OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mistràs

Mistràs, també Mistra, Mystra i Mistras (grec: Μυστράς, Μυζηθράς, Mizithras Myzithra en la Crònica de Morea), fou una ciutat fortificada a Morea (a l'edat mitjana, el Peloponès), a la muntanya de Taíget, prop de l'antiga Esparta. Està inscrita en la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1989.
En els segles XIV i xv, va servir com la capital dels romans d'Orient, despotat de Morea, i passà per un període de prosperitat i floriment cultural. El lloc continua sent habitat durant tot el període otomà, quan va ser confós pels viatgers occidentals per l'antiga Esparta. Va ser abandonat en la dècada del 1830, quan la nova ciutat d'Esparta va ser construïda, a uns vuit quilòmetres cap a l'est.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Archaeological Site of Mystras» (en anglès). [Consulta: 26 gener 2021].
# Maxime Le Forestier

Bruno Le Forestier, més conegut pel seu nom d'artista Maxime Le Forestier, (París, 10 de febrer de 1949) és un cantautor francès. Se'l coneix internacionalment sobretot gràcies a la cançó San Francisco.

## Discografia

* Mon frère (1972)
* Le Steak (1973)
* Saltimbanque (1975)
* Hymne à sept temps (1976)
* N°5 (1978)
* Les Rendez-vous manqués (1980)
* Dans ces histoires… (1981)
* Les Jours meilleurs (1983)
* After Shave (1986)
* Né quelque part (1988)
* Sagesse du fou (1991)
* Passer ma route (1995)
* L'Écho des étoiles (2000)
* Restons amants (2008)
* Le Cadeau (2013)

## Referències

* ↑ «Maxime Le Forestier».
* ↑ «Loi sur le piratage : des artistes "de gauche" dénoncent la stratégie du PS». [Consulta: 26 febrer 2013].
* ↑ Alexis Venifleis «Parisian finds S.F.'s much sung of blue house». San Francisco Chronicle, 25-09-2010.
* ↑ Sophie Delassein «Sacrilège: La maison bleue de Maxime Le Forestier est verte!». Nouvel Observateur, 30-08-2010.
* ↑ France-Amérique, 12 June 2011

## Enllaços externs

* Maxime Le Forestier - Lloc web oficial (francès)
# Clesa

Clesa és una empresa dedicada als productes lactis. La companyia, fundada per Agustín González Mozo, es va crear a Burgos el 1943 i actualment pertany a l'agrupació de cooperatives ACOLACT, amb totes les seves instal·lacions en Galícia.

## Història

L'origen de l'empresa es troba en una explotació agropecuària de Lerma, coneguda com a Bascones, que proveïa de llet a la ciutat de Burgos en la dècada de 1920. Anys després, es converteix en una empresa coneguda com a Celebusa (Central Lletera de Burgos), que funcionaria amb caràcter local.
La companyia va donar el salt a tot el país el 1943, quan a partir d'aquesta empresa es crea Clesa (acrònim de Centrals Lleteres Espanyoles S.A.). El 1954 aconsegueix instal·lar una seu a Madrid, i el 1961 el grup fundador de Celebusa s'incorpora a l'empresa. El 1978 es fa amb el control de la marca catalana Letona, que al seu torn era propietària de Cacaolat.
El 1998 és adquirida pel grup italià Parmalat i l'any 2000 Clesa compra l'empresa de gelats Royne. Però els greus problemes financers del grup Parmalat (el deute del ascendiria a 15.000 milions d'euros a finals de 2003, protagonitzant un dels majors escàndols empresarials de la història) van provocar una crisi en l'empresa espanyola en perdre el seu principal valedor.
El 2007, el grup Nueva Rumasa pertanyent a José María Ruiz-Mateos compra tota l'empresa i tots els seus actius, amb la intenció d'expandir el seu negoci alimentari. El 2010, a causa del tancament del crèdit per part dels bancs, es va veure obligada a l'emissió de pagarés a un interès per sobre de mercat.
A la fi de maig de 2011 Clesa va entrar en concurs de creditors i al setembre d'aquest any va presentar un ERO d'extinció de 293 treballadors de Royne, tant a la fàbrica com a les delegacions comercials de tot Espanya, equivalent a un ERO similar de 361 empleats de la planta de Clesa a Madrid. El jutge va decidir llavors apartar la família Ruiz-Mateos de la gestió, en considerar que havien adoptat decisions empresarials perjudicials per al patrimoni de l'empresa.
El 2012 l'agrupació cooperativa làctia ACOLACT, integrada per Feiraco i nou cooperatives gallegues, va adquirir la factoria de Clesa a Caldas de Reis, especialitzada en la producció de iogurts i postres. l'esmentada planta va reprendre la seva activitat el juliol de 2012 amb trenta treballadors, un 20% de la plantilla que hi treballava abans de la intervenció judicial. Acolact s'ha centrat en una primera fase en el rellançament complet de la marca Clesa en la gamma bàsica, sobretot en iogurts.

## Enllaços externs

* Clesa - Lloc web oficial
# RECIDA

RECIDA sigles en castellà de Red de Centros de Información i Documentación Ambiental és la xarxa de biblioteques i centres de documentació ambiental i espais naturals protegits d'Espanya. La seva finalitat és promoure la coordinació i col·laboració entre els seus membres per millorar els serveis als usuaris.
La xarxa RECIDA es va gestar en els Seminaris que el Centre Nacional d'Educació Ambiental (CENEAM) organitza anualment des de 2002 amb la col·laboració del Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa de la Generalitat de Catalunya. Està formada per més d'un centenar centres de diversa procedència: administració pública estatal, autonòmica o local, ONGs, consorcis, universitats, etc. i, qualsevol biblioteca, centre de documentació ambiental o d'un espai protegit o sistema d'informació de les comunitats autònomes d'Espanya que ofereixi els seus serveis sense ànim lucratiu, pot formar-ne part.
Els objectius de RECIDA són afavorir la col·laboració i l'experiència de projectes, compartir recursos que optimitzin les inversions i formar experts en gestió de la informació i documentació ambiental, amb la finalitat de promoure la coordinació i col·laboració entre els seus membres per millorar els serveis als usuaris seguint directrius d'organismes internacionals. RECIDA té llista de distribució pròpia, pàgina de Facebook, Twitter i també un portal homònim creat amb Drupal (programari lliure). També compta amb programa d'actuació i memòria, i funciona amb línies estratègiques sorgides dels objectius fixats pels seus membres.
El pòster de RECIDA va guanyar un premi a les XIV Jornadas Españolas de Documentación #FESABID15 de Gijón.

## Referències

* ↑ Toril Moreno, Rosario; Grabolosa Sellabona, Montserrat «RECIDA: Red de Centros de Información y Documentación Ambiental». FESABID.XI Jornadas Españolas de Documentación. Actas, 2009, pàg. 225-231. Arxivat de l'original el 2015-04-02 [Consulta: 16 març 2015].
* ↑ «El X Encuentro de Centros de Documentación Ambiental se inicia en Cervera» (en castellà). Ajuntament de Cervera de Pisuerga, 2013. [Consulta: 16 març 2015].
* ↑ «Professionals vinculats a biblioteques i centres de documentació ambiental de 16 CCAA es reuneixen a Segòvia en una nova edició del Seminari de Centres de Documentació Ambiental i Espais Naturals Protegits». Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa, 03-04-2014. Arxivat de l'original el 2 d’abril 2015. [Consulta: 14 març 2015].
* ↑ «Centros de Documentación Ambiental y Espacios Naturales Protegidos» (en castellà). Ministerio de Agricultura, Alimentación y Medio Ambiente. Arxivat de l'original el 23 de desembre 2014. [Consulta: 16 març 2015].
* ↑ «14JCID: Experiència de col·laboració entre Centres de Documentació Ambiental de Catalunya». Col·legi Oficial de Bibliotecaris i Documentalistes de Catalunya, 2016. [Consulta: 20 gener 2017].

## Enllaços externs

* RECIDA - Lloc web oficial
# Jerrygibbsita

La jerrygibbsita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al subgrup de la leucofenicita. Rep el seu nom en honor del professor Gerald "Jerry" V. Gibbs (1929-2015) mineralogista del Virginia Polytechnic Institute de Blacksburg, Virgínia, als Estats Units.

## Característiques

La jerrygibbsita és un nesosilicat de fórmula química Mn$_9$$^{2+}$(SiO₄)₄(OH)₂. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la jerrygibbsita pertany a «9.AF - Nesosilicats amb anions addicionals; cations en [4], [5] i/o només coordinació [6]» juntament amb els següents minerals: sil·limanita, andalucita, kanonaïta, cianita, mullita, krieselita, boromullita, yoderita, magnesiostaurolita, estaurolita, zincostaurolita, topazi, norbergita, al·leghanyita, condrodita, reinhardbraunsita, kumtyubeïta, hidroxilcondrodita, humita, manganhumita, clinohumita, sonolita, hidroxilclinohumita, leucofenicita, ribbeïta, franciscanita, örebroïta, welinita, el·lenbergerita, sismondita, magnesiocloritoide, ottrelita, poldervaartita i olmiïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1981 a la mina Franklin, a Franklin, al comtat de Sussex (Nova Jersey, Estats Units). També ha estat descrita a Răzoare (Maramureș, Romania) i a la mina Kombat, a la regió d'Otjozondjupa (Namíbia).

## Referències

* ↑ «Jerrygibbsite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 octubre 2016].
# Simon Vratsian

Simon Vratsian nasqué el 1882 a la vila de Novo Nakhitxevan, Rússia i va morir el 1969 a Beirut, Líban. Fou un polític armeni, darrer primer ministre de la República Democràtica d'Armènia.
Fou educat en escoles armènies i russes, i de ben jove es va unir a la Federació Revolucionària Armènia. Posteriorment va estudiar al seminari Gevorgian de 1900 a 1906. Vratsian retornà a Nor Nakhichevan com a activista del partit i va participar en el IV Congrés de Dashnaktsutiun a Viena el 1907, on va donar suport a l'adopció del socialisme.
El 1908 viatjà a Sant Petersburg per estudiar dret. Va viatjar als EUA el 1911 on va editar el diari Hairenik. El 1914 participà en el VIII Congrés General de Dashnaktsutiun a Turquia. Hi fou elegit membre de la direcció i col·laborà amb els dirigents dels Joves Turcs. L'agost de 1914 fou empresonat com a espia rus, però escapà a Transcaucàsia, on es va allistar a les unitats de voluntaris armenis que lluitaven en l'exèrcit rus. Després de la desfeta de les unitats, participà en la Conferència Estatal de Moscou, el Congrés Nacional Armeni, i en fou escollit membre del Consell Nacional. Hovhannes Qajaznuni s'oferí a acompanyar-lo en un viatge per Europa i Amèrica el 1919,però li fou rebutjada l'entrada al Regne Unit perquè era considerat un socialista radical. El mateix any fou nomenat ministre de treball, agricultura i possessions estatals en el govern d'Aleksandr Khatisyan. Les seves posicions el van fer mantenir-se en el govern de Hamo Ohanjanyan; també va assumir responsabilitats d'informació i propaganda. Després del cessament del govern i la negativa de Hovhannes Qajaznuni a formar una coalició, Vratsian acceptà el càrrec de primer ministre de la República Democràtica d'Armènia el 24 de novembre de 1920. El 2 de desembre va oferir Armènia als bolxevics. Tanmateix, hagué de fugir, i més tard aparegué com a President del Comitè per la Salvació de la Pàtria. També apel·là a Europa i Turquia ajuda contra els bolxevics. Vratsian aleshores viatjà a Europa, i s'establí a París on edità el diari Droshak de 1923 a 1925. El 1945 presentà una petició a l'Assemblea General de l'ONU a San Francisco demanant la restauració de l'Armènia de Wilson arrabassada per Turquia a Armènia.
Durant la seva vida va editar molts diaris armenis ara desapareguts, inclosos Harach i Horizon.
# Sant Miquel de Llavorre

Sant Miquel de Llavorre és l'església parroquial del poble de Llavorre, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Unarre. Està situada en el sector meridional del petit nucli del poble de Llavorre.

## Descripció

Senzilla església d'una sola nau flanquejada per capelles, amb capçalera rectangular al nord i porta amb arc de mig punt a la façana meridional, sobre la qual s'obre un petit nínxol a la clau de l'arc. Per damunt apareix un òcul. La façana està situada a la paret mestre perpendicular al cavall que suporta la coberta de llicorella a dues aigües. A la dreta de la façana s'aixeca una massissa torre campanar rematada per un xapitell de llicorella.

## Referències

* ↑ «Sant Miquel de Llavorre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Miquel de Llavorre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Marja-Liisa Kirvesniemi

Marja-Liisa Kirvesniemi, també coneguda amb el nom de Marja-Liisa Hämäläinen, (Simpele, Finlàndia, 1955) és una esquiadora de fons finlandesa, ja retirada, que destacà a la dècada del 1980.

## Biografia

Va néixer el 10 de setembre de 1955 a la població de Simpele, situada a la província de Finlàndia del Sud. El 1984 es casà amb el també esquiador de fons Harri Kirvesniemi, del qual adoptà el cognom.

## Carrera esportiva

Va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1976 realitzats a Innsbruck (Àustria) en la prova dels 10 quilòmetres, on finalitzà Vint-i-dosena. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1980 realitzats a Lake Placid (Estats Units) participà en tres proves, finalitzant dinovena en els 5 km, divuitena en els 10 km i cinquena amb l'equip finlandès de relleus 4x5 quilòmetres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1984 realitzats a Sarajevo (Iugoslàvia) aconseguí el seu major èxit en guanyar la medalla d'or en les proves de 5, 10 i 20 km a més d'aconseguir la medalla de bronze en la prova de relleus 4x5 quilòmetres amb l'equip finlandès. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1988 realitzats a Calgary (Canadà) aconseguí guanyar novament la medalla de bronze en la prova de relleus 4x5 quilòmetres, a més de finalitzar cinquena en la prova de 5 km, novena en la dels 10 km i onzena en els 20 quilòmetres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1992 realitzats a Albertville (França) no tingué èxit, i la seva actuació més destacada fou el sisè lloc aconseguitnh en els 15 km i el quart lloc en els relleus 4x5 quilòmetres. Amb 38 anys participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1994 realitzats a Lillehammer (Noruega), on aconseguí la medalla de bronze en les proves de 5 i 30 km, a més de finalitzar quarta en la prova de relleus 4x5 quilòmetres.
Al llarg de la seva carrera aconseguí vuit medalles en el Campionat del Món d'esquí nòrdic, destacant les tres medalles d'or en els 10 km. (1989) i els relleus 4x5 km. (1978 i 1989).

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Marja-Liisa Hämäläinen-Kirvesniemi». [Consulta: 27 agost 2023].
* ↑ «KIRVESNIEMI HAEMAELAEINEN Marja-Liisa». FIS-Ski. International Ski Federation. [Consulta: 18 December 2019].

## Enllaços externs

* (anglès) www.fis-ski.com - Marja-Liisa Kirvesniemi Arxivat 2012-11-03 a Wayback Machine.
# Misty (Pokémon)

Misty, coneguda com a Kasumi (カスミ) al Japó, és un personatge fictici de la franquícia Pokémon propietat de Nintendo i creada per Satoshi Tajiri. Va aparèixer com la líder del Gimnàs Celeste en la sèrie de videojocs Pokémon Vermell i Blau, Pokémon Or i Plata, i els seus respectius remakes. També va ser un personatge principal en l'anime principal durant les primeres cinc temporades i va viatjar amb Ash Ketchum i Brock per esdevenir la millor entrenadora del món del tipus aigua. Quan ho aconseguí, va decidir tornar a casa per tirar endavant el gimnàs familiar a Ciutat Celeste. Tanmateix, el seu personatge apareix posteriorment en diverses ocasions. El personatge també ha aparegut en el manga Pokémon Aventures. L'actriu que dona veu al personatge a la versió original en japonès és Mayumi Iizuka.

## Disseny

El disseny del personatge Misty va ser supervisat per Ken Sugimori i Atsuko Nishida, i en el cas de l'anime, per Sayuri Ichishi. Mayumi Iizuka, la seva actriu de veu japonesa, va declarar que el director li va demanar que actués com ella mateixa en la seva audició per representar Misty; ella li va fer cas i li donaren el paper. Per aquesta raó, Iizuka considera que el personatge de Misty és un dels que més la representen.

## Recepció

El llibre The Japanification of Children's Popular Culture descriu el personatge Misty de l'anime com una figura de mare i la defineix com «un component nutritiu» pel trio inicial que formen ella, Ash i Brock. També la descriu com «una noia inusualment 'completa' en el món dels dibuixos animats» i que es mostra el seu sentimentalisme femení i la seva «ràbia explosiva». Anime Classics Zettai!: 100 Must-See Japanese Animation Masterpieces elogia el personatge com a «particularment equilibrat» (particularly nuanced) i considera la seva presència important per a fer la sèrie atractiva.

## Referències

* ↑ Staff. «Credits». Pokeani. Arxivat de l'original el 2008-03-21. [Consulta: 20 març 2008].
* ↑ Staff. «Press Session: Mayumi Iizuka». Ex, 06-04-1999. Arxivat de l'original el 2008-05-11. [Consulta: 2 maig 2008].
* ↑ West, Mark I. The Japanification of Children's Popular Culture. Rowman & Littlefield, 2008, p. 58. ISBN 0-8108-5121-0.
* ↑ West, Mark I. The Japanification of Children's Popular Culture. Rowman & Littlefield, 2008, p. 78. ISBN 0-8108-5121-0.
* ↑ Camp, Brian; Julie Davis. Anime Classics Zettai!: 100 Must-See Japanese Animation Masterpieces. Stone Bridge Press, maig 2007, p. 283. ISBN 978-1-933330-22-8.
# Club Gel Barcelona-Catalunya

El Club Gel Barcelona-Catalunya (C.H. Barcelona-Cataluña) va ser un club català d'hoquei sobre gel de la ciutat de Barcelona. Va ser fundat l'any 1975, a partir d'una escissió dels jugadors reserves del FC Barcelona. La temporada 1975-1976 debutà a la lliga espanyola d'hoquei gel, i la següent temporada, 1976-1977, acaba 6è al campionat. En finalitzar aquesta segona temporada el club desapareixerà. Els colors del club eren el groc i el vermell.

## Històric

| Temporada | Lliga | Copa d'Espanya | Copa d'Europa |
| 1975-1976 | 6è | ? | - |
| 1976-1977 | 6e | ? | - |

## Referències

* ↑ Temporada 1975-1976
* ↑ Temporada 1976-1977
# Racó de Contraix

El Racó del Contraix és una coma que es troba dins el terme municipal de la Vall de Boí, a l'Alta Ribagorça, i dins Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
Oberta cap a la Vall de Sant Nicolau, està situada al sud-oest de la Vall de Contraix i al sud del Barranc del Racó; al vessant est de la carena que uneix el Pic del Racó, al nord, i el Cap de les Pales del Planell Gran, al sud.

## Referències

* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Mapa Carros de Foc 1:25.000. Editorial Alpina. Racó del Contraix. [Consulta: 19/10/2013]

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Jerry Weyer

Jerry Weyer (4 de gener de 1986) és un polític, activista i advocat luxemburguès. Va actuar com a copresident de la Partits Pirata Internacional juntament amb Grégory Engels des del març de 2010 fins al març de 2011, a més d'ajudar a fundar i servir com a vicepresident del Partit Pirata de Luxemburg.

## Biografia

Weyer va estudiar dret europeu a la Université Robert Schuman i, posteriorment, a la London School of Economics.
Weyer és cofundador del Partit Pirata de Luxemburg (Piratepartei Lëtzebuerg), juntament amb Sven Clement. Weyer va actuar com a vicepresident del partit des de la seva creació, el 4 d'octubre de 2009, fins al 28 d'octubre de 2012. Weyer va dirigir la campanya electoral del partit de cara a les eleccions generals de Luxemburg de 2013, a més de presentar-se com a candidat.
L'1 de març de 2010, Patrick Mächler va deixar el seu càrrec de copresident de la direcció de la Partits Pirata Internacional. Weyer, tot seguit, fou elegit com el seu successor fins que la conferència dels fundadors pogués celebrar-se el 10 d'abril següent, on s'elegirien dues persones pel càrrec. En el transcurs d'aquesta conferència es va elegir a Weyer i a Grégory Engels, convertint-se en els dos primers copresidents elegits de la Partits Pirata Internacional. Weyer ocupà aquest càrrec fins a la següent conferència, celebrada l'1 de març de 2011.
Entre octubre de 2012 i juliol de 2013 Weyer va exercir com a coordinador de l'organització que audita al Parlament de Luxemburg.
Weyer també ha escrit articles per al Pirate Times, exposant que els membres del Partit Pirata arreu del món s'haurien de veure a ells mateixos com a polítics, no només com a activistes.
Actualment viu a Moesdorf, i juntament amb el seu company Sven Clement és cofundador de l'empresa Clement & Weyer Digital Communication Consultants.

## Referències

* 1 2 3 «About me». Arxivat de l'original el 15 d’agost 2015. [Consulta: 6 agost 2015].
* ↑ «Interview with Jerry Weyer, member of the PPLU». Pirate Times, 24-10-2013 [Consulta: 6 agost 2015]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-08-04. [Consulta: 7 setembre 2015].
* ↑ «Patrick Mächler steps down - Jerry Weyer Steps up!», 02-03-2010. Arxivat de l'original el 16 de juliol 2015. [Consulta: 6 agost 2015].
* ↑ «Previous PPI Boards». Arxivat de l'original el 21 de juny 2015. [Consulta: 6 agost 2015].
* ↑ WOXX, 6.12.2012, "Politikerchecklu: Mehr Transparenz mit einem Klick?"
* ↑ «From activists to politicians». Pirate Times, 19-02-2015 [Consulta: 6 agost 2015]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-08-04. [Consulta: 7 setembre 2015].
# Saenchai

Suphachai "Saenchai" Saepong (en tailandès: ศุภชัย "แสนชัย" แสนพงษ์, nascut el 30 de juliol de 1980), abans conegut com a Saenchai Sor. Kingstar (en tailandès: แสนชัย ส.คิงสตาร์), és un lluitador professional tailandès de Muay Thai. Va guanyar el títol del Lumpinee Stadium. Sovint és considerat com un dels millors lluitadors de la història del Muay Thai. Saenchai sovint renunciava al pes per trobar oponents dignes a Tailàndia, i del 2003 al 2014 només va perdre dues vegades a Tailàndia quan els pesos eren iguals, amb la resta de pèrdues quan es va veure obligat a tenir un desavantatge de pes per igualar les lluites.

## Referències

* ↑ «Is Saenchai the Muay Thai GOAT?». muaythaicitizen.com, 30-09-2020. [Consulta: 14 gener 2021].
* ↑ «Saenchai: The GREATEST Muay Thai Legend Of All Time!». martialtribes.com, 19-03-2019. [Consulta: 14 gener 2021].
* ↑ Zivanovic, Tomislav. «Why Saenchai is The Best Muay Thai Fighter of All Time». middleeasy.com, 26-03-2020. [Consulta: 14 gener 2021].
* ↑ «Muay Thai Results». Muaythai2000.com, 10-06-2005. [Consulta: 15 juny 2017].
* ↑ «Muay Thai Results». Muaythai2000.com, 07-02-2014. [Consulta: 15 juny 2017].