OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eleccions generals japoneses de 1980

Les eleccions generals japoneses de 1980 es van celebrar el 22 de juny de 1980 per tal d'elegit els 511 diputats de la Cambra de Representants del Japó. Les eleccions foren resultat de la pèrdua d'una moció de confiança feta pel Partit Socialista del Japó (PSJ) el 16 de maig del mateix any relacionada amb els casos de corrupció i l'augment dels costos dels serveis públics, que finalment feren que la cambra li retirara el suport al govern.
Inesperadament, 69 diputats del partit governant, el Partit Liberal Democràtic (PLD), pertanyents a les faccions de Takeo Fukuda, Takeo Miki i Hidenao Nakagawa es van abstindre de votar a la moció. El resultat, per tant, fou la derrota del PLD 56 vots d'un total de 243.
Per primera vegada en la història electoral japonesa, van coincidir les eleccions a la Cambra de Representants i a la Cambra de Consellers del Japó. L'Aleshores Primer Ministre que es presentava a les eleccions, Masayoshi Ōhira, va morir en plen campanya electoral 10 dies abans dels comicis. Ōhira havia tingut fins al darrer moment l'esperança de que la moció fracassara i es va mostrar commocionat quan aquesta va eixir endavant per un marge de 243-187, degut a l'abstenció de 69 diputats del seu partit, inclòs l'ex-Primer Ministre Fukuda. Davant l'opció de dimitir o convocar noves eleccions, Ōhira va triar la segona i començà la campanya pel PLD. El 31 de maig va ser hospitalitzat per esgotament i 12 dies després morí per un atac de cor.
El Cap de Gabinet Masayoshi Itō va exercir com a Primer Ministre en funcions des de la mort d'Ōhira fins a la composició d'un nou govern. En les eleccions celebrades aquell dia a les dues cambres, el PLD guanyà per majoria absoluta. Yoshio Sakurauchi, el Secretari General del PLD va dur al partit a la seua major victòria en 15 anys capitalitzant el "vot de simpatia" per la mort del Primer Ministre Ōhira. Després de les eleccions, Zenkō Suzuki, també del PLD, va ser nomenat Primer Ministre del Japó.

## Resultats

| Partit | Partit | Vots | % | Escons | +/– |
| | Partit Liberal Democràtic | 28.262.442 | 47,88 | 284 | 26 |
| | Partit Socialista del Japó | 11.400.748 | 19,31 | 107 | = |
| | Partit Comunista del Japó | 5.803.613 | 9,83 | 29 | 12 |
| | Kōmeitō | 5.329.942 | 9,03 | 33 | 25 |
| | Partit Democràtic Socialista | 3.896.728 | 6,60 | 32 | 4 |
| | Candidats independents | 2.056.967 | 3,48 | 11 | 7 |
| | Nou Club Liberal | 1.766.396 | 2,99 | 12 | 8 |
| | Unió Socialdemòcrata | 402.832 | 0,68 | 3 | 1 |
| | Altres partits menors | 109.168 | 0,18 | 0 | = |
| Total | Total | 59.028.837 | 100 | 511 | 0 |
| Vots vàlids | Vots vàlids | 59.028.837 | 97,82 | | |
| Vots nuls | Vots nuls | 1.313.492 | 2,18 | | |
| Participació | Participació | 60.342.329 | 74,57 | | |
| Cens | Cens | 80.925.034 | | | |
| Font: ||||||

## Referències

* ↑ Ministeri d'Afers Interns i Comunicacions del Japó (MIC), Statistics Department, Long-term statistics, chapter 27: Public servants and elections, sections 27-7 to 27-10 Elections for the House of Representatives
* ↑ Unió Interparlamentària (IPU): 1979 and 1980 Shūgiin elections
# Júnia

«Júnia» té aquests significats:
Onomàstica:
# Diòdot (escultor àtic)

Diòdot (grec antic: Διόδοτος, llatí: Diodotus) fou un escultor àtic. Estrabó li atribueix l'escultura de la Nèmesi de Ramnunt, que és considerada normalment obra d'Agoràcrit de Paros. A part d'Estrabó no l'esmenta cap més autor.

## Referències

* ↑ «RE:Diodotos.17». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ 1.Diodotus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1019
# Eleccions legislatives italianes de 2022

Les eleccions generals italianes de 2022 van ser unes eleccions anticipades celebrades a Itàlia el 25 de setembre de 2022. La crisi del govern italià de 2022, que va provocar la dimissió del primer ministre Mario Draghi, va provocar que el president Sergio Mattarella dissolgués el Parlament italià el 21 de juliol, vuit mesos abans del seu venciment legal, i va convocar noves eleccions. Draghi continua al capdavant del govern com a primer ministre en funcions.
Com a resultat del referèndum constitucional italià de 2020, la mida del Parlament es va reduir respecte a les eleccions anteriors. En virtut de la Constitució esmenada d'Itàlia, hi ha 400 diputats i 200 senadors, enfront de 630 i 315, respectivament. A més a més, després de l'aprovació d'una llei constitucional en 2021, l'edat mínima per a votar al Senat era la mateixa que en la Cambra (18 anys i ja no 25), la qual cosa aquestes eleccions esdevenen la primera vegada que totes dues cambres tenen electorats idèntics.

## Referències

* ↑ «Italy's Mattarella dissolves parliament, election set for 25 September». Euronews, 21-07-2022. [Consulta: 22 juliol 2022].
* ↑ «Legge costituzionale 19 ottobre 2020, n. 1» (en italià). Normattiva, 19-10-2020. [Consulta: 25 juliol 2022].
* ↑ Forti, Giovanni. «Simulazione YouTrend: se si votasse oggi con i nuovi collegi del Rosatellum?» (en italià). YouTrend, 11-01-2021. [Consulta: 19 febrer 2022].
* ↑ , 08-07-2021 [Consulta: 26 juliol 2022].
# SuperTuxKart

SuperTuxKart, també conegut com a STK, és un videojoc de curses amb karts de codi obert, distribuït sota els termes de la GNU General Public License, històricament sota la versió 2 de la llicència, però sota la versió 3 des del 2008. Disposa de mascotes de diversos projectes de codi obert com Linux o GIMP entre d'altres. SuperTuxKart és multiplataforma, funcionant en Microsoft Windows, OS X, Linux, Nintendo Switch (amb el gestor d'aplicacions piratejades Homebrew), Android, AmigaOS 4, AROS, MorphOS i altres sistemes Unix. L'última versió estable del videojoc és la versió 1.4 i va ser llançada l'1 de novembre de 2022. SuperTuxKart conté, des de la versió 0.9, un nou motor gràfic anomenat "Antarctica". L'any 2019, amb la publicació de la versió 1.0, es va implementar el mode multijugador en línia.
SuperTuxKart es va iniciar com a TuxKart, un videojoc de codi obert per a Linux creat per Steve Baker que va deixar de ser desenvolupat després de la versió 0.4.0.

## Referències

* ↑ «supertuxkart/stk-code Git commit ID eb482c7: Updated the GPL version to GPLv3.». [Consulta: 21 desembre 2015].
* ↑ «SuperTuxKart Downloads». SuperTuxKart. Arxivat de l'original el 22 d’agost 2012. [Consulta: 24 juliol 2012].
* ↑ «Antarctica engine». Arxivat de l'original el 2015-03-02. [Consulta: 2 abril 2016].
* ↑ «Entrada al Blog de la Publicació V1.0». [Consulta: 17 març 2023].

## Vegeu també

* Tux Racer, un altre videojoc de curses basat en Tux.

## Enllaços externs

* SuperTuxKart - Lloc web oficial
* Bloc de SuperTuxKart
* Fòrum oficial
* SuperTuxKart a The Linux Game Tome, segons la Wayback Machine
# Július Bielik

Július Bielik (8 de març de 1962) és un futbolista eslovac. Va disputar 18 partits amb la selecció de Txecoslovàquia.

## Estadístiques

Selecció de Txecoslovàquia :
| Anys | Partits | Gols |
| 1983 | 1 | 0 |
| 1984 | 0 | 0 |
| 1985 | 0 | 0 |
| 1986 | 0 | 0 |
| 1987 | 2 | 0 |
| 1988 | 6 | 0 |
| 1989 | 3 | 0 |
| 1990 | 6 | 0 |
| Total | 18 | 0 |

## Referències

* ↑ National Football Teams
# Draa

«Draa» té aquests significats:
* Riu Draa al Marroc
* Regió del Draa, regió històrica marroquina
# LaDonna Harris

LaDonna Harris, també coneguda com a Tobbie Tite (Temple, Oklahoma, c.1930) és una política comantxe. De pare d'origen anglès i mare comantxe, es casà amb Fred Harris, senador per Oklahoma. El 1970 va fundar Americans for Indian Opportunity una organització nacional multitribal per a afavorir el desenvolupament econòmic. El 1980 fou candidata a la vicepresidència dels EUA pel Citizen's Party. Des d'aleshores ha treballat per a desenvolupar l'agricultura i defensar el medi ambient.

## Enllaços externs

* (anglès) Ressenya biogràfica
# Eleccions legislatives italianes de 2018

Les eleccions generals italianes de 2018 es van celebrar el 4 de març de 2018 després que el Parlament italià fos dissolt pel president Sergio Mattarella el 28 de desembre de 2017. Els votants triaven als 630 membres de la Cambra dels Diputats i als 315 membres electius del Senat de la República per a la 18a legislatura de la República Italiana des de 1948. Les eleccions es van celebrar al mateix temps que les regionals de Llombardia i Laci.
Cap partit o coalició va obtenir la majoria absoluta en el Parlament, encara que la coalició de centredreta va obtenir una pluralitat d'escons com a coalició, i el Moviment 5 Estrelles (M5S) va obtenir una pluralitat d'escons com a partit individual.

## Referències

* ↑ «Election day il 4 marzo: si vota anche per Lazio e Lombardia» (en italià). Il Messaggero, 05-01-2018.
* ↑ «Italy election to result in hung parliament». Deutsche Welle, 05-03-2018.
# Stefano Passeri

Stefano Passeri (Brescia, 6 d'abril de 1966) és un pilot d'enduro italià de renom internacional. Protagonista d'una llarga carrera esportiva, va ser quatre vegades Campió d'Europa (dues de l'antic campionat de la FIM previ a la instauració del mundial i dues més del nou campionat EEC, instaurat per la UEM el 1992) i va formar part de l'equip italià que va guanyar tres Trofeus i un Trofeu Júnior als Sis Dies Internacionals d'Enduro (ISDE). També va guanyar onze campionats d'Itàlia d'enduro i nombroses proves de prestigi, entre elles el Rund um Zschopau i l'ErzbergRodeo.
Apassionat de l'enduro de ben jove, Passeri va començar a competir a només tretze anys, tot i que inicialment ho va haver de fer en motocròs pel fet de no tenir l'edat legal per a poder circular per carretera. Entre el 1980 i el 2002 va formar part dels equips oficials d'enduro d'Accossato, AIM, Aprilia, Gas Gas, Husqvarna, Kawasaki, KTM, Sherco i Yamaha. Des d'aleshores ha seguir competint força anys més com a pilot privat. El 2019, després de 40 anys de carrera, va formar part de l'equip italià de veterans (al costat de Giovanni Sala i Mario Rinaldi) que va guanyar el Vintage Trophy als ISDE de Portimão (Portugal).
Des del 2020, Stefano Passeri competeix en proves d'enduro ciclista per a bicicletes elèctriques (E-Bike) amb gran èxit: n'ha guanyat quatre campionats d'Itàlia, una Copa del món i un campionat del món.

## Palmarès
### Enduro

* 2 Campionats d'Europa d'enduro FIM 80cc 2T (1985-1986)
* 2 Campionats d'Europa d'enduro UEM 250cc 2T (2002-2003)
* 5 Victòries per equips als ISDE:
** 3 Victòries al Trofeu (1989, 1992, 1997)
** 1 Victòria al Trofeu Júnior (1986)
** 1 Victòria al Trofeu Vintage (2019)
* 11 Campionats d'Itàlia d'enduro (1986-2003)

### E-Bike

* 2 campionats FMI E-Bike Enduro Over 35 (2020-2021)
* 2 campionats FMI E-Bike Enduro Over 50 (2020-2021)
* 1 Copa del món FIM (2021)
* 1 Campionat del món E-EWS 100 Over 50 (2021)

## Referències

* ↑ «In Maglia Azzurra anche tre leggende dell'Enduro: Passeri, Rinaldi e Sala» (en italià). mxcircus.com, 19-09-2019. Arxivat de l'original el 2023-05-24. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «ISDE PALMARES SINCE 1913» (en anglès). fim-isde.com. FIM. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ La Guidara, Fiammetta. «Stefano Passeri: “L’Enduro è uno stile di vita”» (en italià). corrieredellosport.it, 23-02-2020. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «Personaggi - Stefano Passeri» (en italià). enduroaction.it, 31-10-2019. [Consulta: 22 maig 2023].
* 1 2 Agrati, Dario. «Stefano Passeri continua a volare: “Guardo al futuro, con un paio di sogni”» (en italià). corrieredellosport.it, 02-02-2022. [Consulta: 22 maig 2023].
# Llista de criminals de les màfies russes

Llista de criminals de les màfies russes, també conegudes com a Màfia Roja, Bratvá, Organizatsja o Màfies euroasiàtiques.
* Ievsei Agron
* Alenxandre Anguert
* Viktor Averin
* Marat Balagula
* Vladimir Barsukov
* Viktor Bout
* Akhat Braguin, Alik el Grec.
* Vitali Diómotxka
* Monya Elson
* Iuri Essin
* Leonid Fainberg, Lyosha o Tarzan.
* Toomas Helin
* Vitali Idrilov
* Viatxeslav Ivankov, Yaponchik.
* Guennadi Karkov, El Mongol.
* Zakhar Kalaixov, Shakro o Young Shakro.
* Djemal Kachidze
* Vladimir Kumarin
* Otari Kvantrixvili
* Ruslan Labazànov
* Valeri Ledovskikh
* Vladislav Leontyev
* Gennadios Petrov
* Mikhailov, Serguei
* Leonid Minin
* Aleksandr Minine
* Semion Moguilévitx
* Boris Naifeld
* Emil Puzyretsky
* Tariel Oniani, Taro.
* Vladimir Reznikov
* Grisha Roizes
* Aleksandr Solonik
* Nicolai Suleimanov
* Serguei Timoféiev
* Vladimir Tiourine
* Aslan Usoian, Dede Hasan.
* Ievgueni Vassin, Dhzem o Jam.
* Kakhaber Xuixanaixvili
* Laixa Xuixanaixvili
* Aleksei Xerstobitov
* Oleg Zapinakmine

## Bibliografia

* Varese, Federico. The Russian Mafia: Private Protection in a New Market Economy. Oxford University Press, 2001. ISBN 9780198297369.
* Riera, Alejandro. La Organizatsja. Mafia rusa, Mafia roja. (en castellà). Documentos Arcopress, 2008, p. 101-102, 134-138. ISBN 978-84-96632-35-6.
* Galeotti, Mark. The Vory: Russia's Super Mafia. Yale University Press, 2018. ISBN 9780300187625.
* López-Muñoz, Julián. La mafia rusa.Genésis, desarrollo y asentamiento en España. Editorial Midac, 2017. ISBN 9788491483113.
# Konstantín Gorbàtov

Konstantín Ivànovitx Gorbàtov, rus: Константи́н Ива́нович Горба́тов, (Stàvropol -óblast de Samara, Rússia-, 17 de maig del 1876 - Berlín, 24 de maig del 1945) fou un dels més importants pintors postimpressionistes russos de la primera meitat del segle XX i, possiblement també, el millor paisatgista de tots ells.

## Biografia

Des del 1896 fins al 1903 va viure a Riga, on va estudiar enginyeria civil abans de decidir dedicar-se a la pintura. El 1904 es va traslladar a Sant Petersburg i, posteriorment, va entrar al departament d'arquitectura de l'Acadèmia Imperial de les Arts abans de passar a la pintura (disciplina en la qual va tindre com a mestre Nikolay Nikanorovich Dubovskoy). Li va ésser concedida una beca per a continuar els seus estudis d'art a Roma i Capri, i, al seu retorn a Sant Petersburg, va començar a participar en les Exposicions Peredvíjniki. El 1922, després de la Revolució russa de 1917, va abandonar Rússia definitivament i es va instal·lar a l'illa de Capri (Itàlia), on va pintar, els que són potser, els seus paisatges més acolorits i bonics. El 1926 va canviar la seua residència a Berlín, on va viure la resta de la seua vida.
A la capital alemanya esdevingué membre del cercle artístic que van formar els emigrats russos, entre els quals es trobaven Leonid Pasternak, Vadim Falileyev i Ivan Myasoyedov. Gorbatov es va convertir aviat en un artista reconegut, viatjant per tot Europa durant la dècada del 1930, a més de visitar també Palestina, Síria i, de forma regular per temporades, Itàlia.
Amb l'arribada del nazisme, el seu art va ésser rebutjat i ràpidament es va empobrir. A causa del seu origen rus, se li va prohibir sortir d'Alemanya durant el decurs de la Segona Guerra Mundial i va morir el 24 de maig del 1945, poc després de la victòria aliada sobre Alemanya. La seua muller es va suïcidar dos mesos després. Abans de la seua mort, havia disposat llegar les seues obres a l'Acadèmia de Belles Arts de Leningrad, tot i que, al final, foren lliurades al Museu Regional de la Història i les Arts de Moscou, i exposades al Monestir de Nova Jerusalem des de llavors.

## Estil artístic

Fou eminentment un paisatgista (la major part de les seues pintures evoquen escenes de la seua Rússia natal), encara que molts dels seus paisatges inclouen figures. De gran bellesa són les seues marines italianes, gairebé totes de Capri i els seus voltants (tot i que hi ha obres seues amb vistes dels nombrosos països als quals va viatjar). Tota la seua obra està impregnada d'una gran força i de colors vibrants.

## Galeria

* Vista d'una ciutat antiga
* La ciutat ofegada (1933)
* La ciutat invisible de Kitezh (1913)
* Vista de la ciutat vella des del riu (1915)
* Plaça de la ciutat (1911)
* Nóvgorod

## Referències

* ↑ Trianarts (castellà)
* 1 2 3 4 Biografia i obres de Konstantin Gorbatov (rus)

## Enllaços externs

* Art-Catalog (rus)
* ArtInconnu Arxivat 2016-01-27 a Wayback Machine. (anglès)
* The Athenaeum (anglès)
* Artnet (anglès)
* YouTube
# Dramatic School

Dramatic School és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Robert B. Sinclair, estrenada el 1938.

## Argument

En aquesta pel·lícula, l'estudianta Louise (Luise Rainer) va a l'escola dramàtica de París mentre que treballa en una feina avorria en una fàbrica. Els seus companys comencen a sospitar que les seves històries d'una vida luxosa són les fantasies justes que ella teixeix per aguantar la seva vida monòtona.

## Repartiment

* Luise Rainer: Louise Mauban
* Paulette Goddard: Nana
* Alan Marshal: Marquès André D'Abbencourt
* Lana Turner: Mado
* Genevieve Tobin: Gina Bertier
* John Hubbard: Fleury
* Henry Stephenson: Pasquel Sr.
* Gale Sondergaard: Madame Thérése Charlot
* Melville Cooper: Boulin
* Erik Rhodes: Georges Mounier
* Virginia Grey: Simone
* Ann Rutherford: Yvonne
* Hans Conried: Ramy
* Rand Brooks: Pasquel Jr.
* Jean Chatburn: Mimi
* Marie Blake: Annette
* Margaret Dumont: La professora de pantomima
* Frank Puglia: Alphonse
I, entre els actors que no surten als crèdits :
* Pedro de Cordoba: LeMaistre, a Jeanne d'Arc
* Ona Munson: Una estudiant

## Galeria

* Luise Rainer
* Paulette Goddard
* Lana Turner
* Gale Sondergaard

## Referències

* ↑ «Dramatic School». The New York Times.

## Enllaços externs

* Lana Turner i les seves pel·lícules Arxivat 2011-03-06 a Wayback Machine.
# L'última frontera

L'última frontera és una pel·lícula espanyola del 1992 dirigida per Manuel Cussó-Ferrer, on aprofita els darrers moments de la vida de Walter Benjamin per fer una reflexió sobre els refugiats. Fou rodada a Portbou. Fou subvencionada pel Ministeri de Cultura d'Espanya i tenia un pressupost de 90 milions de pessetes. Fou estrenada a París al juny de 1992 amb motiu del 1001 aniversari del naixement de Walter Benjamin. Ha estat doblada al català.

## Sinopsi

Un petit grup de persones que fugen del nazisme, entre les que s'hi troba el filòsof alemany d'origen jueu Walter Benjamin, la guia Lisa Fittko, i una mare amb un nen, segueixen una ruta forestal a través dels Pirineus Orientals els ha de permetre travessar la frontera franco-espanyola des de Banyuls de la Marenda (Catalunya del Nord) fins a Portbou. La seva intenció és anar a Barcelona per agafar un vaixell fins a Portugal i d'allí un altre cap a Amèrica. Tot i que ho aconsegueixen, Benjamin era assetjat per la Gestapo i va acabar suïcidant-se el 26 de setembre de 1940 davant el temor de ser repatriat.

## Repartiment

* Antonio Chamorro
* Quim Lecina... Walter Benjamin
* Blanca Martínez
* Francesca Neri... Asja Lācis
* Bozena Lasota ... el guia
* Klaus J. Gerke ... el narrador
* Rosa Raich ... Mme. Gurland
* Marcel Muntaner ... Samuel

## Guardons

Als XI Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya hi foren guardonats pel seu treball a la pel·lícula el músic Manuel Camp i al director de fotografia Llorenç Soler.

## Referències

* ↑ L'exposició sobre 'La última Frontera' de Cussó-Ferrer obre els actes sobre els refugiats, emporda.info, 16 de s2tembre de 2016
* ↑ Los últimos días de Walter Benjamin, llevados al cine, El Paísm 7 de maig de 1991
* ↑ L'última frontera, esadir.cat
* ↑ L'última frontera, Diccionari del Cinema a Catalunya
* ↑ "La febre d'or" gana cinco de los premios de la Generalitat, La Vanguardia, 23 de febrer de 1993
# Eleccions legislatives italianes de 2008

Les eleccions legislatives italianes de 2008 se celebraren el 13 i 14 d'abril de 2008 a Itàlia. El nou sistema electoral va permetre que la disputa se centrés en les coalicions, Poble de la Llibertat i la Sinistra-l'Arcobaleno.

## Resultats
### Cambra dels Diputats

Els resultats, incloses totes les regions (61.062 col·legis electorals) i exclosos emigrants, foren:
| Partit | Vots | Percentatge | Escons |
| Poble de la Llibertat | 13.628.865 | 37,39% | 272 |
| Lliga Nord | 3.024.522 | 8,3% | 60 |
| Moviment per l'Autonomia | 410.487 | 1,13% | 8 |
| Coalició S. Berlusconi | 17.063.874 | 46,81% | 340 |
| Partit Democràtic | 12.092.998 | 33,17% | 211 |
| Itàlia dels Valors | 1.593.675 | 4,37% | 28 |
| Coalició W. Veltroni | 13.686.673 | 37,54% | 239 |
| Unió dels Demòcrates Cristians i de Centre | 2.050.319 | 5,62% | 36 |
| La Sinistra-l'Arcobaleno | 1.124.418 | 3,08% | - |
| La Destra – Fiamma Tricolore | 885.229 | 2,43% | - |
| Partit Socialista | 355.581 | 0,98% | - |
| Südtiroler Volkspartei | 147.666 | 0,41% | 2 |
| Autonomia Llibertat Democràcia | 29.311 | 0,08% | 1 |
| Altres | 1.138.545 | 3,11% | - |
| Total | 36.527.231 | 100% | 618 |

### Senat de la República

Els resultats foren:
| Partit | Vots | Percentatge | Escons |
| Poble de la Llibertat | 12.510.306 | 38,17% | 141 |
| Lliga Nord | 2.642.167 | 8,06% | 25 |
| Moviment per l'Autonomia | 355.076 | 1,08% | 2 |
| Coalició Silvio Berlusconi | 15.507.549 | 47.32% | 168 |
| Partit Democràtic | 11.042.325 | 33,7% | 116 |
| Itàlia dels Valors | 1.414.118 | 4,32% | 14 |
| Coalició Walter Veltroni | 12.456.443 | 38,01% | 130 |
| Unió dels Demòcrates Cristians i de Centre | 1.866.294 | 5,69% | 3 |
| La Sinistra-l'Arcobaleno | 1.053.154 | 3,21% | - |
| La Destra – Fiamma Tricolore | 687.211 | 2,1% | - |
| Partit Socialista | 284.428 | 0,87% | - |
| Altres (inclou partits del Tirol del Sud i Vall d'Aosta) | 916.148 | 2,78% | 5 |
| Total | 32.771.227 | 100% | 306 |

## Referències

* ↑ Corriere della Sera: Italia - Camera dei Deputati 2008-08-15
* ↑ Corriere della Sera: Italia - Senato 2008-08-15
# Stefano Rodotà

Stefano Rodotà (Cosenza, 30 de maig de 1933 - Roma, 23 de juny de 2017) fou un jurista i polític italià. Durant les dècades dels setanta i vuitanta va ser diputat pel Partito Comunista Italiano i pel Partito Democratico della Sinistra, el qual va presidir a la seva fundació. Rodotà ha dut a terme una intensa activitat política a escala europea, on destaca la participació en la redacció de la Carta dels drets fonamentals de la Unió Europea. Així mateix, ha estat eurodiputat, membre de l'Assemblea parlamentària del Consell d'Europa i del Grup Europeu per l'Ètica de les Ciències i les Noves Tecnologies. Com a professor de Dret ha ensenyat en diverses universitats d'arreu del món, entre elles Oxford, Stanford, la Sorbona i La Sapienza. Rodotà dirigeix la revista Rivista critica del diritto privato i és col·laborador de diaris com L'Unità i La Reppublica. Entre els seus últims títols publicats consten Ideologie e tecniche della riforma del diritto civile (Editoriale Scientifica, 2007) i Perché laico (Laterza, 2009).

## Referències

* ↑ «Stefano Rodotà». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Enreixat

Els enreixats són estímuls habitualment usats en percepció visual. Es caracteritzen per variar en alguna variable de manera periòdica al llarg d'una dimensió, essent l'enreixat més comú el que varia la seva lluminositat seguint una funció sinusoidal. Els enreixats són teòricament interessants per a les ciències de la visió perquè són estímuls fàcils de produir (un enreixat sinusoidal posseeix fase, amplitud i freqüència) i són discrets en l'espai de Fourier. Poden produir percepció del moviment canviant la seva fase amb el temps.

## Vegeu també

* Lluminositat
* Contrast

## Referències

* ↑ «Estímulos de enrejado». Arxivat de l'original el 2016-10-06. [Consulta: 5 octubre 2016].
* ↑ Pere Carreras, Elena Añanos. Pràctiques de percepció visual. Universitat Autònoma de Barcelona, 1998, p.39.
* ↑ El estímulo