la localitat d'Arpaia o amb l'antiga Caudium. Segons Lanzoni, l'únic bisbe conegut d'aquesta seu és Felicíssim, esmentat en 499.
Al segle x, els territoris de l'antiga diòcesi, llavors desapareguda, van entrar a formar part de la nova diòcesi de Sant'Agata de' Goti. Des de 1971, Arpaia va ser restablida com seu episcopal titular; l'actual bisbe titular és George Panikulam, nunci apostòlic a Uruguai.

## Episcopologi

* Felicissimo † (esmenat en 499)

## Bisbes titulars

* François-Victor-Marie Frétellière, P.S.S. † (1971-1979)
* George Eli Dion, O.M.I. † (1980-1999)
* George Panikulam (1999-titular)

## Referències

* 1 2 AP, 2015, p. 839.
* 1 2 Lanzoni, 1927, p. 186.
* ↑ Cf. llista amb «Titular Episcopal See of Caudium». www.gcatholic.org. [Consulta: 31 desembre 2016].

## Bibliografia

* AP. Annuario Pontificio (en italiano). Città del Vaticano: Libreria Editrice Vaticana, 2015. ISBN 978-88-209-8522-6.
* Lanzoni, Francesco. Le diocesi d'Italia dalle origini al principio del secolo VII (an. 604) (en italià). II, 1927.