OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Soteras i Romeu

Josep Soteras i Romeu (Barcelona, 5 de setembre de 1929 - Barcelona, 8 d'abril de 1987) fou un jugador d'hoquei sobre patins català de les dècades de 1940 i 1950.

## Trajectòria

Començà la seva carrera al Club Patí de Barcelona, començat a destacar al màxim nivell la temporada 1947-48. La temporada 1949-50 jugà al Centre d'Esports Sabadell i a partir de 1950 ingressà al RCD Espanyol, on agafà el relleu de Pere Nadal, i on guanyà el campionat català en diverses ocasions.
Fou 64 cops internacional amb la selecció espanyola entre 1948 i 1956, amb la qual guanyà dos campionats del món. També fou internacional amb la selecció de Catalunya/Barcelona els anys 1948-49. Fou, juntament amb Joan Antoni Zabalia el porter més destacat del seu temps. L'any 1957 es retirà definitivament de la pràctica esportiva.

## Palmarès
### RCD Espanyol

* Campionat de Catalunya:
** 1951, 1952, 1953, 1955, 1956
* Campionat d'Espanya:
** 1951, 1954, 1955, 1956, 1957
* Copa de les Nacions:
** 1953

### Espanya

* Campionat del Món:
** 1951, 1954

## Referències

* 1 2 «CAMPEONES». Mundo Deportivo, 21-06-1951. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «En el campeonato de reservas...». Mundo Deportivo, 24-12-1945. [Consulta: 1r octubre 2015].
* 1 2 3 4 «Perfil a rinkhockey.net». rinkhockey.net. [Consulta: 1r octubre 2015].
* 1 2 «Falleció Josep Soteras». La Vanguardia, 09-04-1987. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Josep Soteras Romeu». ono.com/joanromeutorres. Arxivat de l'original el 2013-08-25. [Consulta: 1r octubre 2015].
* 1 2 «Falleció el legendario guardameta Josep Soteras». Mundo Deportivo, 09-04-1987. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Adiós a Soteras». Mundo Deportivo, 01-02-1958. [Consulta: 1r octubre 2015].
# Joan Gallard

Joan Gallard fou originari de la diòcesi d'Urgell, entre els segles XV-XVI.
Al mes de setembre de 1498 fou beneficiari de les rendes del benefici de Santa Bàrbara de la Catedral de Barcelona, i entre els anys 1506 i 1507 va regentar el magisteri de cant de la Catedral de Barcelona succeint a Pere Joan Aldomar.
El 14 d'agost de 1514 aquest fou anomenat succentor de la Catedral de Barcelona, lloc on va reprendre el magisteri de cant entre 1529 i 1530; durant aquest període transcorre el traspàs d'Antoni Salvat, fins a la incorporació de García Govantes. L'any1544 se li va concedir el benefici de Santa Catalina en aquesta mateixa seu.

## Referències

* ↑ Diccionario de la música española e hispanoamericana. [Madrid?]: Sociedad General de Autores y Editores, ©1999-©2002. ISBN 84-8048-303-2.
# Koyulhisar

Koyulhisar (antiga ortografia Koylu Hişar o Koyunlu Hişar) és una ciutat de Turquia, capital del districte del mateix nom a la província de Sivas, a la vall del Kelkit. La ciutat ha canviat diverses vegades d'emplaçament a causa dels terratrèmols, el darrer el 1939. Abans de 1850 la vila estava situada segurament al lloc del poble actual de Yakeri Kale.
La població i fortalesa foren perdudes pels romans d'Orient després de la batalla de Mantziciert el 1071; després d'estar sota els rumí va formar part del govern mongol d'Anatòlia i va passar a Eretna, el governador mongol, que es va fer independent de fet el 1335 obtenint la protecció mameluca el 1337, i que hi va residir. El 1387 pertanyia al cadi Burhan al-Din de Sivas, enderrocat pels aq qoyunlu el 1398. Aquestos la van perdre davant l'otomà Mehmet II el 1461 i fou unida a l'eyalat d'Erzurum com una subdivisió. El 1864 fou declarada kada del vilayat de Sivas. Cap al 1890 tenia uns 1800 habitants la meitat musulmans, 600 grecs i 300 armenis. La mateixa població tenia el 1929 però els armenis i grecs havien desaparegut. El 1970 tenia 3.524 habitants i el districte 28.887.

## Població de la ciutat

Any i població :
| 2007 | 5.529 |
| 2000 | 5.706 |
| 1990 | 6.042 |
| 1985 | 4.558 |
| 1980 | 3.486 |
| 1975 | 3.861 |
| 1970 | 3.524 |
| 1965 | 2.538 |
| 1960 | 2.610 |

## Bibliografia

* Vital Cuinet, La turquia d'Asie, París 1892

## Vegeu també

* Nicòpolis del Pont, per a la seva història antiga
# Antonio de Arfe

Antonio de Arfe, fou un orfebre espanyol del segle xvi, que probablement va néixer a Lleó, fill de Enrique de Arfe i germà de Juan de Arfe també orfebres.

## Obra

De la seva obra no es coneix res anterior a 1539, any en què li van encarregar la custòdia per a la Catedral de Santiago de Compostel·la, ja concebuda a la manera plateresca de superposició de templets i amb columnes de canelobre; similar serà la custòdia de Medina de Rioseco i dins del mateix estil estarà la resta de la resta de la seva producció, que després de viatges, es va establir primer a Valladolid i finalment a Madrid. Va deixar una obra menys important que el seu pare i que la que va deixar posteriorment el seu fill, Juan de Arfe.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia Rial
# Olímpicament mort

Olímpicament mort és un telefilm català del 1986 dirigit per Manuel Esteban i Marquilles.

## Argument

En el context d'una ciutat de Barcelona candidata als Jocs Olímpics de 1992 i en plena transformació urbana, el detectiu Pepe Carvalho (Constantino Romero) està immers en l'estrany cas d'uns documents secrets robats que faran ciutat olímpica a aquella ciutat que els posseeixi: El títol de la pel·lícula i la seva trama juguen amb el fet que Barcelona era ciutat candidata per acollir els Jocs Olímpics de 1992. La pel·lícula, rodada el 1985, es va estrenar a TV3 només dos dies abans de la designació de Barcelona, el 17 d'octubre de 1986, com la ciutat triada per organitzar els Jocs.

## Repartiment

* Constantino Romero: Pepe Carvalho
* Eva León: Charo
* Llàtzer Escarceller: Biscuter
* Teresa Gimpera: Teresa
* Janine Calvo: Muriel
* Cristine Berna: Placer
* Jaume Sorribas: Tom
* Toni Planells: Jerry
* Jesús Thomas: Comissari Fonseca
* Laura Guasch: Secretaria
* Jaume Ros: Guàrdia
* Joaquín Gómez: Revisor
* Rebeca Romer: Raquel
* Jaume Torres: Cambrer

## Referències

* ↑ «Olímpicamente muerto (TV) (1985)» (en castellà). [Consulta: 30 setembre 2018].
* ↑ Manuel, Esteban,; Manuel, Esteban,; Manuel, Vázquez Montalbán,; Andreu, Martín,; Claude, Izzo, Jean «OLIMPICAMENT MORT». Filmoteca de Catalunya, 04-10-2012. Arxivat de l'original el 2018-09-30 [Consulta: 30 setembre 2018].
* ↑ «Olímpicament mort». IMDb.
# Nicola Zabaglia

Nicola Zabaglia (Roma, 1674-1750) fou un enginyer italià que va treballar a la basílica de Sant Pere de Roma, famós pel seu invent de l'enginy mecànic que extreia les pintures dels frescos sense damnar-los; altres invents seus foren un pont utilitzat per la reparació de l'església de Sant Pere i ponts penjats i escales que allargaven o escurçaven a voluntat, entre molts altres.

## Referències

* ↑ Enciclopedia Hispano-Americana (en castellà), 1909. «editada entre 1909 i 2004 en 72 volums originals i 34 apèndixs.»
# Polemarc de Tàrent

Polemarc de Tàrent (en llatí Polemarchus, en grec antic Πολέμαρχος) era un filòsof grec possiblement nadiu de Tàrent que apareix a la llista de filòsofs pitagòrics de Iàmblic de Calcis.
Fabricius l'inclou a la Bibliotheca Graeca i creu que Polemarc és el mateix que un filòsof anomenat Poliarc, per malnom ἡδυπαθής ('edipathés', sensual, voluptuós) que menciona Ateneu de Nàucratis amb motiu de la seva anada a Tàrent en temps de Dionís el Jove, com a ambaixador. Es veu que era molt amic d'Arquites, o al menys hi va fer bona amistat, i Ateneu s'esplaia en els comentaris dels dos filòsofs sobre l'essència i l'excel·lència del plaer, cosa que diu que va treure d'Aristoxen. Però sembla que l'apreciació de Fabricius no pot ser certa, perquè les doctrines atribuïdes a Poliarc no són de cap manera compatibles amb les de l'escola pitagòrica.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Polemarchus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 12 abril 2021].
# Josep Pons i Girbau

Josep Pons i Girbau (Blanes, 1889 - Reus, 1966), conegut també amb el sobrenom de Pepito Pons, fou un fotògraf, cineasta i escriptor. En la primera meitat del segle xx va realitzar milers de retrats destinats principalment a àlbums familiars. També va destacar en la fotografia artística, en els treballs fotogràfics meteorològics i en el cinema.
Va fer retrats de costums i escenes populars, amb caps de pescadors, mariners o rodamons, on emfatitzava els detalls de la seva fesomia. La seva tècnica es basava en buscar el perfil més psicològic de les persones a qui retratava, així com en l'ambientació dels personatges.
Va ser un dels pioners en l'art cinematogràfic a Catalunya. Va col·laborar amb les principals productores de l'època, com Barcinografo o Royal Films. L'any 1915 va rodar «La Costa Brava», el 1918 «Unión que Dios bendice», i el 1920 «Producció i Exportació d'Oli» i «El Expósito». Va realitzar una col·lecció de núvols com a fotògraf oficial del Servei Meteorològic de Catalunya de 1921 a 1939 i va fer un gran nombre de fotografies del cel català pel Centre d'Estudis dels Núvols impulsat pel mecenes Rafel Patxot i Jubert. Va generar un fons fotogràfic de núvols per a la predicció meteorològica de l'època que es va difondre a través de publicacions com l'«Atles elemental de núvols», de 1925, d'Eduard Fontserè, o l'«Atles internacional de núvols i dels estats del cel», de l'Associació Internacional de Meteorologia, de 1935.

## Referències

* 1 2 3 «Exposició-homenatja al fotògraf Josep Pons i Girbau». Bonart. El Punt Avui, 30-07-2016 [Consulta: 1r maig 2018].
* 1 2 Reyes Valent, Toni «El fotògraf del cel. Josep Pons Girbau». Revista Girona [Consulta: 1r maig 2018].
* ↑ Pons i Targarona, Josep Lluís «El fotógraf Josep Pons i Girbau». Personatges il·lustres del Gironès i la Selva [Consulta: 1r maig 2018].
* ↑ Vàzquez, Eva «El retratista de núvols». El Punt Avui, 11-08-2016 [Consulta: 1r maig 2018].
# Josep Grau

Josep Grau és el nom dels següents personatges:
* Josep Grau, 118è. President de la Generalitat de Catalunya (1706-1707)
* Josep Grau i Casas (Barcelona, 8 de setembre de 1988 - 25 de març de 1952) va ser un enginyer i esperantista català. És germà de Jaume Grau i Casas.
* Josep Grau i Casals (Tagamanent, segle xix – segle xx), alcalde de Tagamanent
* Josep Grau i Colell (Fígols, 1937 - Zúric, 1995), poeta i religiós
* Josep Grau-Garriga (Sant Cugat del Vallès, 1929), artista plàstic d'anomenada internacional
* Josep Grau Gené (Reus 1845 - 1928), llibreter reusenc
* Josep Grau i Jassans (Barcelona, 1900 - ?), comerciant, periodista i polític català
* Josep Grau Mas (Barcelona, 19 d'abril de 1914 - ?), entrenador de bàsquet
* Josep Grau i Jofre (Manlleu, 1927 - 2005), novel·lista i poeta
* Josep Grau i Seris (Mollerussa, 1945), polític català, president de la Diputació de Lleida (1990-1999) i Conseller d'Agricultura, Ramaderia i Pesca de la Generalitat de Catalunya (1999-2003)
* Josep Grau, periodista valencià d'À Punt, la televisió valenciana
* Josep Maria Grau i Codina (Catalunya, segle xix), impressor
* Josep Maria Tomàs Grau i Pujol, historiador contemporani, arxiver a l'Arxiu Històric de Tarragona, president del Centre d'Estudis de la Conca de Barberà
# Antozous

Els antozous (Anthozoa, del grec anthos, flor, i zoon, animal) són una classe de l'embrancament dels cnidaris que presenten exclusivament forma de pòlip. Inclou espècies tan conegudes com les anemones de mar i els coralls, durs i tous.

## Característiques

Els pòlips dels antozous presenten algunes diferències amb els dels hidrozous:
* La boca no s'obre directament a la cavitat gastrovascular, sinó que continua en una faringe ectodèrmica que, lateralment, presenta un o diversos canals ciliats (sifonoglifs) que asseguren la renovació de l'aigua de la cavitat gastrovascular.
* La regió oral adopta forma de disc i la boca té forma de fenedura allargada, donant als antozous una incipient simetria bilateral.
* La cavitat gastrovascular està compartimentada per septes longitudinals.

## Filogènia

Els antozous se subdivideixen en tres clades, Octocorallia, Hexacorallia i Ceriantharia, Les seves relacions es mostren en el cladograma següent:
| Anthozoa | Hexacorallia Actiniaria Antipatharia Corallimorpharia Scleractinia Zoantharia Octocorallia Alcyonacea Helioporacea Pennatulacea Ceriantharia Penicillaria Spirularia |

## Classificació

Segons Worms, la classificació taxonòmica dels antozous és la següent:
Classe Anthozoa:
* Subclasse Ceriantharia
** Ordre Penicillaria
** Ordre Spirularia
* Subclasse Hexacorallia
** Ordre Actiniaria
** Ordre Antipatharia
** Ordre Corallimorpharia
** Ordre Scleractinia
** Ordre Zoantharia
* Subclasse Octocorallia
** Ordre Alcyonacea (incloent-hi Gorgonacea)
** Ordre Helioporacea
** Ordre Pennatulacea

## Referències

* ↑ «Fast-Evolving Mitochondrial DNA in Ceriantharia: A Reflection of Hexacorallia Paraphyly?». PLoS ONE, 9, 1, 01-03-2014, pàg. e86612. Bibcode: 2014PLoSO...986612S. DOI: 10.1371/journal.pone.0086612. PMC: 3903554. PMID: 24475157.
* ↑ Ehrenberg. «Anthozoa». World Register of Marine Species, 1834. [Consulta: 13 març 2018].

## Enllaços externs

* Web dedicat a antozous (anglès)
# Neuilly-sur-Marne

Neuilly-sur-Marne és un municipi francès, situat al departament de Sena Saint-Denis i a la regió de l'Illa de França. L'any 1999 tenia 32.754 habitants.
Forma part del cantó de Gagny i del districte de Le Raincy. I des del 2016, de la divisió Grand Paris - Grand Est de la Metròpoli del Gran París.
# Estri per cuinar

Un estri de cuina és una eina que s'utilitza en l'àmbit culinari per a la preparació dels plats, tant en contacte directe amb el menjar (ex. batedora) com indirecta (ex. minuter). Els materials utilitzats són d'allò més divers. Hi ha olles d'argila, culleres de fusta, recipients de vidre, olles de ferro colat, estris de plàstic, així com recipients de porcellana esmaltada. A la prehistòria es preparava el menjar sobre una foguera servint-se d'utensilis molt rudimentaris com un bol de pedra per escalfar líquids, un morter per polvoritzar herbes i sal i pedra de sílex per tallar la carn, que posteriorment es punxava en un pal per poder girar-lo sobre el foc. Amb el temps van arribar els estris de fusta, més tard els de ferro i més recentment els de plàstic. Finalment, l'era elèctrica i electrònica, que permet automatitzar i accelerar molts dels processos de preparació culinària.

## Vegeu també

* Colador
* Cullera
* Forquilla
* Ganivet
* Rasqueta

## Referències

* ↑ Estris de cuina Arxivat 2010-06-13 a Wayback Machine. enllaç mort
* ↑ Història coses quotidianes
# Nezumia cliveri

Nezumia cliveri és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 26 cm de llargària total.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 815-1160 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud de Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S.; Starks, E. C. «List of fishes dredged by the steamer Albatross off the Coast of Japan in the summer of 1900, with descriptions of new species and a review of the Japanese Macrouridae» (en anglès). Bulletin of the United States Fish Commission, 22, 1, 1904, pàg. 577-630.
* ↑ Iwamoto, T. & Merrett, N. R. 1997. Pisces, Gadiformes: Taxonomy of grenadiers of the New Caledonian region, southwest Pacific. Memoires du Museum National d'Histoire Naturelle (N. S.) (Série A) Zoologie Núm. 176: 473-570.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. ISBN 0130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Polemarc

«Polemarc» té aquests significats:
* Polemarc (càrrec)
* Biografies:
** Polemarc de Cízic, astrònom grec
** Polemarc de Tàrent, filòsof grec
# Bakka

Bakka o Baka o Bikka fou un faraó de la dinastia IV de l'antic Egipte que va regnar vers el 2435 al 2430 aC.
El seu nom d'Horus fou suposadament KahoroKai el seu Nebti fou Shero; el seu nom de Ra podria haver estat Baufreo Baka ('Bakare). Manethó l'esmenta com a Biqueris. Altres transcripcions del seu nom són: Bauefre, Baufra, Bicheres, Bicheris, Bikeres, Shero i Sheiru.
El seu regnat fou curt. El papir de Torí dona 7 anys a un rei el nom del qual està esborrat (està en una part feta malbé) que se situa entre Khefren i Micerinos.
La seva filiació no està clara. Podria ser germà de Khefren i fill de Khufu (es coneix un príncep anomenat Baufre), o bé fill de Djedefre i nebot de Khefren (es coneix un fill de Djedefre anomenat Baka). S'ha trobat una inscripció a la piràmide inacabada de Zawiet al-Arian amb el nom del rei i sembla que es llegeix com a Baka. La piràmide seria la seva obra destinada a temple funerari, i no es va acabar per la seva mort després d'uns set anys de regnat.
En ambdós casos, la successió passaria al més gran de la família sorgida del fundador Snefru. Si Baufre ja era mort, és possible que el següent en l'ordre successori fos el fill de Dejedefre. Si no era així, fou Baufre qui va assolir el tron. Això quadraria bé amb un curt regnat, car ja devia ser gran, però no exclou que un fill de Djedefre (Baka, en aquest cas) moris relativament jove, ja que molts fills dels reis havien mort joves o abans que els pares.
Al seu suposat temple funerari, la piràmide inacabada de Zawiet al-Arian, s'hi va trobar una tomba segellada amb guix, però el taüt estava buit, igual com havia passat amb el sarcòfag de Sekhemkhet. Se suposa que la tomba fou malmesa anys després de l'enterrament, segurament durant el primer període entremig, i fou restaurada durant l'Imperi nou. La mòmia degué ser transportada a un altre lloc.
El va succeir el seu cosí o nebot Menkaure (Micerinos).

## Bibliografia

* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Reisner, George Andrew. A history of the Giza Necropolisː The Tomb of Hetep-Heres the Mother of Cheops: A Study of Egyptian Civilization in the Old Kingdom (en anglès). vol. 1. Harvard University Press, 1942.
# Neuilly-sur-Seine

Neuilly-sur-Seine és un municipi francès, situat al departament dels Alts del Sena i a la regió de l'Illa de França. L'any 1999 tenia 59.848 habitants.
Forma part del cantó de Neuilly-sur-Seine i del districte de Nanterre. I des del 2016, de la divisió Paris Ouest La Défense de la Metròpolis del Gran París.
Limita amb la ciutat de París pel sud, i es troba al marge dret del riu Sena.

## Política

De 1983 al 2002 Nicolas Sarkozy en va ser president de la municipalitat. A partir del 2002 n'és Louis-Charles Bary.

## Nascuts a Neuilly

* Roger Martin du Gard (1881-1958) novel·lista francès, Premi Nobel de Literatura de 1937.
* Anaïs Nin (1903-1977), escriptora, filla del pianista català Joaquim Nin.
* Lorin Varencove Maazel (1930-2014), director d'orquestra, violinista i compositor.
* Ramses Shaffy (1933-2009), cantautor neerlandès i activista LGTB.
* Antonio d'Almeida (1928-1997) músic director d'orquestra.
* Edmonde Charles-Roux (1920 - 2016) escriptora, Premi Goncourt de l'any 1966.
* Dominique Fernandez (1929-) escriptor, Premi Goncourt de l'any 1982.
* Gabriel Matzneff (1936 -) escriptor, Premi Renaudot d'assaig de l'any 2013.
# Església ortodoxa eslava

Església ortodoxa eslava és un terme general per a les esglésies cristianes ortodoxes que utilitzen l'eslau eclesiàstic o una altra llengua eslava en les seves litúrgies, en general de ritu bizantí. Totes les esglésies eslaves, amb l'excepció de la búlgara i les Esglésies de Polònia, utilitzen exclusivament el calendari julià, i totes l'utilitzen per calcular la data de celebració de la Pasqua de Resurrecció.

## Esglésies eslaves ortodoxes autocèfales

* Església Ortodoxa Russa
* Església Ortodoxa Sèrbia
* Església Ortodoxa Romanesa
* Església Ortodoxa Búlgara
* Església Ortodoxa Polonesa
* Església Ortodoxa Txeca i Eslovaca

## Vegeu també

* Cristianisme a Europa
* Cristianisme oriental
* Llista d'Esglésies ortodoxes
* Vells creients
* Antic eslau eclesiàstic
* Església Ortodoxa
* Eslaus
# La Peixera

La Peixera és un mas fortificat als afores i al nord-oest del poble de Llabià (Baix Empordà), al costat de la carretera que va a Gualta. catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest edifici rep el nom de la Peixera per estar situat en un indret en què abans hi havia aiguamolls, on hi havia una gran reserva de peixos. Actualment encara es conserva una petita bassa d'aigua davant la casa. Va ser restaurada.
Gran casal fortificat que ha anat creixent amb el pas del temps. Construït amb murs de pedra i morter de calç (sistema constructiu de la zona) i cobertes de teula. Es compon d'un nucli central que sembla o coincideix amb la part més antiga, cobert a dues aigües, i que és residència. Al voltant d'aquest nucli hi ha tot un seguit de coberts i una altra peça residencial més nova que la primera. L'edifici és de dues a tres plantes.

## Notes

* 1 2 «La Peixera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Bakisat (cràter)

Bakisat és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 7,4 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim txetxè, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1997.

## Referències

* ↑ «Bakisat». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Nui

Nui és un atol del grup nord de Tuvalu.

## Geografia

L'atol està format per 9 illots més grans, i una dotzena d'illots menors, sobre l'anella de corall d'uns 200 m d'ample. Amb la marea baixa es pot anar caminant d'un illot a un altre. El més gran, i l'únic habitat és Fenua Tapu ('terra sagrada'), situat al sud de l'atol. La superfície total és de 2,83 km². La població total era de 548 habitants al cens del 2002.

## Història

Va ser l'única illa trobada per Álvaro de Mendaña, el 1568, abans d'arribar a les illes Salomó. La va anomenar Isla de Jesús. Va ser colonitzada per emigrants micronesis de Kiribati. Avui la població parla gilbertenc, la llengua de les illes Gilbert, i tuvalià, la llengua oficial a Tuvalu.

## Enllaços externs

* Mapa de Nui