OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pedro Machuca

Pedro Machuca, Toledo cap a 1490 - Granada 4 d'agost de 1550. Fou un pintor i arquitecte del segle xvi.
La seva única però cèlebre obra d'arquitectura és el palau de Carles V, un imponent edifici renaixentista encarregat per l'emperador com a residència a l'Alhambra de Granada.
Va néixer a Toledo i es va formar a Itàlia, on va ser deixeble de Miquel Àngel i va poder conèixer Jacopo Torni.
De retorn a Espanya l'any 1520, va treballar com pintor en la Capella Reial de Granada, així com a la catedral de Jaén, Toledo i Uclés. El 1528 va començar les obres del palau de l'emperador Carles V. A les seves traces s'aprecia el contacte amb la cultura de l'arquitecte romà Vitruvi a través dels artistes italians Rafael, Baldassarre Peruzzi i, sobretot, Giulio Romano.
Al museu del Prado de Madrid es conserva la pintura de tema religiós: Descendimiento de la Virgen y las ánimas del Purgatorio

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.48. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 3 desembre 2014].

## Bibliografia

* Volum 12, La Gran Enciclopèdia en català (2004) Edicions 62 ISBN 84-297-5440-7
# Pedro López

Pedro López és el nom dels següents personatges:
* Pedro López de Ayala (Vitòria, Àlaba, 1332 - Calahorra, La Rioja, 1407) polític, poeta i historiador castellà
* Pedro López Elum (1944, Dénia- 2008, València), professor de la Universitat de València i catedràtic del Departament d'Història
* Pedro López Muñoz (Torrent, 1983), futbolista valencià
* Pedro José López Ronda (València, 1973), pilotari valencià
# Parc Agustín Ross

El Parc Agustín Ross és un parc ubicat a l'Avinguda Agustí Ross, davant de l'antic Centre Cultural Agustín Ross, a Pichilemu. És un Monument Nacional de Xile.
El parc compta amb palmes natives de 100 anys de Xile (Phoenix canariensis) i molts espais verds, i la seva recent restauració l'ha convertit en un destí atractiu caminar.
Tant el parc i l'antic casino van ser nomenats Monuments Nacionals el 25 de febrer de 1988.
El Parc va ser severament malmès després del terratrèmol de Pichilemu del 2010, destruint tots els balustrades del parc.

## Referències

* ↑ María José Muñoz. «Atractivos de nuestra región. Hoy: Pichilemu» (en castellà). El Rancahuaso, 24-02-2007. [Consulta: 5 desembre 2009].
* ↑ «VI Región Playas» (en castellà). Chile.com. Arxivat de l'original el 2009-02-24. [Consulta: 5 desembre 2009].
* ↑ «Monumentos Nacionales de la VI Región» (en castellà). VI.cl. [Consulta: 5 desembre 2009].
# Parc-bosc municipal

El Parc-bosc municipal és un parc municipal de Figueres (Alt Empordà) protegit com a bé cultural d'interès local.. Està situat al centre de la ciutat, entre la Ronda Aroles, l'Avinguda Salvador Dalí, la Ronda del Parc i el Passeig Nou.

## Descripció

Aquest espai té planta pentagonal irregular. Conserva en estat salvatge o primitiu els arbres i llur agrupació espontània. S'ordena en relació a unes escales principals, amb brollador a la paret, a manera de font, és en el centre del "passeig nou". Aquestes escales donen lloc a una gran plaça central que ordena tot el Parc, amb un seguit de braços que ens porten per tot el Parc. Té zones dedicades a jocs infantils, d'altres per esport, per passejar, etc ... Ornat per escultures, i detalls referents a la vila.

## Història

El projecte, de Ricard Giralt i Casadesús, data del 1917. El 1920 comencen les obres, després de nombrosos entrebancs polítics, amb una plantada d'arbres que va tenir una gran participació de la ciutadania. El 1926 s'incorpora al projecte l'escalinata d'entrada segons disseny del jove Pelai Martínez Paricio. El 1931 Joaquim Cusí i Furtunet va fer una donació de terrenys per ampliar l'espai del parc, que acabarien destinant-se a altres usos

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Parc-bosc municipal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Passatge de Suterranya

El Passatge de Suterranya és una via urbana de Tremp (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El passatge i el conjunt de construccions que el formen, se situa al nucli urbà de Suterranya.
És compost per diferents elements i construccions de caràcter popular i amb valor patrimonial.
Destaca la construcció de forma circular annexa a l'accés del passatge, que es realitza mitjançant un arc peraltat adovellat. De l'interior del passatge destaca un arc rebaixat i el bigam de fusta. A sobre del passatge hi ha un corredor de fusta amb arcs rebaixats i baranes de ferro.
Tot el conjunt és de pedra irregular de petites dimensions i amb coberta de teula àrab.

## Referències

* 1 2 3 4 «Passatge de Suterranya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Pauvre Pierrot!

Pauvre Pierrot! (Pobre Pierrot! en català) és una pel·lícula de dibuixos animats d'Émile Reynaud que es va estrenar el novembre de 1892 en el Musée Grévin de París i es va projectar ininterrompudament fins a febrer de 1894 mitjançant el teatre òptic, sistema d'il·lusió de moviment, inventat pel mateix autor, que projectava una pel·lícula sobre una pantalla translúcida fent-la passar davant d'una font de llum dotada d'un sistema de miralls.
La història desenvolupa una trama còmica entre els personatges extrets de la Comèdia de l'art italiana Arlequí, Pierrot i Colombina. Els dos protagonistes competeixen per l'amor de Colombina, si bé aquesta mostra el seu rebuig cap a Pierrot i es queda al final amb l'amor d'Arlequín.

## Argument

Arlequí passeja amb una màscara per un jardí. En sentir que algú s'apropa, s'amaga rere una columna. Apareix la bella Colombina, que s'espanta en veure a l'emmascarat sortir del seu amagatall, però es tranquil·litza quan el jove Arlequí es descobreix. Aquest comença a declarar el seu amor a Columbina quan, després d'escoltar un soroll a la porta del fons, es torna a amagar i es col·loca la màscara.
Era Pierrot, amb una mandolina en bandolera i un ram de flors ocult a la seva esquena, que, després d'una reverència, ofereix a Colombina qui, només per compromís, accepta el regal. Pierrot observa el poc interès que mostra ella i se'n va, la qual cosa aprofita Arlequí per sortir, li fa un senyal i se'n van a casa seva.
Poc després apareix Pierrot plorant desconsoladament i, després de beure uns glops de licor, cobra nous ànims i es dirigeix al balcó de la casa on entona una serenata amb la seva mandolina. Arlequí, enfadat, li propina un cop ràpid a l'esquena i se'n va. Pierrot, sense veure qui l'ha colpejat, acaba de buidar la seva ampolla i canta de nou la seva cançó:
| « | Pour peindre vos grâces fines Votre taille de roseau Je saurai prendre á Watteau Son âme, ô ma Colombine Un vieil air de mandoline, L'évoquera du tombeau Pour peindre vos grâces fines Votre taille de roseau... | » |
Arlequí, agafant l'ampolla que ha deixat a terra, li dona una altra bona ració de cops i, satisfet per haver-li donat seu merescut, es reunirà amb la seva estimada Colombina.

## Bibliografia

* Luis Enrique Ruiz Álvarez, Obras pioneras del cine mudo, Bilbao, Mensajero, 2000, pp. 16-18. ISBN 84-271-2296-9
# Pautàlia

Pautàlia (en llatí Pautalia, en grec antic Παυταλία) era una ciutat del districte de Dentèlica (Denthelia) a Tràcia. Era propera al naixement del riu Estrímon. Els seus habitants es consideraven peons.
Sota Hadrià la ciutat es va dir Úlpia Pautàlia (el mateix va fer Sàrdica, que s'anomenava Úlpia Sàrdica). Degut a això es pensa que podria ser la mateixa ciutat anomenada Ulpiana que segons Procopi, Justinià I va reconstruir i rebatejar amb el nom de Justiniana Secunda, però a això no està confirmat, perquè tant Procopi com el geògraf Hièrocles parlen de Pautàlia i Ulpiana com a llocs diferents.
Segons la seva situació a la Taula de Peutinger, correspondria a la moderna Khustendil, nom potser derivat de Justiniana.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Pautalia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 juliol 2021].
# Peristaltisme

El peristaltisme o peristalsi és una contracció radial asimètrica dels músculs que es propaga en forma d'ona cap a la part posterior d'un tub muscular. En humans, el peristaltisme es troba en la contracció de la musculatura llisa per a propulsar el bol alimentari a través del tub digestiu.

## Referències

* ↑ «peristaltisme | enciclopèdia.cat». [Consulta: 10 novembre 2018].
# Peekskill

Peekskill és una població dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 22.441 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Peekskill tenia 22.441 habitants, 8.696 habitatges, i 5.348 famílies. La densitat de població era de 2.005,7 habitants per km².
Dels 8.696 habitatges en un 30,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 39,7% hi vivien parelles casades, en un 16,3% dones solteres, i en un 38,5% no eren unitats familiars. En el 31,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,18.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,4% tenia menys de 18 anys, un 8,3% entre 18 i 24, un 34,9% entre 25 i 44, un 20,9% de 45 a 60 i un 11,5% 65 anys o més.
L'edat mitjana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91 homes.
La renda mitjana per habitatge era de 47.177 $ i la renda mitjana per família de 52.645 $. Els homes tenien una renda mitjana de 38.091 $ mentre que les dones 34.757 $. La renda per capita de la població era de 22.595 $. Entorn del 10,3% de les famílies i el 13,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Personatges il·lustres

* Peter Bagge, dibuixant de còmics

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Peekskill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Peekskill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Peeing Calvin

Peeing Calvin és el nom pel qual es coneix una il·lustració bootleg del personatge protagonista de la sèrie Calvin i Hobbes, on Calvin apareix orinant. Va ser comercialitzada com a enganxina, on el personatge generalment apareix orinant sobre el logotip d'alguna organització rival a la dels creadors o comercialitzadors.
Es tracta d'un símbol partisà que s'utilitza per a mostrar animadversió en una rivalitat, sent utilitzat per primera vegada a Florida. La imatge es tracta d'una modificació d'una vinyeta de la tira còmica publicada el 5 de juny del 1988, i fou utilitzada per part de l'afició de la Universitat de Florida per a fer burla de l'equip rival, Florida State University, des de finals de la dècada del 1980 o principis dels anys 90.
Des del món del futbol americà, el símbol començà a utilitzar-se en altres subcultures, com la del NASCAR. El 1995 es feu famosa una furgoneta amb un vinil del Peeing Calvin orinant sobre les sigles FSU. Durant la dècada del 1990, l'enganxina, amb altres variacions i logotips, es feu famosa arreu dels Estats Units.
Una de les causes de la popularitat del disseny, que fou utilitzat en molt merchandising pirata, es deu al fet que Bill Watterson, creador de la sèrie, estava en contra d'utilitzar el personatge en productes altres que els llibres recopilatoris de la sèrie i calendaris amb tires còmiques impreses. Com a conseqüència, els propietaris dels drets del personatge no ingressaven diners per royalties que podrien haver servit per a perseguir les falsificacions, ni tampoc no tenien incentius per a fer-ho.

## Referències

* 1 2 «How Did Calvin from ‘Calvin and Hobbes’ End Up Peeing on Everything?» (en anglès americà), 03-02-2022. [Consulta: 23 març 2023].
* 1 2 Weinstein, Adam. «Five Fascinating Facts About the History of Peeing Calvin Decals» (en anglès). Arxivat de l'original el 2023-02-08. [Consulta: 23 març 2023].
* 1 2 3 4 «The truth about Peeing Calvin». Phil Edwards. [Consulta: 23 març 2023]. «min 3.30»
* 1 2 3 «The tasteless history of the peeing Calvin decal» (en anglès americà). [Consulta: 23 març 2023].
# Pinilla de Molina

Pinilla de Molina és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 25 | 28 | 29 | 27 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Pende

Els pende (també anomenats bapende, masangi o pindi, entre altres etnònims) són un poble bantu que habita majoritàriament a la República Democràtica del Congo que parlen la llengua homònima. Es calcula que hi ha uns 250.000 pende en l'actualitat. Els avantpassats dels pende provenen d'Angola, d'on van emigrar per l'expansió dels lunda al segle xvii. Les tribus originals eren matrilinials, amb un fort sentit comunitari i igualitari. A la zona del Congo es van dividir en dos grups: un occidental i un oriental a les ribes del riu Kasai. Els chokwe van reduir dràsticament la població al segle xix però la seva expansió va ser frenada per l'imperialisme.
Els pende són coneguts per la seva música, basada en xilòfons, i els balls amb màscares rituals fetes de ràfia. Aquestes màscares són de diversos tipus: pumbu (les que intenten mostrar el poder del cap amb rostres que inspiren terror), kiwoyo (s'usa com a tocat per als caps que simbolitza un avantpassat) i kipoko (portada en els ritus de pas). Els pende també destaquen en la talla d'ivori. La religió barreja elements cristians amb animistes, on la dona més vella de cada clan és la responsable de transmetre l'herència i el culte als ancestres o mvumbi a les noves generacions de la família extensa.

## Referències

* ↑ Pàgina dedicada als pende
* ↑ «Entrada dels Pende de la Universitat d'Iowa». Arxivat de l'original el 2008-03-04. [Consulta: 5 setembre 2013].
# Pere I d'Hongria

* Per a altres significats, vegeu «Pere I».
Pere I d'Hongria (Venècia, 1011-?, 1046), conegut com a Pere Orseolo o Pere el Venecià (en hongarès: I. (Velencei) Péter, en llatí: Pietro Orseolo), va ser rei d'Hongria del 1038 al 1041 i el 1044 fins a la seva mort dos anys més tard.
Era fill del duc de Venècia Otó Orseolo i Maria, germana del primer rei d'Hongria Esteve I. A la mort sense descendència del seu tiet (el seu únic fill Emeric havia mort el 1031 en un accident de cacera) va heretar el tron hongarès.
Va continuar amb les polítiques el rei Esteve i va intentar reforçar la presència del cristianisme al regne. Es trobà amb resistència per part dels pagans, que l'expulsaren del país el 1041. En el seu lloc fou coronat Samuel Aba, que perseguí els seus partidaris i derogà moltes de les seves lleis.
Amb l'ajut del futur emperador Enric III va tornar al país per recuperar el poder el 1044. Però Pere no va ser capaç d'afermar el control del seu regne. Va haver de fer front a conspiracions dels nobles i revoltes dels pagans. Finalment els rebels el van capurar prop de Zámoly, el van deixar cec i morí poc després.
Pere no s'havia casat i no deixà descendència. Fou succeït per Andreu I, d'una branca secundària de la dinastia àrpad.
# Planificació del turisme

La planificació del turisme és una eina per a la gestió de destinacions, es va centrar en la percepció de la situació actual en què el turisme es trobaria en l'escenari d'un futur possible. La construcció metodològicament d'un canal que permet guiar el destí de les actuals perspectives o el futur desitjat utilitzant eficientment els recursos disponibles per a aquest propòsit.
Assabentar-se del turisme en una localitat visionant els seus efectes negatius i positius. En un intent de maximitzar els impactes positius i minimitzar els impactes negatius es planteja una planificació basada en la sostenibilitat. Utilitzant el trípode enganxat en el patrimoni d''equitat social, prudència ecològica i impuls de l'economia local.

## Planificació per països
### Planificació regional a França

Em 1961 apareix el primer intent real en la planificació del turisme regional no sul da França, com a compra de 1.500 hectàrees de terreny no litoral entre “Lá Camague” i “l'Euskal Herria”. En aquesta nova acció a compte d'una visió més integrada de l'activitat va comptar amb la presència dels ministeris involucrats, amb el rendiment dels equips planificadors urbans, secretaris tècnics, empreses i altres entitats que permeten aquesta experiència aprofundir millor en temes de desenvolupament local.

## Vegeu també

* Turisme
* Planificació
* Temporada turística

## Bibliografia

* Molina, Sérgio; Rodriguez, Sérgio. Planeamiento Integral del Turismo: un enfoque para América Latina. Traducción de Carlos Valero. Bauru: EDUSC, 2001.
* Hall Sinse, C. Michael. Planeamiento Turístico: políticas, procesos e relaciones. São Paulo: Contexto, 2001.
# Josep Sanxis i Ferrandis

Josep Sanxis i Ferrandis (València, 17 de desembre de 1622—Tarragona, 26 de març de 1694), també citat, castellanitzat, com José Sanchís y Ferrándiz, va ser un religiós mercedari valencià, que arribà a ser bisbe de Sogorb (1673-1680) i arquebisbe de Tarragona (1680-1694)
El 1634 va entrar a l'Orde de la Mercè, professant en un convent de la ciutat natal. Després, va estudiar a la Universitat de Salamanca i, finalitzats els estudis, va ser professor de filosofia a la Universitat de València, entre 1644 i 1649. Com a mercedari predicà en diverses localitats, a més de València, passà també Madrid, Sevilla, Granada, entre d'altres. Dins de l'orde, va ser secretari de província entre 1652 i 1655, definidor provincial el 1659 i escollit pare general de l'orde el 18 d'octubre de 1664 a Granada, càrrec que va ostentar durant sis anys. Durant la seva estada a València millorà el convent, n'amplià la biblioteca i sufragà la construcció de diverses cases de socors i beneficència, a més del convent i santuari del Puig. El 1677 feu erigir una estàtua de Sant Pere Nolasc al pont dels Serrans. Fou també qualificador del Sant Ofici i del de Sa Majestat al Consell de la Suprema Inquisició.
Quan finalitzà el seu mandat a l'orde, el 1671 va ser nomenat bisbe d'Empúries de Sardenya per la reina regent, Maria Anna d'Àustria, i tot hi arribar a ser consagrat l'any següent, no en va prendre possessió perquè el 1673 va ser destinat al bisbat de Sogorb. El 1680 és traslladat a l'arquebisbat de Tarragona, nomenat per Carles II, on va celebrar concilis provincials el 1685 i 1691. Va reedificar el convent del seu orde i el 1691 va estendre la festa de Santa Tecla a tota la província eclesiàstica. Morí a Tarragona el 1694, on fou enterrat, al cor de la catedral, sota una làpida decorada amb el seu escut heràldic.

## Notes

* ↑ Alguns dubten sobre si Ferrandis era el segon cognom i li atribueixen Arça.

## Referències

* 1 2 3 Díaz Díaz, Gonzalo. Hombres y documentos de la filosofía española (en castellà). Volum VII. Madrid: Editorial CSIC, 2003, p. 153-154.
* 1 2 3 «Josep Sanxis i Ferrandis». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 9 gener 2016].
* 1 2 3 Boix i Ricarte, Vicent. Historia de la Ciudad y Reino de Valencia (en castellà). vol. II. València: Imprenta de D. Benito Monfort, 1845, p. 414.
# Miura (ciutat)

Miura (三浦市, Miura-shi) és una ciutat de la prefectura de Kanagawa, al Japó. L'any 2015, la ciutat tenia una població estimada de 46.520 habitants i una densitat de població de 1451 habitants per km². La ciutat té una àrea total de 32,05 km².

## Geografia

Miura està situada a l'extrem del sud de la península de Miura, al sud-est de la prefectura de Kanagawa. Està envolada per tres costats per l'oceà Pacífic, amb la badia de Sagami a l'oest. Al sud de l'àrea urbana i el port es troba l'illa de Jōgashima, connectada a la ciutat amb un pont. L'illa és un destí popular de turisme de cap de setmana. El far de Jōgashima fou construït per l'enginyer francès Léonce Verny a finals del segle xix.

## Història

L'àrea de l'actual Miura ha estat habitada des de temps prehistòrics. Arqueòlegs han descobert nombroses restes del paleolític japonès, el període Jōmon i el període Yayoi. Des de finals del període Heian fins al final del període Sengoku, l'àrea fou governada pel clan Miura. Durant el període Edo, fou un tenryō sota el control directe del shogunat Tokugawa.
Després de la restauració Meiji, el poble de Misaki dins del districte de Miura fou creat l'1 d'abril de 1889. El poble fou electrificat el 1913, però no tingué aigua corrent fins al 1934.
L'àrea fou molt afectada durant el gran terratrèmol de Kantō de 1923, el qual tingué el seu epicentre en la badia de Sagami, a pocs quilòmetres de la ciutat. Tota l'àrea geogràfica al voltant de la ciutat va elevar-se 10 metres degut al moviment tectònic, fins a tornar a rebaixar-se al seu nivell original en els següents dies.
L'1 de gener de 1955 Misaki absorbí el poble veí de Minami-Shitaura i la vila de Hasse i esdevingué la ciutat de Miura. La ciutat va connectar-se amb ferrocarril a la metròpolis de Tòquio el 7 de juliol de 1966 amb l'obertura de l'estació de Miurakaigan als afores de la ciutat. La línia es va estendre fins a l'estació de Misakiguchi el 26 d'abril de 1975.

## Economia

L'economia de la ciutat està dominada per la pesca comercial, centrada en el port de Misaki, el 18è port pesquer més important del Japó, i 2n en termes de pesca de tonyina. Misaki és un port pesquer important, principalment especialitzat en tonyina.
L'agricultura roman com una indústria important per l'economia local, especialment els melons i el daikon.

## Agermanament

* Suzaka, Nagano, Japó
* Warrnambool, Victoria, Austràlia

## Referències

* ↑ «Population of Cities» (XLS) (en japonès). Statistics Bureau of Japan, 01-01-2015. [Consulta: 11 març 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'ajuntament de Miura (japonès)
# Macari I de Jerusalem

* Per a altres significats, vegeu «Macari».
Macari I de Jerusalem (grec antic: Μακάδριος; llatí: Macarius) va ser bisbe de Jerusalem possiblement des de l'any 314 fins al 333. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.
Va succeir al bisbe Hermó quan aquest va morir. Es conserva una carta de l'emperador Constantí I el Gran a Macari referida a la construcció de l'església del Sant Sepulcre. Sòcrates Escolàstic, Sozomen i Teodoret li atribueixen el descobriment de la Veracreu junt amb les dels dos lladre que van ser executats al mateix temps que Jesucrist. Va assistir al concili de Nicea I de l'any 325. Es va distanciar del seu superior, Eusebi de Cesarea, al que va acusar d'arianisme. Va morir l'any 333.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Macarius Hierosolymitanus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 29 desembre 2022].