OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lycogrammoides schmidti

Lycogrammoides schmidti és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 42 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i demersal que viu entre 30-1.440 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar d'Okhotsk.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Soldatov V. K. & Lindberg G. U., 1929. On a new genus and species of the family Zoarcidae (Pisces) from the Okhotsk Sea. Ezh. Zool. Muz. Akad. Nauk SSSR 1929. 39-42.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Soldatov, V. K. & Lindberg, G. U., 1929. On a new genus and species of the family Zoarcidae (Pisces) from the Okhotsk Sea. Ezhegodnik. Zoologicheskogo Muzeya Imperatorskogo Akademii Nauk = Ezhegodik (Zoologicheskii muzei (Akademiia nauk SSSR)) 1929: 39-42.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Orlov, A.M. i A.M. Tokranov, 2005. Specific features of distribution and some features of biology of eelpouts Bothrocarichthys microcephalus, Lycogrammoides nigrocaudatus, and Lycogrammoides schmidti (Zoarcidae) in Pacific waters off the northern Kuril Islands. J. Ichthyol. 45(8): 588-593.
* ↑ Fedorov, V.V., I.A. Chereshnev, M.V. Nazarkin, A.V. Shestakov i V.V. Volobuev, 2003. Catalog of marine and freswater fishes of the northern part of the Sea of Okhotsk. Vladivostok: Dalnauka, 2003. 204 p.
* ↑ Balanov, A.A. i E.N. Il'inskii, 1992. Species composition and biomass of mesopelagic fishes in the sea of Okhotsk and the Bering sea. J. Ichthyol. 32(4):85-93.
* ↑ Beamish, R.J., K.D. Leask, O.A. Ivanov, A.A. Balanov, A.M. Orlov i B. Sinclair, 1999. The ecology, distribution, and abundance of midwater fishes of the Subarctic Pacific gyres. Prog. Oceanog. 43:399-442.

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ma Quan

Ma Quan (en xinès tradicional: 馬荃; en xinès simplificat: 马荃; en pinyin: Mǎ Quán) xinesa, fou una pintora i artesana de segells per a tinta que va viure sota la dinastia Qing (regnats de Kangxi i Qianlong) filla de Ma Yuanyu. Va aprendre a pintar amb el seu pare i el seu germà quan era una nena. Les flors van ser un tema de les seves obres que solien ser de petit format. Pintava amb pinzellades lliures, amb bells colors i elegants. Va gaudir de popularitat al sud de la Xina juntament amb Yun Bing.

## Bibliografia

* Women's Studies Encyclopedia. Helen Tierney. Volume 3. Pàg. 243

## Enllaços externs

* http://www.dpm.org.cn/English/E/e9/15-01.htm Arxivat 2005-03-18 a Wayback Machine.
# Macrozamia moorei

Macrozamia moorei és una espècie de gimnosperma de la divisió Cycadophyta, família Zamiaceae. Creix a les selves de la costa australiana de la regió de Queensland (Austràlia), d'on n'és originària. És una planta robusta de regions subtropicals que tolera molt bé la sequera i les gelades importants. És cultivada per vivers especials com a planta ornamental.
És l'espècie més alta del gènere Macrozamia, podent desenvolupar un tronc imponent i arribant a mesurar 7 metres d'alçada amb un diàmetre de tronc de 50-80 cm. Forma una gran corona d'un centenar de fulles laxes de color verd-blavós fosc de fins a 2,5 m de llarg, amb pecíols curts que porten nombroses espines i de 120 a 220 folíols, mesurant cada folíol de 20 a 35 cm de llarg i 5-10 mm d'ample. Les fulles pinnades recorden molt les d'una palmera.
És una planta dioica. Els individus masculins produeixen més de 20 cons, mentre que els femenins només 2 o 4 cons. Els seus brots creixen per desenrotllament en un procés anomenat vernació circinada. Les llavors són anguloses, oblongues o ovoides. Els seus pol·linitzadors són coleòpters.
Els aborígens deixaven el fruit en remull una setmana i després el torraven per poder-lo menjar. La part carnosa que envolta les llavors és molt tòxica i d'efectes cancerígens.
L'epítet moorei va ser atorgat per Ferdinand von Mueller el 1881, en honor de Charles Moore (1820-1905), director del Real Jardí Botànic de Sydney.

## Referències

* ↑ «Macrozamia moorei» a EOL. Data consulta: 10 de gener de 2014.

## Bibliografia

* Jones, David L. Cycads of the world. Australia, Reed Books (1993).
* Harden, Gwen J. Flora of New South Wales. Kensington, NSW (Australia), New South Wales University Press (1990).

## Enllaços externs

* The Cycad Pages: Macrozamia moorei Arxivat 2006-03-07 a Wayback Machine.
* Macrozamia moorei F.Muell. Arxivat 2006-09-27 a Wayback Machine.
* PACSOA: Macrozamia moorei Arxivat 2006-02-02 a Wayback Machine.
# Macrud

El macrud (àrab: مقروض, maqrūḍ) és un petit pastisset molt dens format una capa de pasta de sèmola de blat dur que n'envolta una altra de figat (Tunísia), dàtils (Algèria, Tunísia) o massapà d'ametlla (Algèria). Aquests rotllos es tallen a triangles o rombes, es fregeixen en oli d'oliva i es cobreixen de xarop aromatitzat amb pell de cítrics. Posteriorment, si es vol, s'hi pot afegir sèsam, per exemple. És una pastisseria típica de la cuina magribina, es menja tradicionalment a l'est del Marroc, a Tunísia, a Algèria i a Líbia.

## Referències

* ↑ Zaroual, Hicham; Boughattas, Ferdaous; Karoui, Romdhane. Traditional Foods in Maghreb: Production and Research Progress (en anglès). Cham: Springer International Publishing, 2019, p. 51–113. DOI 10.1007/978-3-030-24620-4_4. ISBN 978-3-030-24620-4.
* ↑ Al-Khusaibi, Mohammed; Al-Habsi, Nasser; Rahman, Mohammad Shafiur. Traditional Foods: History, Preparation, Processing and Safety (en anglès). Springer Nature, 2019-10-18, p. 102. ISBN 978-3-030-24620-4.
* ↑ Roufs, Timothy G.; Roufs, Kathleen Smyth. Sweet Treats around the World: An Encyclopedia of Food and Culture: An Encyclopedia of Food and Culture (en anglès). ABC-CLIO, 2014-07-29, p. 252. ISBN 978-1-61069-221-2.
* ↑ Ismail, H. Ben; Hassine, D. Ben. Tunisian Date Cultivars: Economical Aspect, Physicochemical Properties, Sensory Characterization and Potential Valorization (en anglès). Cham: Springer International Publishing, 2021, p. 57–71. DOI 10.1007/978-3-030-74660-5_4. ISBN 978-3-030-74660-5.
* ↑ «Saveurs de Tunisie : le Makroudh de Kairouan, un goût inégalé !» (en francès). leconomistemaghrebin.com, 26-11-2018. [Consulta: 12 juny 2022].
# Macruromys elegans

Macruromys elegans és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmic d'Indonèsia, on viu a altituds d'entre 1.400 i 1.800 msnm. El seu hàbitat natural probablement són els boscos montans. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie. El seu nom específic, elegans, significa 'elegant' en llatí.

## Referències

* ↑ Gerrie, R.; Kennerley, R. Macruromys elegans. UICN 2017. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2017, consultada el 16 febrer 2018.
* ↑ Entrada «Macruromys» d'Animalia (en anglès).
# Macruromys major

Macruromys major és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a altituds d'entre 660 i 1.900 msnm a Indonèsia i Papua Nova Guinea. El seu hàbitat natural són els boscos tropicals montans. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, major, significa 'major' en llatí.

## Referències

* ↑ Aplin, K. Macruromys major. UICN 2017. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2017, consultada el 17 febrer 2018.
* ↑ Entrada «Macruromys» d'Animalia (en anglès).
# Madeleine Martenot

Madeleine Martenot (nascuda el 18 de desembre de 1887 a París i morta el 21 de novembre de 1982 a Neuilly-sur-Seine) fou una pianista i pedagoga francesa, creadora del Mètode Martenot d'aprenentage musical.

## Primers anys

Va rebre classes de piano molt aviat i de ben jove es va fer càrrec de l'educació musical i general dels seus germans Maurice, futur inventor de les ondes Martenot, i Geneviève -Ginette-, intèrpret d'aquest instrument i professora d'arts plàstiques.

## El mètode Martenot

El 1912 va començar a impartir classes privades de piano i inicià així la recerca educativa amb el seus germans. Al 1915 ja publicava Bases de l'Enseignement Musical et Pianistique, on ja apareix l'essencial de la seva pedagogia. Basat en un enfocament humanista, el seu mètode es basa en la consideració del ser humà com un tot i de la sensibilitat com un accés a l'intel·lecte. Així promou una aproximació lúdica a la música i pretén una formació simultània en el ritme, el cant lliure, l'audició, l'entonació, la lectura i la improvisació.
El 1936, amb la incorporació de la branca d'Arts Plàstiques a càrrec de Ginette, el Cours Martenot es va convertir en l'Escola d'Art Martenot i el seu mètode s'aplicarà des d'aleshores a altres arts i disciplines artístiques.
El 1970 Madeleine Martenot es va jubilar parcialment, confiant al seu germà Maurice la codirecció de l'Escola.

## Reconeixement

L'any 1938, el Jurat de l'Exposició Universal de 1937 va atorgar la Medalla d'Or a l'Escola d'Art Martenot pels seus "Happy Minutes" al Pavelló La femme, l'enfant, la famille.

## Referències

* ↑ Archives en ligne de Paris Plantilla:10e, année 1887, acte de naissance Plantilla:Numéro, cote V4E 6300, vue 15/31, avec mention marginale de décès
* 1 2 3 Vitrani, Elisabeth. «La méthode Martenot pour l’enseignement des arts» (en francès). J'aime pas l'ecole, 15-11-2019. Arxivat de l'original el 2022-09-11. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ «About Madeleine Martenot: Pianiste et pédagogue française (1887 - 1982) | Biography, Facts, Career, Life» (en francès). [Consulta: 11 setembre 2022].
* 1 2 «Formation musical» (en francès). Fédération des Enseignements Artistiques Martenot. [Consulta: 11 setembre 2022].
* 1 2 «Madeleine Martenot» (en francès). Fédération des Enseignements Artistiques Martenot. [Consulta: 11 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Web de l'escola Martenot
# Manuel de Saavedra i Frígola

Manuel de Saavedra i Frígola (Gènova 1842 - València 6 de març de 1912) fou un noble i hisendat valencià, partidari del carlisme.

## Biografia

Era fill pòstum de n'Antoni de Saavedra i Jofré, i de la seua tercera muller, Josepa Frígola i Mercader. Son pare havia estat ministre de Ferran VII i ambaixador de Carles Maria Isidre en la Cort de Viena. Va posar sa vida i bona part de la seua hisenda a disposició del Pretendent. Manuel de Saavedra va nàixer accidentalment a Gènova per trobar-s'hi exiliada la seua família degut a la implicació carlina de son pare durant de primera guerra carlina (1833 - 1839). Rere la seua tornada a Espanya, passà gairebé tota sa vida a València. Segons el baró d'Artagan, malgrat la seua prominent condició social, Saavedra va ser sempre un home molt humil i caritatiu, considerat pels seus correligionaris com a model de cristià ric. Des de jove va ser soci de Sant Vicent de Paül; va presidir durant molts anys la Conferència de Sant Martí, i des de la mort del seu germà Diego, va presidir a més el Consell Central Regional de les Conferències de Sant Vicent de Paül. Fou bon amic dels ordes religiosos, va exercir el càrrec de president del Cercle Catòlic d'Obrers de Sant Vicent Ferrer i formà part de nombroses confraries i associacions religioses a València com a confrare o associat. En el pla polític, en Manuel defenia els ideals tradicionalistes. En diverses ocasions aportà donatius quantiosos pel triomf de la causa carlina, va assistir a tots els actes polítics tradicionalistes de València. Va contribuir al sosteniment dels cercles i al tresor per al foment dels interessos carlins. També ajudà econòmicament als periòdics catòlics. A la mort de Carles VII, renovà el seu compromís amb el successor carlí, en Jaume de Borbó i de Borbó-Parma. De fet, el Diari de València, òrgan de difusió dels partidaris valencians d'en Jaume, era finançat en bona part per Saavedra. Malgrat el seu matrimoni amb Carme Caro Bassiero, no tingué fills.

## Referències

* ↑ B. de Artagan. . Barcelona: Biblioteca de La Bandera Regional, 1913, p. 165.
* ↑ «D. Manuel de Saavedra ha muerto». Diario de Valencia, 07-03-1912, pàg. 2.
# Manuel de Salamanca Negrete

Manuel de Salamanca Negrete (Burgos, 1831 - l'Havana, 6 de febrer de 1890) va ser un militar i polític espanyol, fill del Comte de Campo Alange, capità general de Cuba entre 1889 i 1890.

## Biografia

Va néixer a Burgos el 30 de maig de 1831. Tot i que es llicencià en filosofia, va seguir la carrera militar, com el seu pare. El 1875, durant la tercera guerra carlina, fou nomenat general de divisió de la línia dreta de l'Ebre i del Maestrat, aprofitant el càrrec per a establir relacions polítiques a la zona.
Un cop es produí la restauració borbònica ingressà primer al Partit Constitucional i després al Partit Liberal Fusionista, amb el qual fou elegit diputat per Tortosa a les eleccions generals espanyoles de 1876 i pel de Xelva a les eleccions generals espanyoles de 1879 i 1881. En el Congrés dels Diputats fou portaveu dels descontents amb la política del govern en la guerra d'Independència cubana, i en polític local donà suport Enrique Villarroya Llorens contra Trinitario Ruiz Capdepón. El 1883 fou nomenat senador vitalici i en 1889 Capità General de Cuba. Va morir el 6 de febrer de 1890.

## Referències

* ↑ Martínez de Velasco, Eusebio «Nuestros grabados». La Ilustración Española y Americana, Año XXII, 19, 22-05-1878, pàg. 331. ISSN: 1889-8394.
* ↑ Balboa Navarro, 2000, p. 455.

## Bibliografia

* Balboa Navarro, Imilcy «Colonización e inmigración. Dos realidades enfrentadas en la Cuba de fin de siglo». XIII Coloquio de Historia Canario-Americana; VIII Congreso Internacional de Historia de America (AEA) (1998), 2000, pàg. 452-470.
* Balboa Navarro, Imilcy «Asentar para dominar. Salamanca y la colonización militar. Cuba, 1889-1890» (pdf). Tiempos de América: Revista de historia, cultura y territorio, 8, 2001, pàg. 29-46. Arxivat de l'original el 2014-11-23 [Consulta: 15 agost 2015].

## Enllaços externs

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2013-06-18 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés
* Fitxa del Senat
# Manuel de Santjust i de Pagès

Manuel de Santjust i de Pagès (c. 23 de setembre de 1648 - l'Ametlla del Vallès, 18 de juny de 1720) fou bisbe de Vic entre 1710 i 1717. Fill de Francesc de Santjust, senyor del castell d'Albons, va fer carrera eclesiàstica i política des de ben jove. Nomenat canonge prior de la catedral de Santa Maria de Tortosa i posteriorment canceller del Principal de Catalunya, va optar pel bàndol austriacista durant la Guerra de Successió, com altres membres de la seva família. Per aquesta filiació va perdre el seu càrrec de bisbe de Vic (seu que va quedar anys vacant i que posteriorment seria regida per religiosos afins als borbònics).

## Referències

* ↑ «Manuel de Santjust i de Pagès». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Serra i Sellarés, Francesc. Els herois de 1714. Barcelona: Base, 2013, p. 216 [Consulta: 5 juliol 2014].
# Maade

El Maade és un riu de la Baixa Saxònia. Neix entre Schortens i Wilhelmshaven a la confluència del Upjeversches Tief i del Gödenser Maade. A Wilhelmshaven desemboca en la badia del Jade (alemany Jadebusen) a la mar del Nord. Té una llargada de 14,5 quilòmetres. A l'edat mitjana formava la frontera entre els gaus d'Östringen i Rüstringen.
# Marc Tul·li Ciceró

Marc Tul·li Ciceró és el nom dels següents personatges:
* Marc Tul·li Ciceró I, avi de Ciceró el famós orador.
* Marc Tul·li Ciceró II, fill de Marc Tul·li Ciceró I i pare de Ciceró l'orador.
* Marc Tul·li Ciceró l'orador, orador i cònsol romà
* Marc Tul·li Ciceró el jove, fill únic de Marc Tul·li Ciceró l'orador
# Marc Tul·li Dècula

Marc Tul·li Dècula (en llatí: Marcus Tullius Decula) va ser un magistrat romà del segle i aC. Formava part de la gens Túl·lia, una gens romana de gran antiguitat.
Va ser cònsol l'any 81 aC juntament amb Corneli Dolabel·la, durant la dictadura de Sul·la. Però els cònsols d'aquell any només eren nominals, puix que tot el poder el tenia Sul·la.

## Referències

* ↑ «Tu'llia Gens». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
# Maredudd ap Gruffydd

Maredudd ap Gruffydd (Gal·les, 1130 - 1155) fou un rei de Deheubarth.
Maredudd va ser el fill gran que Gruffydd ap Rhys tingué amb la seva segona esposa, Gwenllian ferch Gruffydd, per bé que tenia dos germanastres, Anarawd i Cadell. Només tenia sis anys quan els seus pares foren morts. Els annals indiquen que als setze anys ja ajudava el seu germanastre Cadell, en aquell moment príncep de Deheubarth, a expulsar els normands de Ceredigion; en aquell moment defensà el castell de Carmarthen d'un assalt normand, repel·lint les escales dels invassors.
En l'any 1151 tingué un paper important en recuperar la part nord de Ceredigion, que estava en mans del Regne de Gwynedd. Aquell mateix any, Cadell, en un dia de cacera, va ser sorprès per una partida normanda de Tenby, que l'atacà i el deixà per mort. Sobrevisqué, però tan malferit que ja no pogué reprendre les seves activitats. La gestió efectiva del reialme passà als seus germans petits Maredudd i Rhys. Dos anys més tard, quan Cadell marxà en pelegrintage a Roma, ja deixà en Maredudd com a príncep de Deheubarth.
Maredudd va morir el 1155, deixant el tron de Deheubarth als seu germà petit Rhys, que més endavant seria conegut per Lord Rhys.

## Bibliografia

* John Edward Lloyd A history of Wales from the earliest times to the Edwardian conquest London: Longmams, Green & Co., 1911
# Marianna Barbieri-Nini

Marianna Barbieri-Nini, comtessa Nini (Florència, 18 de febrer de 1818 - Florència, 27 de novembre de 1887), fou una soprano italiana de mitjan segle xix.
Després d'estudiar amb Luigi Barbieri, Giuditta Pasta i Vaccai Nicola, el 1840 va fer una primera aparició desastrosa a La Scala a Belisario de Gaetano Donizetti. Poc després va trencar el seu contracte amb l'empresari Bartolomeo Merelli i es va unir a companyia d'Alessandro Lanari, a Florència. Aquí va fer un segon, i aquesta vegada triomfant, debut a Lucrezia Borgia de Donizetti. Durant els següents 15 anys, va cantar amb gran èxit per tot Itàlia i a Barcelona, Madrid i París. Era una cantant molt espectacular, amb una veu poderosa, especialment eficaç en els rols titulars d'Anna Bolena de Donizetti i Semiramide de Gioachino Rossini. Va crear les primeres representacions de tres òperes de Verdi, cantant Lucrezia a I due Foscari (1844, Roma), Lady Macbeth (1847, Florència) i Gulnara a Il Corsaro (1848, Trieste). La seva veu era prou poderosa, especialment en el registre mitjà, per penetrar en l'orquestració de Giuseppe Verdi, però prou flexible per fer front a floritures.
Va cantar al Liceu tres òperes de les quals havia fet l'estrena absoluta: L'ebreo d'Apolloni (Venècia, 1855), Lorenzino de' Medici de Pacini (Venècia 1845) i Macbeth de Verdi (Florència 1847). El Diario de Barcelona la qualificà de "soprano sfogatto de timbre una mica feble i sense vibració en els punts greus i en algun dels mitjans, però sonora, inert, espontània i molt expansiva en els aguts. Una vocalització clara i molt correcta; una perfecta escola de cant, molta facilitat, agilitat i equilibri d'execució, avantatjats dots d'actriu, degudes tant al seu talent com a la seva experiència, són qualitats que destaquen en la Baibieri-Nini i que la fan una artista molt distingida i que ha assolit celebritat com cantatriu dramàtica". És famosa la carta de Verdi on rebutja la gran soprano Eugenia Tadolini, inicialment prevista per a l'estrena, perquè tenia la veu massa bella, un aspecte que no creia necessari per al paper de Lady Macbeth per a la qual volia una veu diabòlica.
Malgrat que s'ha dit que es va retirar dels escenaris el 1856, el fet és que va cantar en la temporada 1857-1858 del Gran Teatre del Liceu. En aquella temporada va cantar dotze òperes diferents, a més de participar en concerts.
Després de retirar-se dels escenaris, Barbieri-Nini va treballar com a professora de cant a Florència. El seu primer matrimoni va ser amb el comte Alessandro Nini, de Siena, i després de la mort del comte es va casar amb el pianista vienès Leopold Hackensöllne.

## Referències

* 1 2 http://arts.jrank.org/pages/7565/Marianna-Barbieri-Nini.html
* ↑ «Almanaque». Diario de Barcelona, 1959, p. 73.
* ↑ Tribó, Jaume. Exposició Òpera Liceu. L'activitat artística dels primers cinquanta anys del Liceu. Museu d'Història de Catalunya: Biblioteca de Catalunya, 1997-1998. ISBN 84-393-4324-8.
* ↑ Fort i Romeu, Joan. Óperas representadas en el Gran Teatro del Liceo desde 1847 hasta 1936, p. 101.
* ↑ «Hackensöllner Leopold 1815-1892» (en anglès). Iberlibro. [Consulta: 8 abril 2024].
# Marianna

«Marianna o Maria Anna» té aquests significats:
* Marianna (Florida), població dels Estats Units
* Marianna (Arkansas), població dels Estats Units
* Marianna o Marianne (francès), personificació de la República Francesa
* Maria Anna Victòria d'Espanya, reina de Portugal
* Maria Anna de Savoia (emperadriu d'Àustria), emperadriu d'Àustria
* Maria Anna Mozart, una música austríaca
* Vegeu articles de la viquipèdia que comencen per Maria Anna
# Mario Pizziolo

Mario Pizziolo (Castellammare Adriatico, 7 de desembre de 1909 - Florència, 30 d'abril de 1990) fou un futbolista italià de la dècada de 1930.
Fou 12 cops internacional amb la selecció de futbol d'Itàlia amb la qual participa al Mundial de 1934.
Pel que fa a clubs, destacà a AC Pistoiese i ACF Fiorentina.

## Referències

* ↑ (italià) Profile at FIGC Arxivat 2012-11-02 a Wayback Machine.
* ↑ Mario Pizziolo a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ (italià) Profile at enciclopediadelcalcio.it
# Mario Pérez Plascencia

Mario Pérez Plascencia (19 de febrer de 1927) és un exfutbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1950.

## Referències

* ↑ 1950 FIFA World Cup Brazil Arxivat 2011-10-25 a Wayback Machine.
* ↑ Mario Pérez Plascencia Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.