OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Georges Rodenbach

Georges Raymond Constantin Rodenbach (Tournai, 16 de juliol de 1855 - París, 25 de desembre de 1898) va ser un poeta i novel·lista belga adscrit al moviment simbolista. Va nàixer a Tournai i va estudiar a Gant, on va fer amistat amb el poeta Emile Verhaeren. Rodenbach va treballar com a advocat i periodista. Va passar els darrers anys de la seua vida a París com a corresponsal del Journal de Bruxelles, on es va fer amic d'Edmond de Goncourt. Va publicar vuit reculls de poesia i quatre novel·les, així com narracions curtes, obres de teatre i crítica. Va produir alguna obra de caràcter convencional ambientada a París, però el gruix de la seua obra és el producte d'una apassionada idealització de les tranquil·les ciutats flamenques on va passar la seua infantesa i els primers anys de la seua joventut. En la seua obra més cèlebre, Bruges-la-Morte (1892), explica que el seu objectiu és evocar la ciutat com un ésser viu, associada amb les vivències espirituals; aconsellant, dissuadint o empenyent a l'acció.

## Obres

* Le Foyer et les Champs (1877), poesia
* Les Tristesses (1879), poesia
* La Belgique 1830-1880 (1880), poema històric
* La Mer élégante (1881), poesia
* L'Hiver mondain (1884)
* Vers d'amour (1884)
* La Jeunesse blanche (1886), poesia
* Du Silence (1888)
* L'Art en exil (1889)
* Bruges-la-Morte (1892)
* Le Voyage dans les yeux (1893)
* Le Voile, drama
* L'Agonie du soleil (1894)
* Musée de béguines (1894)
* Le Tombeau de Baudelaire (1894)
* La Vocation (1895)
* A propos de "Manette Salomon". L'Œuvre des Goncourt (1896)
* Les Tombeaux (1896)
* Les Vierges (1896)
* Les Vies encloses (1896), poema
* Le Carillonneur (1897)
* Agonies de villes (1897)
* Le Miroir du ciel natal (1898)
* Le Mirage (1900)
# Georges Rouault

Georges Henri Rouault (27 de maig de 1871 - 13 de febrer de 1958) va ser un pintor francès fauvista i expressionista, a més a més de litògraf.

## Infància i educació

Rouault va néixer a París en una família pobra. La seva mare el va animar al seu amor per les arts, i el 1885 un Rouault de 14 anys va entrar com a aprenent amb un pintor de vidre policromat i restaurador, a la qual cosa es va dedicar fins a 1890. Aquesta primerenca experiència com a pintor de vidre s'ha assenyalat com possible origen del fort resseguiment de color negre i colors intensos que caracteritzen el seu estil pictòric de maduresa. Durant el seu aprenentatge també va acudir a classes vespertines a l'Escola de Belles Arts, i el 1872 va entrar a l'Ecole des Beaux-Arts, l'escola d'art oficial de França. Va estudiar amb Gustave Moreau, convertint-se en el seu estudiant favorit. Les primeres obres de Rouault mostren un simbolisme en l'ús del color que probablement reflecteix la influència de Moreau, i quan Moreau va morir el 1898, Rouault va ser nomenat responsable del Museu Moreau a París.

## Primeres obres

Rouault també va conèixer Henri Matisse, Albert Marquet, Henri Manguin, i Charles Camoin. Aquestes amistats el van acostar al Fauvisme, el líder del qual era Matisse.
Des del 1895 en endavant, va participar en grans exposicions públiques, al Saló d'Automne, on es mostraven pintures de temes religiosos, els paisatges i les natures mortes. El 1905 va exposar les seves pintures al Saló d'Automne amb els altres fauvistes. Mentre Matisse representava els aspectes reflexius i racionals del grup, Rouault encarnava un estil més espontani i instintiu.
El seu ús de bruscos contrasts i la seva emotivitat s'atribueixen a la influència de Vincent van Gogh. Les seves caracteritzacions de personalitats grotesques remarcades en excés van inspirar als pintors expressionistes.
El 1937 Rouault va pintar El vell rei, que és sens dubte la seva millor obra expressionista.

## Bibliografia

* Dyrness, William A. Rouault: A Vision of Suffering and Salvation. Grand Rapids, MI: William B. Eerdmans, 1971.
* Maritain, Jacques. Georges Rouault. The Pocket Library of Great Art. Nova York: Harry N. Abrams, Inc., 1954.
* Getlein, Frank and Dorothy Getlein. George Rouault's Miserere. Milwaukee: Bruce, 1964.
* San Lazzaro, G. di. Homage to George Rouault. Nova York: Tudor, 1971.
* Courthion, Pierre. Rouault. Nova York: Harry N. Abrams, Inc. 1961.
# Guadi Galego

Guadi Galego (Cedeira, 1974) és una cantant gallega.
Fou gaiteira, pianista i vocalista del grup Berrogüetto fins al gener de 2008, any en què va deixar el grup. També va formar part del duo Espido i de Nordestin@s. La seua carrera en solitari es va iniciar amb l'àlbum Benzón, publicat l'any 2009.

## Discografia
### Àlbums en solitari

* Espido (2005) amb Guillerme Fernández.
* Benzón (2009)
* Lúas de outubro e agosto (2014)
* O mundo está parado (2016)

### Àlbums amb Berrogüetto

* Viaxe por Urticaria (1999)
* Hepta (2002)
* 10.0 (2006)

### Àlbums amb Nordestin@s

* Nordestin@s (2006, Falcatruada)

### Àlbums amb Guillerme Fernández, Xabier Díaz i Xosé Lois Romero

* aCadaCanto (2012)
* A rosa d'Adina (2013, Músicas de Salitre)

## Premis

* Premi La Opinión atorgat per la crítica gallega al millor àlbum gallec (2002).
* Finalista del premi al millor àlbum en gallec de la VI Edición de los Premios de la Música, atorgat per l'Academia de las Artes y las Ciencias de la Música (2002).
* Preis Der Deutschen Schallplattenkritik, premi de la crítica alemanya al millor grup folk (2002).
* Nomenament per l'Academia Latina de Artes e Ciencias da Gravación a la 3a edición dels Premis Grammy Llatins com a Millor Àlbum de Música Folk (2002).
* Preis Der Deutschen Schallplattenkritik, premio da crítica alemá ao mellor disco de World Music por 10.0 no 2007.
* Premi La Opinión atorgat per la crítica gallega al segon millor àlbum gallec per 10.0 (2007).
* Finalista del premi al millor àlbum en gallec en l'edició dels Premios de la Música, atorgat per la Academia de las Artes y las Ciencias de la Música (2007).

### Amb Nordestin@s

* Premi La Opinión atorgat per la crítica gallega al millor àlbum gallec (2006).

## Referències

* 1 2 3 «Guadi Galego presenta su disco «O mundo está parado»» (en castellà). La Voz de Galicia, 14-12-2016.
# Gillian Armstrong

Gillian May Armstrong (Melbourne, 18 de desembre de 1950) és una directora de cinema i de documentals australiana.

## Biografia

Nascuda a Melbourne, Victòria (Austràlia), Gillian Armstrong va créixer en el suburbi de Mitcham. Es va graduar al Swinburne Technical College el 1968, on va estudiar disseny de vestuari per al teatre i realització de cinema. El 1972 va entrar, i després s'hi va graduar, a l'Australian Film Television and Radio School. Tres anys més tard va dirigir dos curts: The Singer And The Dancer i Smokes and Lollies (1975).
El seu primer llargmetratge, My Brilliant Career (1979), una adaptació de la novel·la de Miles Franklin del mateix títol, va ser el primer llarg australià dirigit per una dona. Armstrong va rebre sis premis el 1979 de l'Australian Film Institute Awards, incloent-hi el de millor director. Després de l'èxit de My Brilliant Career, que va ser nominada per l'Oscar al millor vestuari, Armstrong va dirigir el musical australià Starstruck (1981).
Des d'aleshores, Armstrong s'ha especialitzat en drames. Va aconseguir el seu més gran èxit a Hollywood el 1994 amb l'adaptació de Donetes, protagonitzada per Winona Ryder i Susan Sarandon, seguida de pel·lícules com Oscar and Lucinda (1997) i Charlotte Gray (2001).

## Filmografia

| Any | Títol | Tipus | Notes |
| 1970 | Old Man and Dog | curt | |
| 1970 | Smokes and Lollies | documental | |
| 1971 | Roof Needs Mowing | curt | |
| 1973 | Satdee Night | curt | també guió |
| 1973 | One Hundred a Day | curt | també guió |
| 1973 | Gretel | curt | també guió |
| 1975 | The Singer and the Dancer | curt | també coguionista i productora |
| 1979 | My Brilliant Career | | |
| 1980 | Touch Wood | documental | |
| 1980 | Fourteen's Good, Eighteen's Better | documental | també productora |
| 1982 | Starstruck | | |
| 1983 | Having a Go | documental | |
| 1984 | Mrs. Soffel | | |
| 1986 | Hard to Handle | documental | |
| 1987 | High Tide | | |
| 1988 | Bingo, Bridesmaids & Braces | documental | |
| 1991 | Fires Within | | |
| 1992 | The Last Days of Chez Nous | | |
| 1994 | Donetes (Little Women) | | |
| 1996 | Not Fourteen Again | documental | també guionista i productora |
| 1997 | Oscar and Lucinda | | |
| 2001 | Charlotte Gray | | |
| 2005 | Unfolding Florence: The Many Lives of Florence Broadhurst | documental | |
| 2008 | Death Defying Acts | | |
| 2009 | Love, Lust & Lies | | |

## Referències

* ↑ Bauer, Patricia. «Gillian Armstrong» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 20 octubre 2020].
* ↑ Kemp, Philip. Cine, toda la historia (en castellà). Barcelona: Blume, 2016, p. 373. ISBN 9788498018912.
* Carter, Helen (2002). Gillian Armstrong.

## Enllaços externs

* Gillian Armstrong's Agent Arxivat 2007-08-28 a Wayback Machine.
# Grünhorn

El Gross Grünhorn o simplement Grünhorn és una muntanya de 4.044 metres que es troba al cantó del Valais a Suïssa, a la serralada dels Alps Bernesos.

## Història de l'ascenció

La primera ascensió la van realitzar, el 7 d'agost de 1865, el mineralogista Edmund von Fellenberg amb els guies Peter Michel, Peter Egger i Peter Inäbnit. Va escalar la muntanya des dels vessant oest, començant a l'Ewigschneefeld, un glaciar tributari de l'Aletsch. Va assolir satisfactòriament el cim tot i les condicions meteorològiques adverses. Els mateixos escaladors havien realitzat un intent l'any anterior, però només havien pogut assolir la prominència inferior del Grünegghorn.
La segona ascensió la va fer W. A. B. Coolidge, amb els guies Christian i Rudolf Almer (fills de Christian Almer).
Una ruta per l'aresta nord-est va ser oberta el 26 d'agost de 1913 per D. von Bethmann-Hollweg I O. Supersaxo. L'estiu de 1950, G. Van der Leck va escalar-ne la paret oest. El pilar occidental va ser conquerit finalment per C. Blum i U. Frei el 27 d'agost de 1967.
L'alpinista Erhard Loretan hi va morir l'any 2011.

## Referències

* 1 2 Dumler, Helmut; Burkhardt, Willi P. The High Mountains of the Alps (en anglès). Londres: Diadem, 1994, p. 49.
* 1 2 Dumler, Helmut; Burkhardt, Willi P. Les 4000 des Alpes (en francès). ISBN 2-7003-1305-4.

## Enllaços externs

* «Camptocamp.org». [Consulta: 11 novembre 2010].
* «Summitpost.com» (en anglès). [Consulta: 11 novembre 2010].
Quatremils dels Alps :
Alps
Quatremils
categoria :
# Graf cicle

En teoria de grafs, un graf cicle o graf cíclic és un graf que consisteix d'un conjunt de vèrtexs connectats mitjançant una cadena tancada. El graf cicle es denota per C$_n$. El nombre de vèrtexs de C$_n$ és igual al nombre d'arestes, i tot vèrtex té grau 2; és a dir, tot vèrtex té exactament dues arestes que hi són adjacents.

## Terminologia

Existeixen molts sinònims per a "graf cicle"; entre ells, graf cicle simple i graf cíclic, encara que aquest últim terme és menys utilitzat, perquè també pot referir-se als grafs que no són acíclics. Entre els estudiosos de la teoria de grafs també s'utilitzen cicle, polígon o n-cicle. Hom diu que un cicle amb un nombre parell de vèrtexs és un cicle parell, i un cicle amb un nombre senar de vèrtexs s'anomena cicle senar.

## Propietats

Un graf cicle és:
* 2-aresta acolorible si i només si té un nombre parell de vèrtexs.
* 2-regular.
* 2-vèrtex acolorible si i només si té un nombre parell de vèrtexs. En general, un graf és bipartit si i només si no té cicles senars.
* connex.
* eulerià.
* hamiltonià.
* un graf distància unitat.
Addicionalment, com que els grafs cicle es poden dibuixar com a polígons regulars, les simetries d'un n-cicle són les mateixes que les d'un polígon regular amb n costats, el grup diedral d'ordre 2n. En particular, existeixen simetries que porten un vèrtex qualsevol a un altre vèrtex qualsevol, i una aresta qualsevol a una altra aresta qualsevol; per tant, l'n-cicle és un graf simètric.

## Graf cicle dirigit

Un graf cicle dirigit és una versió dirigida d'un graf cicle, amb totes les arestes orientades en el mateix sentit.
Un graf cicle dirigit té grau d'entrada uniforme igual a 1 i grau de sortida uniforme igual a 1.
Els grafs cicle dirigits són grafs de Cayley per als grafs cíclics, amb
    $G={\frac {\mathbb {Z} }{n{\mathbb {Z} }}}$ i $S=\{1,n-1\}$.

## Referències

* ↑ Weisstein, Eric W., «Cycle Graph» a MathWorld (en anglès).
* ↑ Asratian, Armen S.; Denley, Tristan M. J.; Häggkvist, Roland. «Theorem 2.1.3». A: Bipartite Graphs and their Applications. 131. Cambridge University Press, 1998, p. 8 (Cambridge Tracts in Mathematics). ISBN 9780521593458. «(anglès) During the course of this book we shall meet several characterisations of bipartite graphs, but let us begin with one of the most widely used, which was obtained by Kőnig (1916)»
* ↑ Rosen, Kenneth H.; Michaels, John G. «8.10.2. Graph automorphisms». A: Handbook of Discrete and Combinatorial Mathematics (pdf). CRC Press, 2000, p. 622. ISBN 0-8493-0149-1. Arxivat 2017-10-13 a Wayback Machine.
* ↑ Trevisan, Luca. «in theory: Characters and Expansion», 21-12-2006. [Consulta: 16 juny 2016].

## Vegeu també

* Graf bipartit complet
* Graf complet
* Graf nul
* Camí (teoria de grafs)
# Guillaume Soisson

Guillaume Soisson (Lorentzweiler, 18 de novembre de 1866 - Ciutat de Luxemburg, 27 d'agost de 1938) fou un enginyer i polític luxemburguès del Partit de la Dreta. Soisson va entrar al gabinet de Hubert Loutsch el 1915 com a director general d'Obres Públiques i director general d'Agricultura. Va dimitir, juntament amb el primer ministre, el 24 de febrer de 1916. Va entrar en el gabinet per segona vegada, sota Émile Reuter, com a director general d'Obres Públiques, en substitució de Guillaume Leidenbach, que havia dimitit el 14 d'abril de 1923.

## Referències

* ↑ «Mémorial A, 1915, No. 92» (PDF). Service central de législation. [Consulta: 17 gener 2008].
* ↑ «Mémorial A, 1916, No. 18» (PDF). Service central de législation. [Consulta: 17 gener 2008].
* ↑ «Mémorial A, 1923, No. 15» (PDF). Service central de législation. [Consulta: 17 gener 2008].
Càrrecs públics :
| Precedit per: Victor Thorn | Director general d'Obres Públiques 1r mandat 1915 – 1916 | Succeït per: Antoine Lefort |
| Precedit per: Guillaume Leidenbach | Director general d'Obres Públiques 2n mandat 1923 – 1925 | Succeït per: Norbert Dumont |
# Guillaume Vilaceca

Guillaume Vilaceca (Perpinyà, 7 de novembre de 1983) és un jugador de rugbi a 15 nord-català.
Va començar el 2005 en el Ceret Esportiu, però el 2007 es va canviar a la Unió Esportiva Arlequins de Perpinyà. El 2009, va guanyar el Campionat de França. També havia estat campió regional el 2006 i el 2007. Més tard, l'any 2014, va ser ascendit a capità de l'equip. Actualment, entrena la USAP.

## Referències

* 1 2 «Guillaume Vilaceca, promogut capità de la reconquesta de l’USAP». La Clau, 13-08-2014. [Consulta: 1r febrer 2023].
* ↑ Manière, Cyrille. «Guillaume Vilaceca (USAP) veut "transmettre un peu d'envie et d'esprit catalan"» (en francès). France Bleu, 31-08-2016. [Consulta: 1r febrer 2023].
* ↑ «Pro D2 - USAP-Aurillac - Les historiques au placard» (en francès). L'Indépendant, 11-12-2015. [Consulta: 1r febrer 2023].
* ↑ Coudry, Arnaud. «Top 14 : équipe en forme de la rentrée, La Rochelle passe un gros test à Clermont» (en francès). Le Figaro, 24-09-2022. [Consulta: 1r febrer 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador en el lloc de la USAP Arxivat 2009-07-19 a Wayback Machine.
# Llei de Rayleigh-Jeans

A física, la Llei de Rayleigh-Jeans , primerament proposada a començaments del segle XX amb l'intent de descriure la radiància espectral de la radiació electromagnètica de totes les longituds d'ona d'un cos negre a una temperatura donada, per a la longitud d'onaλ, És;
    $B_{\lambda }(x)={\frac {2ckT}{\lambda ^{4}}}$
on c és la velocitat de la llum, k és la constant de Boltzmann i T és la temperatura absoluta.
En termes de freqüència $\nu$, la radiació és:
    $B_{\nu }(T)={\frac {2\nu ^{2}kT}{c^{2}}}$.
La llei és derivada d'arguments de la física clàssica. John Strutt (Lord Rayleigh) va obtenir per primera vegada el quart grau de la dependència de la longitud d'ona el 1900; una derivació més completa, que incloïa una constant de proporcionalitat, va ser presentada per Rayleigh i Sir James Jeans el 1905. Aquesta afegia unes mesures experimentals per a longituds d'ona. No obstant això, aquesta predeia una producció d'energia que tendia a l'infinit, ja que la longitud d'ona es feia cada vegada més petita. Aquesta idea no era sustentada pels experiments i el problema es va conèixer com la catàstrofe ultraviolada, però no va ser, com de vegades s'afirma en els llibres de text de física, una motivació per a la teoria quàntica.
El 1900 Max Planck va obtenir una relació diferent, coneguda com la Llei de Planck. Aquesta llei pertany a la física quàntica.
la Llei de Planck expressada en termes de longitud d'ona λ = c /ν .
       $B_{\lambda }(x)={\frac {2c^{2}}{\lambda ^{5}}}~{\frac {h}{e^{\frac {hc}{\lambda kT}}-1}}$
on h és la constant de Planck. La llei de Planck no pateix la catàstrofe ultraviolada seguint les dades experimentals, però el seu ple significat només s'aprecia des de fa diversos anys més tard. En el·límit de temperatures molt altes o llargues longituds d'ona, el terme exponencial es converteix en el petit, de manera que el denominador es converteix en aproximadament hc/kT? sèrie de potències d'expansió, al contrari que la llei de Rayleigh-Jeans.

## Referències

* ↑ Astronomy: A Physical Perspective, Mark L. Kutner pp. 15
* ↑ Radiative Processes in Astrophysics, Rybicki and Lightman pp. 20–28

## Vegeu també

* Llei de Wien
* Cos negre
* Llei de Stefan-Boltzmann
* Lord Rayleigh

## Enllaços externs

* Law and Schrödinger's Cat (arxivat) (anglès)
# Milà-Sanremo 1962

La Milà-Sanremo 1962 fou la 53a edició de la Milà-Sanremo. La cursa es disputà el 19 de març de 1962 i va ser guanyada pel belga Emile Daems, que s'imposà en solitari a la meta de Sanremo.
154 ciclistes hi van prendre part, acabant la cursa 84 d'ells.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Emile Daems | Philco | 6h 48' 06" |
| 2 | Yvo Molenaers | Carpano | + 1' 15" |
| 3 | Louis Proost | Carpano | + 1' 19" |
| 4 | Willy Schroeders | Flandria-Faema-Clement | m. t. |
| 5 | Diego Ronchini | Ghigi | m. t. |
| 6 | Carlo Brugnami | Philco | m. t. |
| 7 | Guido Carlesi | Philco | + 1' 35" |
| 8 | Robert Seneca | Solo-Van Steenbergen | m. t. |
| 9 | Bruno Mealli | Ignis | m. t. |
| 10 | Antonio Bailetti | Carpano | m. t. |

## Enllaços externs

* Resultats complets a les-sports.info
* Resultats complets a milansanremo.co.uk
# Leandro Remondini

Leandro Remondini (Verona, 17 de novembre de 1917 - Milà, 9 de gener de 1979) fou un futbolista italià de la dècada de 1940.
Fou 1 cop internacional amb la selecció de futbol d'Itàlia amb la qual participa al Mundial de 1950 i un cop més amb la selecció B.
Pel que fa a clubs, destacà a AC Milan i SS Lazio.
Un cop retirat fou entrenador a Turquia i Itàlia:
* 1954-1955 Foggia
* 1957 Itàlia Militar
* 1957-1958 Beşiktaş JK
* 1958-1959 Turquia
* 1959 Altay S.K.
* 1959-1960 Galatasaray SK
* 1960 Sambenedettese
* 1961-1962 Palermo
* 1962-1963 Trapani
* 1963-1965 Catanzaro
* 1965-1967 Modena
* 1967-1969 Livorno
* 1969-1972 Modena
* 1972 Taranto
* 1974 Perugia
* 1974-1975 Messina

## Referències

* ↑ Courtney, Barrie. «England - International Results B-Team - Details». RSSSF, 22-05-2014. [Consulta: 21 abril 2017].
* ↑ Leandro Remondini a National-Football-Teams.com (anglès)
# Jess Glynne

Jessica Hannah Glynne més coneguda com a Jess Glynne (Londres, 20 d'octubre de 1989) és una cantant anglesa. Els seus discos d'estudi I Cry When I Laugh i Always in Between aconseguiren el primer lloc en vendes al Regne Unit. L'any 2014 guanyà un premi Grammy a la millor gravació dance per la cançó Rather Be que cantà juntament amb el grup de música Clean Bandit.

## Discografia

* I Cry When I Laugh (2015)
* Always in Between (2018)

## Referències

* ↑ «Jess Glynne: así es la cantante con más singles número uno la historia de Inglaterra» (en castellà), 28-02-2019. [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «Jess Glynne | Biography & History» (en anglès americà). [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ ElPais. «Jess Glynne será la sustituta de Victoria Beckham en la gira de las Spice Girls» (en castellà). [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «Jess Glynne: Winning A GRAMMY Was "Surreal"» (en anglès), 15-04-2016. [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «Gold & Platinum» (en anglès americà). [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «australian-charts.com - Discography Jess Glynne». [Consulta: 22 octubre 2020].
# Christian Manfredini

Christian José Manfredini Sisostri (Port Bouët, 1 de maig de 1975) és un futbolista italo-ivorià, que ocupa la posició de migcampista. Nascut a Costa d'Ivori, als cinc anys va ser adoptat per una família italiana, els Manfredini.

## Trajectòria

Format al planter de la Juventus FC, va estar cedit a diversos equips de la tercera i quarta categoria italiana. El 1998 debuta a la Série B amb la Cosenza.
Deslligat ja del club torinés, el 2000 recala al Chievo Verona, on qualla una gran temporada. El seu equip seria la revelació d'eixe any, aconseguint una plaça per a competicions europees. Les seues bones actuacions li valen el fitxatge per la SS Lazio. Amb els romans, seria de nou cedit en diverses ocasions, una d'elles al CA Osasuna de la primera divisió espanyola.
A partir del 2004 retorna a la disciplina de la Lazio, on no ha acabat de fer-se un lloc a l'onze titular.

## Selecció

Manfredini ha estat internacional amb la selecció de la Costa d'Ivori, tot jugant un encontre el 2008.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador Arxivat 2008-12-19 a Wayback Machine.
# Roger Chene

Roger Chene (Nantes, País del Loira, 25 de gener de 1914 - Saint-Nazaire, 27 de febrer de 1980) va ser un ciclista francès que va córrer en els anys previs a la Segona Guerra Mundial. En el seu palmarès destaca una victòria d'etapa a la Volta a Catalunya de 1934.

## Palmarès

* 1934
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Catalunya
* 1938
** Vencedor de 6 etapes de la Volta al Marroc
* 1939
** Vencedor de 3 etapes de la Volta al Marroc

## Enllaços externs

* Palmarès a cyclebase.nl
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Mateo Magariños Solsona

Mateo Magariños Solsona (Montevideo, 14 de juny del 1867 - ibídem. 10 de juliol del 1921) va ser un polític i escriptor uruguaià, pertanyent al Partit Colorado. Va obtenir càrrecs importants durant la segona presidència de José Batlle y Ordóñez. Va pertànyer a un cercle d'intel·lectuals de l'època. A més, va realitzar nombrosos viatges a l'estranger, sobretot a Espanya, Argentina, Brasil i altres països d'Amèrica, com a promotor de cultura.
La seva obra més famosa és Pasar, publicada el 1917. Va morir quatre anys després, a Montevideo.

## Referències

* 1 2 «Mateo Magariños Solsona» (en castellà). Autores, 20 març 2021.