OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Codonorchis lessonii

Codonorchis lessonii, és una espècie d'orquídia pertenyant a la subfamília orquidòidies, endèmica del sud de Xile i de l'Argentina, localment coneguda com a palomita.
És una petita planta bianual geòfita. Presenta una única tija floral esbelta i acaula, de fins a 40 cm d'alçada, amb només 2 o 4 fulles basals. A principis d'estiu produeix una única flor blanca d'uns tres cm de diàmetre a l'extrem de la tija. Està formada per tres sèpals i tres pètals blancs amb taques de color porpra. El pètal inferior és trilobat i presenta en la seva part central, dues fileres d'apèndixs rugosos de tons groguencs. El fruit és una càsula oblonga amb nombroses llavors a l'interior.
Habita el sotabosc o clarianes de boscos andinopatagons de Nothofagus pumilio, des de Neuquén fins a la Terra del Foc; també present a les illes Malvines. Tolera el fred i es pot trobar fins als 1900 msnm.

## Referències

* ↑ «Codonorchis lessonii». The Plant List.
* 1 2 3 Bisheimer, María Victoria. Flores de la Patagonia argentina : flores nativas y exóticas presentes en los ambientes cordilleranos y precordilleranos de la Patagonia argentina. 1a, 2012.
* ↑ «Codonorchis lessonii Lindl. 1840». Internet Orchid Species Photo Encyclopedia.
# El artista y la modelo

El artista y la modelo és una pel·lícula de caràcter intimista espanyola de 2012 rodada en blanc i negre i en francès, dirigida per Fernando Trueba i coescrita per Jean-Claude Carrière, inspirada en la vida d'Arístides Maillol.
Al setembre de 2012 és presentada en la Secció Oficial del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 2012, i ha estat, a més, una de les tres preseleccionades per als Premis Oscar en la categoria de Millor pel·lícula de parla no anglesa.

## Argument

Estiu de 1943, en un lloc de la França ocupada, no lluny de la frontera franco-espanyola, viu un vell i famós escultor, cansat de la vida i de la bogeria dels homes. No obstant això, amb l'arribada d'una jove catalana que s'ha escapolit d'un camp de refugiats i que li servirà de musa, reneix en ell el desig de tornar a treballar i esculpir la seva última obra. En el taller de la muntanya, mentre treballen, model i artista parlen amb senzillesa de tot el que els envolta.

## Repartiment

* Jean Rochefort...Marc Cros
* Aida Folch... Mercè
* Claudia Cardinale... Léa
* Götz Otto... Werner
* Chus Lampreave... María
* Christian Sinniger... Émile
* Martin Gamet... Pierre
* Mateo Deluz... Henri

## Palmarès cinematogràfic
### Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 2012

| Categoria | Persona | Resultat |
| Conquilla de Plata al millor director | Fernando Trueba | Guanyador |

### XXVII Premis Goya

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor pel·lícula | Millor pel·lícula | Nominada |
| Millor director | Fernando Trueba | Nominat |
| Millor actriu protagonista | Aida Folch | Nominada |
| Millor actor protagonista | Jean Rochefort | Nominat |
| Millor actriu de repartiment | Chus Lampreave | Nominada |
| Millor guió original | Fernando Trueba Jean-Claude Carrière | Nominats |
| Millor fotografia | Daniel Vilar | Nominat |
| Millor muntatge | Marta Velasco | Nominada |
| Millor direcció artística | Pilar Revuelta | Nominada |
| Millor direcció de producció | Angélica Huete | Nominada |
| Millor disseny de vestuari | Lala Huete | Nominada |
| Millor maquillatge i perruqueria | Noè Montes Sylvie Imbert | Nominats |
| Millor so | Eduardo García Castro Nacho Royo-Villanova Pierre Gamet | Nominats |

### XXII Premis Turia

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor Pel·lícula Espanyola | Fernando Trueba | Guanyador |
| Millor Actriu | Aida Folch | Guanyadora |

## Referències

* ↑ La escultura de Trueba, La Vanguardia, 21 de setembre de 2012
* ↑ «« l'Artiste et son modèle », pour l'amour de Maillol et Picasso». L'Obs culture, 13-03-2013. [Consulta: 7 febrer 2016].
* ↑ El artista y la modelo a Fotogramas
* ↑ Fernando Trueba gana la Concha de Plata por 'El artista y la modelo', La Vanguardia, 29 de setembre de 2012
* ↑ Los Goya: Favoritas El artista y la modelo, El Mundo
* ↑ El artista y la modelo, al web dels Premis Goya
* ↑ Jordi Évole, la PAH, Jorge Vestringe, Trueba y Paco León, Premios Turia 2013, La Vanguardia, 27 de juny de 2013

## Enllaços externs

* 'El artista y la modelo', la obra más personal de Trueba Arxivat 2020-06-10 a Wayback Machine., teinteresa.es
# Alex Kapranos

Alexander Paul Kapranos Huntley, més conegut com a Alex Kapranos, (20 de març de 1972, Almondsbury, Gloucestershire), és un músic resident a la Gran Bretanya, que és vocalista i guitarrista de la formació de Glasgow Franz Ferdinand.
Kapranos és fill de pare grec i mare britànica. Arriba a la música després de passar per diversos treballs -soldador, cuiner, conductor de furgonetes i professor d'anglès per a refugiats- i no menys bandes: Urusei Yatsura, Amphetameanies, Karelia...
Al setembre de 2005 va començar "sound bites", Una Columna Setmanal al diari anglès The Guardian, on detalla les seves aventures culinàries, Viatjant pel Món En una Gira Mundial. Al maig de 2006 Alex anuncià que Pròximament publicarà "llibre a les Nacions Unides" on reunirà totes les Columnes que va escriure, actualment ha iniciat el llibre "sound bites".."

## Alex Kapranos amb Franz Ferdinand

Franz Ferdinand ha guanyat diversos premis, entre ells el de millor grup revelació en els MTV Vídeo Music Awards i el Mercury Prize, que s'atorga a la millor gravació d'un grup o solista britànic o irlandés l'any 2004.
El grup escocès pren el seu nom en veure un documental a la televisió de la I Guerra Mundial amb referència a l'arxiduc austrohongarès Franz Ferdinand (Francesc Ferran en català) l'assassinat del qual va ser el desencadenant d'aquesta guerra.

## Referències

* ↑ «Franz Ferdinand MP3 Downloads - Franz Ferdinand Music Downloads - Franz Ferdinand Music Videos». Mp3.com. Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 22 agost 2007].
* ↑ allmusic (((Franz Ferdinand > Overview)))
* ↑ «Sound of 2004: Franz Ferdinand».
* ↑ «Alex Kapranos: "El destino nos ha unido"» (en castellà). El Periódico, 21-06-2015. [Consulta: 31 maig 2016].
* ↑ «Radio 4 Programmes - FM Schedule, Saturday 5 November 2011». BBC, 31-10-2011. Arxivat de l'original el 2009-01-06. [Consulta: 5 novembre 2011].
# Àngels i dimonis 2

Àngels i dimonis 2 (títol original: The Prophecy 2) és una pel·lícula de terror estatunidenca dirigida per Greg Spence i estrenada directament en vídeo l'any 1998. És el segon d'una sèrie de cinc films qui tenen per a tema una guerra entra els àngels. Ha estat doblada al català.

## Argument

Gabriel torna a la Terra per impedir el naixement d'un nen, fruit dels amors d'un àngel i d'una humana, que ha estat profetitzat per Thomas Dagget i que ha de posar fi a la guerra entre els àngels. Valerie Rosales coneix l'àngel Danyael atropellant-lo amb el seu cotxe i cau sota el seu encant. Queda embarassada poc temps després. Danyael i Valerie han de defensar el naixement del nen contra Gabriel i els seus àngels renegats.

## Repartiment

* Christopher Walken: Gabriel
* Jennifer Beals: Valerie Rosales
* Russell Wong: Danyael
* Brittany Murphy: Izzy
* Eric Roberts: Michel
* Glenn Danzig: Samayel
* Steve Hytner: Joseph
* Bruce Abbott: Thomas Dagget

## Acollida

El film ha estrenada directament en vídeo. Recull un 33 % de crítiques favorables, amb una nota mitjana de 4,7/10 sobre la base de 6 crítiques recollides, en el lloc Rotten Tomatoes.

## Saga The Prophecy

* The Prophecy (1995)
* The Prophecy 2 (1998)
* The Prophecy 3: The Ascent (2000)
* The Prophecy: Uprising (2005)
* The Prophecy: Forsak (2005)

## Referències

* ↑ «Àngels i dimonis 2». esadir.cat.
* ↑ «The Prophecy 2». Allociné.
* ↑ The Prophecy II a Rotten Tomatoes
# Cologno Monzese

Cologno Monzese és un municipi italià, situat a la regió de la Llombardia i a la ciutat metropolitana de Milà. L'any 2005 tenia 47.753 habitants.
# À Valparaíso

À Valparaíso és una pel·lícula de curtmetratge documental franco-xilena dirigida per Joris Ivens amb guió de Chris Marker, estrenada el 1965. Té una durada de 27 minuts.

## Argument

Pel·lícula documental sobre la ciutat de Valparaíso, la seva geografia, la seva història, el seu desenvolupament urbà.

## Repartiment

* Roger Pigaut : narrador

## Referències

* ↑ «À Valparaiso». http://www.unifrance.org/. [Consulta: 10 novembre 2014].
* ↑ «À Valparaiso» (en francès). http://www.film-documentaire.fr/. [Consulta: 10 novembre 2014].

## Enllaços externs

* À Valparaíso a YouTube
# El asesino está entre los trece

El asesino está entre los trece és una pel·lícula espanyola de thriller, terror d'influència giallo i ficció criminal del 1973 dirigida per Javier Aguirre Fernández, coautor del guió amb Alberto S. Insúa influït per la novel·la "Ten little niggers" d'Agatha Christie. Fou una de les primeres actuacions destacades de Carmen Maura.

## Sinopsi

S'han complit dos anys de la mort d'un advocat ric i conegut. La seva vídua, Lisa Mandel, celebra una reunió en una casa de camp, amb ajuda del seu majordom Henry, convidant als tretze millors amics del seu difunt marit, amb la intenció de descobrir qui d'ells és l'assassí. A mesura que passin els dies s'esclariran els possibles mòbils que podia tenir cadascun dels convidats, i poc a poc aniran morint d'un en un.

## Repartiment

* Patty Shepard ... Lisa Mandel
* Simón Andreu... Harry Stephen
* José María Prada ... Martin
* Trini Alonso ... Bertha
* Dyanik Zurakowska ... Srta. Hoven
* Jack Taylor ... Harlan
* Paloma Cela ... Mujer de Jorge
* May Heatherly ... Sylvia Martin
* Doris Coll ... Cecilia Parolli
* Carmen Maura ... Laura, dona de Guillermo
* Eusebio Poncela... Francis
* Alberto Fernández ... Jorge
* Eduardo Calvo ... Guillermo
* Paul Naschy... Ernest
* Ramiro Oliveros... Henry

## Premis

Als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1973 Eduardo Calvo va guanyar el premi al millor actor secundari.

## Referències

* ↑ El asesino está entre los trece a lamansiondelterror.net
* ↑ El asesino está entre los trece, reinventando a Agatha Christie con pinceladas de terror bizarro per Julia María Labrador Ben. A: El género eterno: estudios sobre novela y cine negro / Javier Sánchez Zapatero (ed. lit.), Alex Martín Escribà (ed. lit.), 2015, ISBN 978-84-8408-803-5, págs. 437-444
* ↑ El asesino está entre los trece, abc.es
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 245-248
# Alexandre Bulart i Rialp

Alexandre Bulart i Rialp (Barcelona, 7 d'agost de 1889 — Barcelona, 26 d'agost de 1949) fou un advocat i escriptor.

## Biografia

Va néixer al carrer dels Tallers de Barcelona, fill d'Alexandre Bulart i Calvet, natural de Barcelona, i de Rosa Rialp i Navinès, natural de Ripollet.
S'especialitzà en temes mercantils, i fou elegit membre de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació el 1929. Fou secretari de la mantenidoria catalana del Felibritge els anys trenta i promogué les relacions catalanooccitanes.
Col·laborà a La Tralla, participà diverses vegades als Jocs Florals de Barcelona, dels quals en fou secretari el 1931, i publicà diverses novel·les i llibres d'assaig.
Es va casar en primeres núpcies amb Angelina Damians i Sabadell (*-1944), poeta i traductora, filla del regidor de l'Ajuntament de Barcelona Lluís Damians i Tarí, i posteriorment, en segones núpcies, amb Mercè Calvó i Renter (1903-1995).

## Obres

* El relliscall (1922), novel·la
* De les meves tresqueres (1928), llibre de viatges
* Contra l'amor res no hi val (1931), comèdia en un acte
* Sinopsi mistralenca (1932), estudi
Obres presentades als Jocs Florals de Barcelona
* El relliscall (1928)
* La darrera tarambanada d'en Litus (1929)
* Vespertina. Fantasia (1930)
* L'omnipotència divina o Demostració de la grandesa de Déu (1930)
* La incògnita d'un prodigi (1930), 1r accèssit Copa Artística
* En Teri. Estampa de la Barcelona vuitcentista' (1930 i 1934)
* Cúmulus (1930, 1932, 1933 i 1934)
* Bola de neu (1932 i 1933)
* Sol ponent (1932)
* Entre la mort i la vida (1932)
* En el brancal de la vida (1932, 1933 i 1934)
* En la mansió del dolor. Capítol d'una novel·la (1933 i 1934)
* Claror de posta (1933 i 1934)

## Referències

* 1 2 Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1889, número de registre 4295.
* ↑ «Necrològica». La Vanguardia, 06-09-1949, pàg. 12.
* ↑ «Alexandre Bulart i Rialp». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Esquela de defunció d'Angelina Damians i Sabadell». La Vanguardia, 28-01-1944, pàg. 10 [Consulta: 15 març 2023].
* ↑ Va traduir els sonets de William Shakespeare, publicats el 1944 per Montaner i Simón.
* ↑ «Necrológicas - Doña Angelina Damians Sabadell, de Bulart». La Vanguardia, 09-01-1944, pàg. 14.
* ↑ «Necrològica de Mercè Calvó i Renter». La Vanguardia, 02-12-1995, pàg. 30.
* ↑ Portada del llibre "De les meves tresqueres"
* ↑ Crítica sobre "De les meves tresqueres" a "La Vanguardia" de 7 de setembre de 1928
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques

## Enllaços externs

* Entrevista a Alexandre Bulart i Rialp sobre el problema de l'ensenyament, al setmanari Mirador. Any III. Núm. 143- Barcelona, dijous, 29 d'octubre de 1931 PDF
# Àngels damunt Broadway

Àngels damunt Broadway (en anglès: Angels Over Broadway) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Ben Hecht i Lee Garmes, estrenada el 1940 i doblada al català.

## Argument

Un estafador cornut a punt de suïcidar-se és ajudat per un dramaturg alcohòlic.

## Repartiment

* Douglas Fairbanks Jr.: Bill O'Brien
* Rita Hayworth: Nina Barone
* Thomas Mitchell: Gene Gibbons
* John Qualen: Charles Engle
* George Watts: Joseph Hopper
* Ralph Theodore: Dutch Enright
* Eddie Foster: Louie Artino
* Jack Roper: Eddie Burns
* Constance Worth: Sylvia Marbe

## Nominacions

* Oscar al millor guió original 1941 per Ben Hecht

## Rebuda

* "Un estrany drama dels fons de Broadway de nit, marcat per la brillant interpretació d'un brillant guió, Angels damunt Broadway és de lluny fora de cap categoria de les que ha definit Hollywood. [...] Thomas Mitchell fa una actuació enorme, un retrat inoblidable de calibre de Premi d'Acadèmia. Douglas Fairbanks, Jr. ofereix probablement el retrat més fi de la seva carrera, mentre John Qualen està molt bé com el possible suïcida. Rita Hayworth és excepcional en el paper més exigent que mai hagi intentat [...]. És un treball distintiu, digne d'una gran audiència.

## Referències

* ↑ esadir
* ↑ Gene Ringgold: The Films of Rita Hayworth. Secaucus, NJ: Citadel Press, 1974, S. 115
# Max van Egmond

Max van Egmond (Semarang, Indonèsia, 1 de febrer de 1936) és un baix-baríton neerlandès que ha destacat en el camp del lied i, en especial, en la interpretació de les obres vocals de Bach. Fou un dels pioners en la interpretació de música barroca amb criteris històrics.
Estudià al Conservatori d'Amsterdam i guanyà diversos premis en concursos internacionals prestigiosos com els de Hertogenbosch, Brussel·les (1959) i Múnic (1964). Començà la seva carrera com a solista l'any 1954 a la Passió segons Sant Mateu de Bach a Naarden i, posteriorment, com a cantant de concerts i recitals per tot Europa i Amèrica del Nord i del Sud; destacà, també, en interpretacions operístiques, principalment a Holanda. La seva afinitat amb la música barroca, en particular la de Bach, i el domini d'una tècnica vocal esplèndida es reflecteix en els seus enregistraments, sobretot les passions i cantates de Bach – la integral sota la direcció de Nikolaus Harnoncourt i Gustav Leonhardt, publicada per Teldec entre 1971 i 1989 – i les grans obres de Monteverdi, Lully i Handel. La seva veu càlida, el timbre suau i una dicció excel·lent han lluït en les interpretacions dels conjunts de cançons de Schumann i Fauré i, molt en especial, en els grans cicles de Schubert. Dedicà part del seu temps i activitat a la docència, fou professor de cant al Conservatori d'Amsterdam, des de l'any 1972 fins a la seva jubilació el 1995; impartí, també, classes als EUA, en concret a l'Institut de música barroca d'Oberlin (Ohio), i ha donat classes magistrals a ciutats d'arreu. La seva llarga i exitosa carrera professional ha estat recompensada amb nombrosos premis i guardons, entre els quals destaca el “Premi de la Reina Beatriu dels Països Baixos”.

## Referències

* ↑ Elizabeth Forbes. "Egmond, Max van." Grove Music Online. Oxford Music Online. Oxford University Press
* ↑ Bach Cantatas Website
# DeLisle Stewart

DeLisle Stewart (16 març de 1870 – 2 febrer de 1941) va ser un astrònom estatunidenc.
El 1896 es va convertir en membre del Harvard College Observatory, i des de 1898 fins a 1901 va treballar a l'estació d'Arequipa, Perú, on va prendre les plaques fotogràfiques que William Henry Pickering va fer servir per descobrir Febe, un satèl·lit natural de Saturn. Va descobrir moltes noves nebuloses.
Més tard va treballar a l'Observatori de Cincinnati fins 1910, i més tard va fundar la Societat Astronòmica de Cincinnati.

## Asteriodes descoberts

Stewart va descobrir un únic asteroide: (475) Ocllo el 14 d'agost de 1901.

## Enllaços externs

* Breu biografia i fotos (anglès)
* Breu obituari (anglès)
# Colognola ai Colli

Colognola ai Colli és un comune (municipi) de la província de Verona, a la regió italiana del Vèneto, situat a uns 90 quilòmetres a l'oest de Venècia i a uns 15 quilòmetres a l'est de Verona.
A 1 de gener de 2020 la seva població era de 8.736 habitants.
Colognola ai Colli limita amb els següents municipis: Belfiore, Caldiero, Cazzano di Tramigna, Illasi, Lavagno i Soave.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 14 agost 2020].
# Àrea Residencial Estratègica

Una Àrea Residencial Estratègica (ARE): és un sector urbanitzable existent en diversos municipis de Catalunya, en zones ben comunicades, dotats dels serveis necessaris, amb una qualitat urbanística garantida i on la meitat, com a mínim, dels seus habitatges seran de protecció. El fet que la seva concreció es faci mitjançant la redacció de plans directors urbanístics d'abast supramunicipal permet també ordenar els creixements urbans d'acord amb el planejament territorial, tot garantint la coherència amb les previsions en matèria d'habitatge i assegurant la participació dels ajuntaments.

## Referències

* ↑ Institut Català del Sòl. Generalitat de Catalunya. . Institut Català del Sòl. Generalitat de Catalunya, 2012 [Consulta: 24 novembre 2012].
# El asesino de Pedralbes

El asesino de Pedralbes és una pel·lícula documental espanyola coescrita i dirigida per Gonzalo Herralde seguint el deixant de Raza, el espíritu de Franco, on es fa la dramatització de la biografia de José Luis Cerveto, conegut com "l'assassí de Pedralbes" amb les declaracions del propi Cerveto i d'altres persones. Fou rodada en cinc setmanes, en bona part a la presó d'Osca, on Cerveto complia condemna. Fou estrenada al cinema a Barcelona el 14 de setembre de 1978, i a Madrid el 6 d'abril de 1979. Ha estat doblada al català.

## Sinopsi

El 4 de maig de 1974 fou assassinat a punyalades un matrimoni de l'alta burgesia barcelonina al dormitori de la seva torre al barri de Pedralbes (Barcelona). La violència dels fets i la sang freda amb que fou comès va sembrar el pànic i el desconcert a la ciutat. L'endemà fou interrogat el guarda de la torre, José Luis Cerveto, un antic xofer del matrimoni condemnat per pederàstia, i poc després era detingut i incomunicat en una cel·la. Aleshores va comunicar que volia confessar i va relatar amb minuciositat la preparació i la comissió del crim, així com el seu desig que el condemnessin a mort.

## Premis

Fou guardonada amb el Premi Perla del Cantàbric a la millor pel·lícula de parla hispana al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1978.

## Referències

* ↑ El asesino de Pedralbes a Diccionari del Cinema a Catalunya
* ↑ El asesino de Pedralbes a esadir.cat
* ↑ El asesino de Pedralbes a Fotogramas
* ↑ Un excelente filme, fuera de concurso, de Jaime de Armiñán, La Vanguardia, 21 de setembre de 1978

## Enllaços externs

* Presentació per al programa "Días de cine" a YouTube
# Àfrica Fanlo

Àfrica Fanlo és una il·lustradora catalana. Llicenciada en Belles Arts per la Universitat de Barcelona amb especialització en pintura i gravat. Trasllada les seves inquietuds creatives al món editorial iniciant un llarg recorregut com a il·lustradora de llibres infantils amb més de trenta títols publicats.
Col·laboradora a Cavall Fort i Tretzevents, ha publicat àlbums il·lustrats per a La Galera, Cruïlla, Edebé, Barcanova, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, Alba Editorial, Intermón Oxfam, Fragmenta Editorial, entre d'altres, i llibres a l'estranger amb Oskar Éditeur i International Baccalaureate. El 2004 va ser guardonada amb el Premi Junceda, atorgat per l'APIC, pel llibre Els colors del metall, publicat per l'Auditori de Barcelona. Professora a l'Escola BAU i Massana, ha participat en diversos workshops com el Big Draw 2012 promogut pel Museu Picasso de Barcelona, Difumina 2012 o la Festa del Grafisme a Portbou 2009-2010.
Les seves il·lustracions han aparegut en diversos programes de Televisió de Catalunya, com Una mà de contes i El Club Super 3, a la pel·lícula La mosquitera (2010) d'Agustí Vila, a l'app Dr. Wonders del grup editorial Océano (Mèxic) i als dissenys de les joguines creades per Londji. Actualment treballa altres disciplines com el vídeo, l'animació, la dansa i la música, com a directora d'art i realitzadora d'una productora audiovisual.

## Referències

* ↑ «Tria33 -». Canal 33, 23-03-2016.
* ↑ «Àfrica Fanlo». web. Kosmopolis 2015 (CCCB via OTRS). [Consulta: 5 novembre 2015].
# Mestre del Poble de l'URSS

Mestre del Poble de l'URSS (en rus: Народный учитель СССР; transliterat: Narodni Utxitel SSSR) és una condecoració soviètica concedida des del 30 de desembre de 1977. Després de la dissolució de la Unió Soviètica va ser modificada a Mestre Nacional de la Federació de Rússia.
La insígnia penja a la dreta del pit, i s'instal·la per damunt de la resta de títols i ordes, al costat de la insígnia d'Heroi de la Unió Soviètica.
Era concedida als professors de l'escola superior soviètica i d'escoles de formació professional i als empleats de les institucions educatives pels seus èxits destacats en l'educació i, especialment, en l'educació comunista dels infants i joves. La concessió d'aquest títol es feia sobre la proposta del Ministeri d'Educació de l'URSS i del Comitè Estatal per a l'Educació de l'URSS.
Juntament a la insígnia es concedia un diploma del Presídium del Soviet Suprem de l'URSS.
Només l'Oficina del Soviet Suprem de l'URSS podia privar o retirar aquest títol. Amb la privació del títol, hom no podia optar a la Presidència del Tribunal Suprem de l'URSS, del Ministeri d'Educació o del Comitè Estatal d'Ensenyament Tècnic i Professional.

## Disseny

De forma rodona, amb un diàmetre de 30mm. A la part central de l'anvers apareix un llibre obert i una torxa, i al voltant, hi apareix la inscripció "Народный учитель СССР" ("Mestre Nacional de l'URSS"), amb la falç i el martell i dues branques de llorer a la part superior.
Al revers apareix la inscripció "Народный учитель СССР — гордость советского общества" ("Mestre Nacional de l'URSS – L'Orgull de la societat soviètica").
Tots els caràcters i les imatges són convexos.
Penja d'un galó rectangular de seda vermell, de 18 mm per 21mm. Queda subjectada mitjançant una agulla.

## Vegeu també

* Arquitecte del Poble de l'URSS
* Artista del Poble de l'URSS (arts escèniques)
* Artista del Poble de l'URSS (arts plàstiques)
* Metge del Poble de l'URSS
# Súdovce

Súdovce és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1244.