OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Assomada

Assomada (crioll capverdià Somada) és una localitat de l'illa de Santiago a l'arxipèlag de Cap Verd. És la seu del municipi de Santa Catarina. Assomada dista uns 36 km al nord de la ciutat de Praia, capital del país.
A la localitat d'Assomada viu el 28,5% de la població de Santa Catarina. Està subdividida en 22 barris i té una àrea urbana edificada i parcel·lada de prop de 213 hectàrees. Mantenint-se l'actual ritme de creixement, es preveu que en pocs anys la superfície urbana pugui arribar a les 550 hectàrees.
Assomada és un important centre comercial, on conflueix un ambient rural i urbà. El centre de la població té un important nombre d'edificis d'estil colonial portuguès, que testimonien el seu passat històric. Però a més, partint d'aquest nucli urbà, la ciutat ha tingut un creixement notable des de la independència de Cap Verd, en gran manera a causa de l'afluència de persones des de l'interior i des d'altres illes a la recerca de treball.
El mercat d'Assomada es considera com el major i més concorregut de l'illa de Santiago, com una enorme varietat de productes agrícoles i articles diversos. En l'aspecte cultural, és destacable el Museu de la Tabanka. Situat a l'edifici de l'antiga Repartição da Fazenda i dos Correios, considerat patrimoni històrico-cultural pel seu disseny arquitectònic, l'actual Centre Cultural d'Assomada es troba al centre de la ciutat. El Museu de la Tabanka organitza exposicions temporals i diversos espectacles, procurant promoure i dinamitzar la vida cultural del municipi de Santa Catarina i de l'interior de l'illa de Santiago. El museu té també un valuós conjunt de documentació gràfica i escrita sobre la tabanka, una original desfilada local en el qual són ridiculitzades les figures socials tradicionals.

## Demografia

Segons les dades de 2005, la localitat d'Assomada tenia 11.900 habitants .
Población de la localidad d'Assomada (1990–2005) :
| 1990 | 2000 | 2005 |
| 3.414 | 7.067 | 11.900 |

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd

## Enllaços externs

* Museu da Tabanca
* Projecte GTM - Santiago
* Caminades per Santiago Arxivat 2011-10-27 a Wayback Machine.
* caboverde.com
* Mapa 1:50_000, Santiago / Cabo Verde
# Antígona (filla d'Èdip)

Antígona (grec antic: Ἀντιγόνη) va ser filla d'Èdip (rei de Tebes). Tenia tres germans, dos nois: Etèocles i Polinices, i una germana: Ismene. Les tradicions més antigues la fan filla d'Eurigania, que era filla del rei dels flegieus, un poble de Beòcia. Però, a partir dels tràgics, se la va considerar filla de Iocasta, i fruit de l'incest d'Èdip amb la seva mare.
Quan Èdip va saber els crims que havia comès després de consultar l'oracle de Tirèsias, es va treure els ulls i quedà cec. Va exiliar-se a Tebes per decisió pròpia, pidolant pels camins, i guiat per la seva filla Antígona. Rodant pel món va fer cap a Colonos, a l'Àtica, on va ser recollit per Teseu. Allà Èdip va morir.
Antígona va tornar a Tebes, on va viure amb la seva germana Ismene. Segons la tradició, els dos germans barons d'Antígona es troben constantment lluitant pel tron de Tebes, a causa d'una maledicció que el seu pare havia llançat contra ells.
Se suposava que Etèocles i Polinices governaven el tron periòdicament, però, en algun moment, Etèocles va decidir quedar-se en el poder després de complir el seu mandat, fet que va desencadenar una guerra, ja que Polinices, ofès, va buscar ajuda en una ciutat veïna, va construir un exèrcit i va tornar a la ciutat per reclamar el que era seu. A la guerra dels set Cabdills, (descrita per Èsquil a la tragèdia els Set contra Tebes), Etèocles, rei de Tebes defensava la ciutat. Polinices amb l'exèrcit argiu, l'atacava.
En els combats que es van produir a les portes de la ciutat, els dos germans es van matar mútuament, tal com s'havia predit. Llavors Creont, que era oncle d'Etèocles i Polinices, es va convertir en rei de Tebes i va organitzar uns funerals solemnes per a Etèocles, però va dictaminar que, per haver traït la seva pàtria, Polinices no seria enterrat dignament i se’l deixaria als afores de la ciutat, per ser devorat pels corbs.
Els honors fúnebres eren molt importants per als grecs perquè l'ànima d'un cos que no era enterrat estava condemnada a vagar per la terra eternament. Per això Antígona es va negar a obeir l'ordre i, d'amagat, va decidir enterrar el seu germà Polinices i celebrar sobre el seu cos els corresponents rituals, rebel·lant-se així contra Creont, que a més era sogre seu, ja que estava promesa amb Hemó, fill del rei.
La desobediència comportà per a Antígona la seva condemna a mort, i va ser tancada viva a la tomba dels Labdàcides, els descendents de Làbdac, de qui ella també descendia. A la seva presó de pedra, Antígona es va penjar.
Per altra banda, Hemó, en veure morta la seva promesa, després d'intentar matar el seu pare, es va suïcidar abraçat a Antígona; mentrestant, Eurídice, esposa de Creont i mare d'Hemó, se suïcidà també, en saber que el seu fill havia mort. Les morts d'Hemó i Eurídice provocaren un profund patiment a Creont, el qual finalment s'adonà del seu error.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 36. ISBN 9788496061972.
# Batalla de Dorilèon

Batalla de Dorilèon té aquests significats:
* Per la batalla de la Primera Croada, vegeu Batalla de Dorilèon (1097)
* Per la batalla de la Segona Croada, vegeu Batalla de Dorilèon (1147)
# El Cogulló (la Torre de Cabdella)

Lo Cogulló, és un cim de 1.569,5 metres d'altitud situat en el terme municipal de la Torre de Cabdella, al Pallars Jussà (dins de l'antic terme de la Pobleta de Bellveí). Està situat al nord-est d'Envall i a ponent de les Bordes de Sellui.
# Jacqueline amb gos afgà

Jacqueline amb gos afgà o Dona amb gos és una pintura a l'oli realitzada per Pablo Picasso.

## Història

Picasso es va assabentar de la riuada del Vallès Occidental del 1962 per la televisió mentre vivia a Notre-Dame-de-Vie a Mougins, a França. De seguida va trucar a Barcelona i va pensar que donaria un dels seus quadres per una subhasta benèfica, i amb els beneficis ajudaria als daminificats per la riuada. Li va demanar a Ana María Torra, muller de l'editor Gustavo Gili, anés a França acompanyada d'Elvira Farreras - dona del galerista Joan Gaspar- a buscar el quadre.
El gest de Picasso va marcar tendència i d'altres artistes com Joan Miró, Salvador Dalí, Antoni Tàpies, Georges Braque, Marc Chagall, Fernand Léger, Antoni Clavé, Modest Cuixart, Antoni Cumella o Joan-Josep Tharrats també van donar obra seva. En total es van reunir 204 obres, que entre l'1 i el 6 de desembre del 1962 van ser exposades a les naus gòtiques l'Hospital de la Santa Creu de Barcelona de Barcelona. Va ser la Diputació de Barcelona qui es va encarregar de gestionar la subhasta. Fou el mateix Picasso qui comprà el seu propi quadre, per un import de 3,5 milions de pessetes de l'època. Alexandre Cirici va ser qui va portar el quadre de nou cap a la casa de Picasso a França.
El quadre de Miró es deia Dona en la nit (venut per 4 milions) i el de Dalí, El Crist del Vallès, que va ser adquirit per 1,5 milions pel matrimoni de Giuseppe y Mara Albaretto, després d'una puja amb representants de El Corte Inglés.

## Descripció

A l'obra es pot veure a Jacqueline asseguda en una cadira marró amb un gos blanc a la seva faldilla. Elvira Farreras comenta al seu llibre que es tracta d'un dàlmata però en un catàleg del Museu Picasso dels anys 90 s'informa que es tracta d'un gos afgà. El fons és un degradat de color verd clar i l'obra pertany a l'etapa cubista del pintor malagueny.

## Exposicions

* 1962- Galerie Leiris de París
* Anys 90- Museu Picasso de Barcelona

## Referències

* 1 2 3 4 5 Sesé, Teresa «El Picasso que trajo (y se llevó) la riada». La Vanguardia [Barcelona], 24-09-2012.
# Novossélitsi

Novossélitsi (en rus: Новоселицы) és un poble de l'óblast de Nóvgorod, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 1.623 habitants.

## Referències

* ↑ «Barashikha». GeoNames.
* ↑ Приказ Министерства природных ресурсов Российской Федерации от 28 марта 2007 г. № 68 «Об утверждении Перечня лесорастительных зон и лесных районов Российской Федерации»
* ↑ «Схема территориального планирования Маловишерского муниципального района». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ Koriakov, I. B.. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2016-03-14.
# Antigues dependències del monestir (l'Estany)

Les Antigues dependències del monestir és una obra amb elements gòtics de l'Estany (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquest edifici tanca el monestir pel cantó de ponent i fa avui d'accés. Forma una façana rectangular de dues plantes a la plaça del monestir. El conjunt és format per un portal d'entrada de grans dimensions, d'arc de mig punt i adovellat que dona accés al claustre, a banda i banda s'hi troba una porta, amb llinda, i amb elements decoratius de caràcter gòtic (tardà del segle xvi). Al damunt de les portes hi ha dues petites finestres, les llindes de les quals presenten també elements gòtics del segle xvi.A una finestra dels baixos, l'enreixat és amb llangardaix. Els pis superior, més modificat, té sis obertures dels segle xvi i posteriors.
Damunt del portal, un escut en alt relleu de factura gòtic- tardana té representats dos àngels vestits de monjos que sostenen un arbre arrelat, conjunt ornat amb mitra i bàcul. La coberta és a una vessant. L'interior ha estat molt adaptat per a unso posteriors i conserva molt poc de la disposició original.

## Història

Aquesta construcció, erigida per acollir-hi diferents dependències abacials, fou aixecada en temps de l'abat Berenguer de Riudeperes (mort el 1329). D'aquí la representació del seu escut sobre el portal.
Avui aquest edifici fa de façana a la plaça del monestir (abans plaça de la mongia) oberta arran de l'enderrocament de les cases que tancaven el pas unt de cases on vivien alguns monjos i més tard treballadors i guardians del monestir. A la dècada dels seixanta -setanta, el conjunt fou restaurat donant-li l'aspecte que presenta avui. L'interior de l'edifici, que conserva alguns arcs apuntats, ha estat molt modificat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Antigues dependències del monestir». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 juny 2020].
# Anatils

Els anatils (llatí Anatili) foren un poble gal esmentat per Plini el vell que vivien a la desembocadura del Roine (a la Camarga) fins a Aigües Mortes, i eren veïns dels desuviats i els volques arecòmics. és possible que dominessin també la vial d'Arles. Plini esmenta la població d'Anatilia que agafaria el nom del poble i no a l'inrevés i que podria correspondre al castell de Mornats.

## Referències

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Amir Ayaz

Amir Ayaz (mort 1105) fou un amir turc dels seljúcides, nomenat governador de Hamadan.
Va jugar un gran paper en les lluites entre els sultans seljúcides Barkyaruq i Muhàmmad; primer va donar suport al segon però el 1100/1101 es va posar del costat de Barkyaruq, i quan va morir fou nomenat atabeg del seu fill menor Malik-Xah II. Finalment Muhammad el va fer assassinat el 1105.

## Referències

* ↑ Raza, S. Jabir «MAHMUD'S AYAZ IN HISTORY». Proceedings of the Indian History Congress, 72, 2011, pàg. 286–293. ISSN: 2249-1937.
# Amir Dad

Amir Dad (Amīr Dād, 'emir de la justícia') fou un càrrec de la cort seljúcida. Era un magistrat en cap que s'ocupava dels casos d'injustícia administrativa i d'altres tipus.
Va existir amb els seljúcides, sobretot al Soldanat de Rum. Tan sols es coneix el nom d'una de les persones que ocuparen aquest càrrec. Posteriorment Amir Dad fou utilitzat com a títol honorífic.

## Referències

* 1 2 Cahen, 2014, p. 142.

## Bibliografia

* Cahen, C. The Formation of Turkey — The Seljukid Sultanate of Rum: Eleventh to Fourteenth Century (en anglès). Routledge, 2014. ISBN 9781317876267.
# Amselia

Amselia és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Amselia heringi (Amsel, 1935)
* Amselia leucozonellus (Walsingham & Hampson, 1896)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 17 gener 2019].
# Antoni Píris

Antoni Píris (Mallorca, segle XV) fou un bruixoler documentat en un testament i en un inventari de 1463, juntament amb els també cartògrafs, Gabriel Vallseca i Gabriel Soler. No s'ha conservat cap obra signada per ell.

## Vegeu també

* Llista cronològica de cartògrafs portolans mallorquins.

## Referències

* ↑ Ginard Bujosa, Antoni. La cartografia mallorquina a Mallorca. Barcelona: J.J. de Olañeta, Editor, 2002. ISBN 84-9716-145-9.
# Ancistrus bufonius

Ancistrus bufonius és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Apurímac al Perú.

## Referències

* ↑ Kner, R. 1854. Die Hypostomiden. Zweite Hauptgruppe der Familie der Panzerfische. (Loricata vel Goniodontes). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 7: 251-286 [separate 1-36], Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
# Ancistrus brevipinnis

Ancistrus brevipinnis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca de Laguna dos Patos (Brasil).

## Referències

* ↑ Kner, R. 1854. Die Hypostomiden. Zweite Hauptgruppe der Familie der Panzerfische. (Loricata vel Goniodontes). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 7: 251-286 [separate 1-36], Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
# Antonio Pérez Henares

Antonio Pérez Gómez, més conegut com a Antonio Pérez Henares o Chani és un escriptor i periodista espanyol nascut a Bujalaro (Guadalajara) el 15 d'octubre de 1953.

## Biografia
### Trajectòria com a escriptor

És autor de la trilogia basada en la prehistòria peninsular formada pels llibres Nublares, El hijo de la Garza i El último cazador. És també l'autor de La mirada del lobo on recrea el moment del paleolític on el llop, que és l'origen de tots els gossos, i l'home van enllaçar el vincle que encara avui perdura. De les seves obres de narrativa destaquen El río de la Lamia i La cruzada del perro (guanyadora del Premi Tigre Juan) i dels llibres de viatges cal destacar Un sombrero para siete viajes i El pájaro de la aventura. La seva última obra, Yo, que sí que corrí delante de los grises és una memòria emocional dels darrers anys del franquisme que durant la seva compromesa joventut va viure i va patir de manera molt intensa.
A més a més, ha escrit també obres destacades sobre la societat espanyola com són Los nueve señores feudales (l'estudi recent més important sobre la propietat de la terra), Nobles y plebeyos i La conducta sexual de los españoles, escrit amb la col·laboració de Carlos Malo de Molina.
Ha escrit també dos llibres de poesia: Animales, vegetales y minerales i El vuelo de la Garza.

### Trajectòria com a periodista

Exerceix com a periodista des dels 18 anys, quan va començar a treballar al diari Pueblo. Posteriorment va treballar en altres mitjans com Mundo Obrero, òrgan del PCE, partit en el que militava des de 1968,Tiempo, El Globo i la Cadena Ser. El 1989 va entrar a formar part de l'staff directiu de Tribuna, una publicació que posteriorment va dirigir entre el 1996 i el 1999. Entre el 2000 i el 2007 va ser coordinador d'edicions especials del diari La Razón i d'allà va passar al grup Negocio, del qual va ser director fins al 2012. Actualment exerceix de director de publicacions a Promecal, una editora d'aproximadament una desena de diaris a les comunitats autònomes de Castella i Lleó i Castella-La Manxa. A més a més, col·labora de manera habitual com a comentarista polític a la COPE, a RNE, a TVE, a La Sexta, a 13 TV, a Telemadrid, a la televisió de Castella-La Manxa i a altres canals autonòmics. Les seves columnes d'opinió es publiquen a La Razón i, gràcies a Europa Press, a més de 40 diaris de tot Espanya. Escriu el blog La Marea a Periodista Digital. Políticament, però, se l'ha vinculat darrerament a Ciudadanos.

## Obres

* Yo, que sí corrí delante de los grises (2013)

## Referències

* ↑ Antonio Pérez Henares a aache.com
* ↑ Un antifranquista harto de los antifranquistas, Diario Ya
* ↑ La otra escisión de la derecha: los periodistas más conservadores se pasan a Vox y Ciudadanos, Cecília Guzmán a elplural.com
* ↑ “Chani” ajusta cuentas con los años de la Transición Arxivat 2017-04-21 a Wayback Machine., lacronica.net

## Enllaços externs

* La Marea, blog
* Obres d'Antonio Pérez Henares a lecturalia.com
# Antonio Pérez Maxo

Antonio Pérez Maxo (Santo Domingo de Silos, Burchs, 2 de maig de 1562 — Tarragona, 1 de maig de 1637) fou eclesiàstic catòlic que esdevingué bisbe d'Urgell i copríncep d'Andorra (1627-1633) bisbe de Lleida (1633) i arquebisbe de Tarragona (1633-1637).
Antonio Pérez va néixer a Santo Domingo de Silos, província de Burchs, el 2 de maig de 1562 i va esdevindre sacerdot de l'Orde de Sant Benet. El 17 de maig de 1627 fou nomenat Bisbe d'Urgell durant el papat del Papa Urbà VIII. El 23 d'agost de 1627, va ser consagrat bisbe per Antonio Zapata y Cisneros, cardenal-sacerdot de Santa Balbina. El 21 de febrer de 1633, va ser nomenat com a bisbe de Lleida durant el papat del Papa Urbà VIII. El 28 de novembre de 1633 fou nomenat arquebisbe de Tarragona, durant el papat del Papa Urbà VIII. Va ser arquebisbe de Tarragona fins a la seva mort l'1 de maig de 1637.
Mentre fou bisbe, fou co-consagrador principal de Gonzalo Chacón Velasco i Fajardo, bisbe de Calahorra i La Calzada (1633).

## Referències

* ↑ «Dades basiques del bisbe». Arxivat de l'original el 2019-04-22. [Consulta: 29 gener 2019].
* ↑ Gauchat, Patritius (Patrice). Hierarchia catholica medii et recentioris aevi. Vol. IV. Münster: Libraria Regensbergiana, 1935, p. 328. (in Latin)
* ↑ Gauchat, Patritius (Patrice). Hierarchia catholica medii et recentioris aevi. Vol. IV. Münster: Libraria Regensbergiana, 1935, p. 208. (in Latin)
* ↑ Gauchat, Patritius (Patrice). Hierarchia catholica medii et recentioris aevi. Vol. IV. Münster: Libraria Regensbergiana, 1935, p. 353–354. (in Latin)
* ↑ Cheney, David M. «Archbishop Antonio Pérez, O.S.B.». Catholic-Hierarchy.org. [Consulta: 16 juny 2018].
* ↑ Chow, Gabriel. «Archbishop Antonio Pérez, O.S.B». GCatholic.org. [Consulta: 16 juny 2018].
# André de Foix

André de Foix (1490 - 1547) va ser un general francès, Senyor de Lesparrou (o Asparroz o Asparrots). Era fill de Jean de Foix, vescomte de Lautrec i governador del Delfinat i de Jeanne d'Aydie de Lescun, i germà de Françoise de Foix, que era l'amant del rei de Francesc I de França. Després de la conquesta de Navarra per les tropes castellanes i aragoneses, va ser comandant de l'exèrcit de Guyenne en el tercer intent de reconquistar el regne de Navarra pels reis de Navarra. L'alçament a Navarra al costat de l'ofensiva navarrès-gascona en suport a Enric II de Navarra va ser un èxit en la recuperació del regne al maig de 1521 ocupant Pamplona però les tropes franceses van ser derrotades a Logronyo i Noain al juny del 1521 per les tropes espanyoles, molt superiors en nombre, amb la pèrdua de 5.000 homes en la que va ser ferit i fet presoner, i els castellans van entrar a Pamplona, conquerint altre cop l'Alta Navarra, si bé la Baixa Navarra (la part més enllà dels Pirineus, i situada avui en dia en territori fracès) fou evacuada per motius de seguretat i en aquesta part és on va conservar el títol Enric II. Va morir a les guerres d'Itàlia.

## Referències

* ↑ Boissonnade, Prosper. Histoire de la reunion de la Navarre a la Castille. - (1479-1521) (en francès). Prosper Boissonnade, 1893, p. 549.
* 1 2 Oca y Merino, Esteban. Historia de Logroño (en castellà). Establecimiento Tip. de los Hijos de Merino, 1914, p. 79.

## Bibliografia

* Esart, Pere. Navarra, 1512-1530. Pamplona: Pamiela, 2001. ISBN 84-7681-340-6.
# Anne Baynard

Anne Baynard (Preston, Anglaterra, 1672 - Barnes, Surrey, 12 de juny de 1697) va ser una era una filòsofa natural britànica i model de pietat.
Com la majoria de les dones joves de la seva classe, Anne Baynard va ser tutelada pel seu pare, Edward Baynard (c. 1641-1717), metge, poeta amb pseudònim i membre del Reial Col·legi de Metges de Londres, en ciència, matemàtiques, filosofia i llengües clàssiques i literatura. La seva educació abastava les llengües clàssiques i la filosofia, així com la ciència i les matemàtiques, i era una preparació per una vida acadèmica. Considerada en el seu temps com a exemple de pietat i virtut, la seva erudició va ser dirigida a trobar solucions a alguns debats entorn de la teologia protestant; preferint replantejar-se les coses pel seu compte que atendre al que estava establert. Va escriure diversos textos en llatí i anglès, però cap ha sobreviscut.
Baynard deia que l'aprenentatge secular no servia de res, llevat del que es dirigia al coneixement de Déu. Anava a l'església de manera diligent, sense oblidar-se d'assistir als serveis religiosos, menys quan estava malalta i passava gran part del seu temps en meditació solitària i fent altres exercicis piadosos. Generosa amb els pobres, cedia periòdicament una part fixa dels seus ingressos per caritat. Baynard era activa convidant als altres a portar una vida religiosa activa. Al mateix temps, va instar a tots els joves a estudiar filosofia i, sobretot, a llegir la Bíblia, amb una crida particular a les dones, a qui demanava que fessin un esforç per educar-se.

## Referències

* ↑ Baynard, Ann (1672/3–1697), Oxford Biography Index, accés el febrer de 2008
* 1 2 3 A Cyclopaedia of Female Biography: Consisting of Sketches of All Women Entrada Baynard, Anne. Henry Gardiner Adams, 1857, ed. Groombridge. Consultat el febrer de 2008
* 1 2 The Power of Religion on the Mind, in Retirement, Affliction, and at the Approach of Death Lindley Murray, 1859, Ed. Lindley Murray, S.S. & W . Wood. Consultat el 2008
* ↑ Helena Bergmann, "Ann Baynard," Mary Hays, Female Biography; or, Memoirs of Illustrious and Celebrated Women, of All Ages and Countries (1803). Chawton House Library Series: Women's Memoirs, ed. Gina Luria Walker, Memoirs of Women Writers Part II, Pickering & Chatto: London, 2013: vol. 5, pp. 341-45, editorial notes pp. 465-66
* ↑ Penelope Whitworth, "Ann Baynard," Project Continua, 2013. http://www.projectcontinua.org/ann-baynard/
# Antoni Nasó

Antoni Nasó (en llatí Lucius Antonius Naso) va ser un militar que va viure al segle i.
Va ser tribú militar de la Guàrdia pretoriana l'any 69. És probablement el mateix personatge que el Luci Antoni Nasó que apareix a algunes monedes amb el càrrec de procurador de Bitínia, durant el regnat de Vespasià.
Antoni Nasó va ser acomiadat de la Guàrdia Pretoriana per l'emperador Galba, probablement per deslleialtat, però sembla que més endavant va recuperar el favor imperial després de la caiguda de Galba, i va poder reprendre la seva carrera militar. Va ser condecorat diverses vegades, potser durant la rebel·lió de Juli Víndex contra l'emperador Neró o bé durant la lluita contra la conspiració de Pisó l'any 65.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1142.
* ↑ Rudich, Vasily. Political dissidence under Nero: the price of dissimulation. Londres: Rouletge, 2013, p. 323. ISBN 9780415865418.