OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estació de Masquefa

Mapa FGC Línia Llobregat-Anoia :
Masquefa és una estació ferroviària de la línia de rodalia R6 i R60 de la Línia Llobregat-Anoia de FGC situada al nord del nucli urbà de Masquefa a la comarca de l'Anoia. Aquesta estació disposa de doble via, marquesina i d'edifici de viatgers i s'inaugurà el 1893.
Els treballs de construcció de l'estació comencen el 1891, després que un any abans es constituís la companyia Ferrocarril Central Catalán, que reprenia el projecte de connectar Igualada i Martorell aturat des de 1883. Passats 2 anys, el 29 de juliol de 1983, l'estació entrava en funcionament amb l'obertura de la línia.
A les acaballes del segle XX es col·loca catenània aerea a l'estació, fent possible a partir de 1999, la circul·lació de trens elèctrics.
Línia Llobregat-Anoia de FGC :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Barcelona - Pl. Espanya | Can Parellada | | Piera | Igualada |
| Barcelona - Pl. Espanya | Sant Esteve Sesrovires | | Piera | Igualada |

## Referències

* ↑ «Masquefa». FGC. [Consulta: 18 juliol 2022].
* ↑ «Masquefa». Trenscat. [Consulta: 18 juliol 2022].
* ↑ «Igualada-Martorell 125». Joan Carles Salmerón i Fernández. [Consulta: 18 juliol 2022].
* ↑ «La Vanguardia 30 juliol de 1893». La Vanguardia. [Consulta: 18 juliol 2022].
* ↑ «La línia de tren Igualada-Martorell celebra 125 anys». Infoanoia. [Consulta: 24 març 2022].

## Vegeu també

* Llista d'estacions de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Laia Arriols Gisbert

Laia Arriols Gisbert (Reus, 1976) és una il·lustradora catalana, considerada una de les millors del segle XXI a Espanya.
Actualment, treballa com a directora en la Casa d'Oficis de Creació i Producció audiovisual de Mas Carandell (Reus). Va estudiar Pedagogia a la URV i després un Màster de tecnologia educativa. A la seva trajectòria artística utilitza el nom d'“Apanona”. El 2008 va crear un blog, actiu fins a l'actualitat, on va començar a publicar les seves il·lustracions, va veure que el seu producte es podia convertir en un negoci quan una noia de França va contactar amb ella per vendre els seus dissenys a la seva botiga.
Les seves dues filles l'han inspirat en els seus dissenys, per això les seves il·lustracions es caracteritzen per ser d'ambient infantil. Els seus dibuixos poden ajudar a expressar emocions, sentiments i fins a ajudar a expressar històries màgiques, perquè són tendres, divertits i amb ànima.
Coneguda amb el nom artístic 'Apanona' va anar creixent progressivament, fins i tot va arribar a vendre una línia de roba per a llits infantil amb els seus dissenys. Els dibuixos de Laia Arriols van arribar a diferents països d'Europa, als Estats Units i fins i tot Austràlia.
Segons l'editorial Norma la descriu com «una de les 80 reines de la il·lustració» amb el nom d'apanona en el seu darrer llibre 'Reinas de la ilustración española del siglo XXI'. Els seus projectes: La Roba de llit per a Casual Textil, El Puzzle per a El Nan Casteller, El cartell per a les festes de Misericòrdia.

## Referències

* ↑ Riba, Laia. «🖌Una reusenca entre les millors il·lustradores espanyoles del segle XXI», 30-06-2019. Arxivat de l'original el 2020-02-28. [Consulta: 28 febrer 2020].
* ↑ «Reinas de la Ilustración española del siglo XXI» (en anglès), 29-04-2019. [Consulta: 28 febrer 2020].
# Laia Alsina Ferrer

Laia Alsina Ferrer (Argentona, 1988) és una actriu, directora i dramaturga catalana. Es va graduar en interpretació per l'Escola d'Actor El Timbal Estudis Escènics el 2008. Posteriorment, estudià el màster «L'actor cinematogràfic» i el primer curs d'interpretació a l'Institut del Teatre de Barcelona, on va estudiar també direcció i dramatúrgia. L'any 2014 funda la companyia El Martell, per a la qual va escriure i dirigir la peça Z, XXXIX Premi Born de Teatre 2014 de Ciutadella. Rebé el Premi Adrià Gual l'any 2015 per YX (o La fidelitat dels cignes negres). El 2017 va guanyar el VII Torneig de Dramatúrgia Catalana del Festival Temporada Alta.

## Obres

El teatre de Laia Alsina defuig una concepció aristotèlica per oferir al lector/espectador, amb freqüència, visions fragmentades de les temàtiques que aborda. Sovint, l'autora cerca treballar un teatre de caràcter polític en un intent d'indagar sobre els mecanismes de control que el poder hegemònic fa servir. Alsina aposta per un teatre rapsòdic en què la intertextualitat, el recurs a les cançons o els canvis de rol dels actors proporcionen agilitat a les peces que, a voltes, deriven en un pastitx temàtic —com en el cas d'Ah!—, o intertextual com ara en Y-X o La fidelitat dels cignes negres. Segons Isabel Marcillas Piquer, es tracta d'un teatre agosarat i intel·ligent, que juga amb les tècniques contemporànies per involucrar el receptor des del primer moment. Els seus textos fluctuen entre la tragèdia i la comèdia negra i s'encaren amb les emocions quotidianes amb contundència i sense sentimentalismes banals.

## Estrenes

* 2016. YX (o La fidelitat dels cignes negres). Sala Atrium, Barcelona.
* 2017. YX (o La fidelitat dels cignes negres). La Seca-Espai Brossa, Barcelona.
* 2017. Ah! (Judit). Sala Atrium, Barcelona.
* 2017. A l'altre barri. Lectura dramatitzada. Sala Planeta, Girona.
* 2018. El mar no cap dins d'una capsa de sabates. Teatre Tantarantana, Barcelona.
* 2018. Aigua/Agua. Lectura dramatitzada. La casa de la Maldita Vanidad, Bogotá.
* 2018. Al otro barrio. Lectura dramatitzada. Timbre 4, Buenos Aires.
* 2018. El mar no cap dins d'una capsa de sabates. Teatre Tantaranta, Barcelona.
* 2019. Martí. Sala Beckett, Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 Marcillas Piquer, Isabel. «Laia Alsina Ferrer». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement). [Consulta: 2 març 2022].
# Estació de Wimille-Wimereux

L'estació de Wimille-Wimereux és una estació ferroviària que serveix els municipis francesos de Wimille i Wimereux (al departament del Pas de Calais).
És servida pels trens del TER Nord-Pas-de-Calais i el TER Picardie (de Boulogne-Ville a Lille-Flandres i de Calais-Ville a Amiens).
| Provinença | Estació anterior | Línia | Estació següent | Destinació |
| Calais-Ville | Marquise-Rinxent | TER Nord-Pas-de-Calais | Boulogne-Tintelleries | Amiens |
| Boulogne-Ville | Boulogne-Tintelleries | TER Nord-Pas-de-Calais | Marquise-Rinxent | Lille-Flandres (via Calais-Ville) |
# Lane (Oklahoma)

Lane és una comunitat no incorporada al Comtat d'Atoka, a l'estat d'Oklahoma, als Estats Units. L'oficina de correus es va establir l'11 de febrer de 1888. Lane es localitza 16 quilòmetres (10 milles) al sud-est d'Atoka.

## Referències

* ↑ Departament de Transport d'Oklahoma. Official State Map (Mapa Estatal Oficial) [mapa], edició del 2008.
Viccionari
# Comentarios Reales de los Incas

Comentarios Reales de los Incas és un llibre històric escrit per l'historiador i escriptor mestís del Perú Inca Garcilaso de la Vega. El llibre és conegut com la seva millor obra, i tracta sobre la cultura Inca anterior a Colom, el descobriment del Nou Món i la conquesta espanyola del Perú. Fou publicat a Lisboa el 1609, i portà a l'Inca Garcilaso de la Vega a publicar, uns anys més tard, Historia General del Perú, un altre llibre històric sobre el Perú, pertanyent a la seva obra.
Comentarios Reales de los Incas tingué una enorme influència sobre els historiadors i escriptors americans fins a mitjans del segle xix, quan es van posar en dubte les seves referències i el seu valor històric.
El 1758, Carles III d'Espanya prohibí la publicació del llibre a Lima en idioma Quítxua pel seu contingut "perillós". Tot i així, circulaven diverses còpies del llibre, ja que els nadius sud-americans començaven a sentir-se orgullosos de les seves arrels Inques.

## Referències

Primera part dels Comentarios Reales de los Incas (castellà)
El Inca Garcilaso de la Vega y los Comentarios Reales (article en castellà)
# Cil·leni

Cil·leni, en llatí Cyllenius, en grec antic Κυλλήνιος, fou un poeta grec autor de dos epigrames inclosos a l'Antologia grega. El seu nom apareix als manuscrits de l'antologia com Καλλινίου, Κυλλινίον, Κυλληνίου, o Κυλληνίου Πετιάνου.

## Referències

* Cyllenius a Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Cilícia a la part de mar

Cilícia a la part de mar o simplement Cilícia era una satrapia de la Pèrsia aquemènida, dins de la satrapia d'Assíria.
La seva capital era Tars. Fins al segle iv aC la va governar una dinastia local anomenada dels Siennesis. En algun moment de la dècada del 540 aC la va conquerir Cir el Gran, i Heròdot diu que, encara que va conservar els seus propis reis, havia de pagar un tribut de 360 cavalls i 500 talents de plata cada any. La part més poblada era a les fèrtils planes del territori.
L'últim rei vassall de Cilícia, segurament Siennesis III, es va veure involucrat en la revolta de Cir el Jove contra Artaxerxes II de Pèrsia. Va recolzar Cir, i quan aquest va perdre la guerra, Artaxerxes el va desterrar i va convertir el seu país en satrapia. El segon sàtrapa de la regió va ser Mazeu, i poc després, Alexandre el Gran va expulsar el seu successor. Més tard, la zona es va incorporar a l'Imperi Romà.
Limitava al nord i nord-est amb les muntanyes del Taure i les muntanyes Amanus que la separaven al nord de la satrapia de Frígia i de Capadòcia a la part del Taure i al nord-est de la satrapia de Síria. Segurament les portes de l'Amanos, les portes Cilícies i les Portes Síries marcaven la frontera; a l'oest tocava a Pamfília, que era part de la satrapia de Frígia, en un lloc entre Coracesi i Celenderis.

## Referències

* ↑ «Cilicia». Encyclopaedia Iranica. [Consulta: 2 maig 2021].
* ↑ Smith, William (ed.). «Cilicia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 2 maig 2021].
# Cita amb Venus

Cita amb Venus (títol original: Meeting Venus) és una pel·lícula hongareso-britànica (coproducció internacional) dirigida per István Szabó i estrenada l'any 1991. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un cap d'orquestra hongarès és cridat a l'Òpera de París per dirigir Tannhäuser de Richard Wagner, i troba nombroses dificultats.

## Repartiment

* Glenn Close: Karin Anderson
* Niels Arestrup: Zoltán Szántó
* Kiri Te Kanawa: Elisabeth (veu)
* René Kollo: Tannhäuser (veu)
* Håkan Hagegård: Wolfram von Eschenbach
* Erland Josephson
* Jay O. Sanders
* Maria de Medeiros
* Étienne Chicot
* Macha Méril
* Maïté Nahyr

## Música del film

La música del film és interpretada per la London Philharmonic Orchestra dirigida per Marek Janowski. La versió de l'òpera Tannhäuser de Richard Wagner és interpretada per Kiri Te Kanawa en el paper d'Elisabeth i René Kollo en el paper de Tannhäuser.

## Premis i nominacions

* Millor actriu per Glenn Close al Festival de Venècia
* Nominació pel Lleó d'Or per István Szabó

## Referències

* ↑ «Cita amb Venus». esadir.cat.
* ↑ «Meeting Venus». The New York Times.
# Conxita Mir Curcó

Conxita Mir Curcó (Torregrossa, 25 de juny de 1952) és una doctora en història per la Universitat Autònoma de Barcelona, catedràtica d'història contemporània a la Universitat de Lleida, on ha estat vicerectora, i membre numerària de l'Institut d'Estudis Catalans. Ha estat docent a la Universitat de Barcelona i a l'Institut Catòlic d'Estudis Socials de Barcelona.

## Trajectòria

Bona part de la seva recerca s'ha centrat en l'estudi de les dinàmiques electorals en el període de la Restauració borbònica. Participà en l'obra col·lectiva Les eleccions generals a Catalunya de 1901 a 1923 (1982), i aprofundí aquesta temàtica amb Lleida (1890-1936). Caciquisme polític i lluita electoral (1985). També edità Actituds polítiques i control social a la Catalunya de la Restauració (1875-1923) (1989). Després obrí una línia de recerca sobre la repressió franquista al món rural català, fruit de la qual són les obres Repressió econòmica i franquisme. L'actuació del tribunal de responsabilitats polítiques a la província de Lleida (1997) i Vivir es sobrevivir. Justicia, orden y marginación en la Cataluña rural de posguerra (2000). En els darrers anys ha continuat la seva recerca en l'anàlisi de la violència i la repressió durant l'època franquista col·laborant en l'organització de diversos seminaris i congressos. Ha publicatViolència i repressió a Catalunya durant el franquisme: balanç historiogràfic i perspectives (2001), i amb Julián Casanova com a coordinador, Morir, matar. Sobrevivir. La violencia en la dictadura de Franco (2002).
També ha escrit el llibre Diccionari biogràfic de les terres de Lleida (2010) juntament amb Antonieta Jarne, Joan Sagués i Enric Vicedo, el qual presenta més de 1.500 semblances dels polítics, professionals liberals, creadors, emprenedors, empreses, institucions i col·lectius més significants de Ponent del segle xx.
Al desembre de 2009, la Generalitat de Catalunya li atorgà un dels premis Narcís Monturiol, reconeixent la seua tasca docent i les seues investigacions centrades en la història política i social, en els àmbits de la sociologia electoral històrica, la violència repressiva i la memòria històrica.

## Referències

* ↑ «Perfil biogràfic». Institut d'Estudis Catalans. Arxivat de l'original el 2016-08-18. [Consulta: 29 maig 2016].
* ↑ Safont, Joan. «El franquisme jutjava els sentiments i les idees, fins al punt més recòndit de la persona». Vilaweb, 21-07-2024. [Consulta: 23 juliol 2024].
* ↑ Mir, Conxita. Diccionari biogràfic de les terres de Lleida. alfazeta, abril 2010, p. 640. ISBN 9788493771553.
* ↑ «17 de desembre de 2009», 17-12-2009. [Consulta: 16 abril 2021].
* ↑ «Conxita Mir, catedràtica de la UdL, participa a l'ens encarregat de les fosses comunes». Territoris.cat, 30-07-2020. [Consulta: 23 juliol 2024].
# Constantí III de Kartli

Constantí II (Mahmud Quli Khan) fou rei de Kakhètia del 1721 al 1732 i rei de Kartli el 1727. Era fill natural d'Irakli I de Kartli i Kakhètia. Fou darugha (prefecte) d'Esfahan el 1703. Succeí al seu germà gran David II de Kakhètia com a rei el maig de 1721 i fou nomenat governador general de Geòrgia pel xa el març de 1722. Va ser governador general (per Pèrsia) d'Erevan, Gandja i Karabagh del 1723 al 1726. Va obtenir el títol de Mahmud Paixà i fou reconegut valí de Kakhètia pel Sultà de Turquia el 5 d'octubre de 1726. En morir Iesse de Kartli (vassall dels turcs) va ser nomenat rei de Kartli per Pèrsia el 1727 però sembla que mai va prendre possessió a causa de la guerra amb els turcs. Casat amb Peri Jan Begum, filla de Shamkal i germana del Governador-General de Xiraz, Fars i Bandreb. Casat de segones amb una filla de Fath Ali Khan Daghistani, Itimad ud-Daula, per algun temps primer ministre de Pèrsia. Mort a la batalla de Bejanbagh amb els turcs el 23 de desembre de 1732 i el va succeir el seu germà Teimuraz II.

## Referències

* ↑ Spicehandler, Ezra «Review of Iranian Jewry during the Afghan Invasion: The Kitāb-i Sar Guzasht-i Kāshān of Bābāī b. Farhād; Text, Edition and Commentary». Journal of the American Oriental Society, 112, 2, 1992, pàg. 311–313. DOI: 10.2307/603713. ISSN: 0003-0279.
* ↑ Moreen, Vera B. «The Kitāb-i Sar Guzasht-i Kāshān of Bābāī ibn Farhād». Proceedings of the American Academy for Jewish Research, 52, 1985, pàg. 141–157. DOI: 10.2307/3622705. ISSN: 0065-6798.
* ↑ Axworthy, Michael. Crisis, Collapse, Militarism and Civil War: The History and Historiography of 18th Century Iran (en anglès). Oxford University Press, 2018, p. 193. ISBN 978-0-19-025032-4.
* ↑ Mikaberidze, Alexander. Historical Dictionary of Georgia (en anglès). Rowman & Littlefield, 2015-02-06, p. 237. ISBN 978-1-4422-4146-6.

## Referències

* Genealogia
Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Constantí II d'Escòcia

Constantí II d'Escòcia (gaèlic escocès: Causantín mac Áeda, 879-952) fou rei d'Escòcia, fill d'Aedh i cosí de Donald II. Fou el primer a declarar hereditària la successió al tron escocès; posà un fill seu al tron del Regne de Strathclyde i el sotmeté a la seva òrbita. Començà el regnat vencent als danesos a Starthearn i Corbridge, però fou vençut pels angles de Wessex, que li prengueren Cumberland i Westmoreland, les quals des d'aleshores passaren definitivament a Anglaterra. Endemés, el 919 fou obligat a reconèixer el rei Eduard d'Anglaterra com a pare i senyor, un vague reconeixement de sobirania exigit per posteriors monarques anglesos, que l'interpretaren com un homenatge feudal. Per això, el 934 Ethelstan ocupà Aberdeen, i malgrat l'aliança escocesa amb Strathclyde, Northúmbria i el rei viking de Dublín Olaf Guthfrithsson, els vencé en la batalla de Brunanburgh el 937, i reafirmà així la seva sobirania. Després de tot això, es va retirar a un monestir, on va morir el 952.
# Constantí III de Lacon

Constantí III de Lacon, possible fill d'Itocor de Gunale, apareix com a jutge de Gallura el 1146, i continua essent esmentat fins al 1161, però probablement va viure un deu o dotze anys més. Durant un temps fou enderrocat i es va refugiar amb els seus parents d'Arborea i durant la seva absència va governar Constantí II Spanu. Es va casar amb Elena de Lacon, filla de Comit III d'Arborea, la qual va morir després del 1146, i en segones noces amb Sardínia (testimoniada com a vivent el 1161). Va deixar un fill de nom Barisó I de Lacon i una filla de nom desconegut esmentada el 1161. Va morir abans de 1173.
# Constantí II de Grècia

Constantí II de Grècia (grec: Κωνσταντίνος Βʹ) (Atenes, 2 de juny de 1940 - Atenes, 10 de gener de 2023) fou un aristòcrata grec, que exercí com a darrer Rei de Grècia (1964 - 1973).
Nasqué a Atenes l'any 1940 fill del rei Pau I de Grècia i de la princesa Frederica de Hannover. Era per tant net per via paterna del rei Constantí I de Grècia i de la princesa Sofia de Prússia mentre que per via materna ho era del duc Ernest August de Brunsvic i de la princesa Victòria Lluïsa de Prússia.
L'any 1960 participà als Jocs Olímpics de Roma, on guanyà la competició de vela esportiva en la modalitat drac, i aconseguí així la primera medalla d'or per a Grècia des de 1912.
Pocs mesos després de la mort del seu pare contragué matrimoni amb la princesa Anna Maria de Dinamarca (1964) filla del rei Frederic IX de Dinamarca i de la princesa Íngrid de Suècia. La parella ha tingut cinc fills.
* Alèxia de Grècia, nascuda el 1965 a Atenes. Es casà el 1998 a Londres amb l'arquitecte de Lanzarote Carlos Morales Quintana.
* Pau de Grècia, nascut el 1967 a Atenes. Es casà el 1995 a Londres amb l'estatunidenca Marie-Chantal Miller.
* Nicolau de Grècia, nascut el 1969 a Roma. Casat el 2010 amb Tatiana Elinka Blatnik.
* Teodora de Grècia, nascuda a Londres el 1984.
* Felip de Grècia, nascut a Londres el 1986.
Destituí el primer ministre Papandreu (1965) acte que l'oposà al Parlament grec. El subsegüent deteriorament polític grec provocà un cop d'estat militar (1967). Fracassat un contracop dirigit pel mateix monarca per tal de restablir les institucions democràtiques, se n'anà a l'exili (desembre de 1967) establint-se a Roma, malgrat que continuà essent considerat rei. El juny de 1973 el règim dels coronels, tot implicant-lo en una conspiració, proclamà la república a Grècia. Des de llavors a Grècia, el rei Constantí II ha estat conegut amb el nom de senyor Glücksburg.
Des de 1973 Constantí ha viscut a Roma, Madrid o Copenhaguen, establint definitivament la seva residència a Londres. És allà on dirigeix el Col·legi Hel·lènic de Londres i on recentment ha creat la Fundació Anna Maria de Grècia (2002). L'enfrontament judicial que mantenia el monarca amb l'estat grec a causa de l'expropiació de les propietats i finques reials i la retirada de la nacionalitat grega als membres de la família reial arribà l'any 2002 al Tribunal de Drets Humans d'Estrasburg que emeté una sentència favorable al monarca i que condemnava l'estat grec al pagament de 12.000.000 d'euros, a la restitució de la seva nacionalitat i al pagament de 900.000 i 300.000 euros a les princeses Irene de Grècia i Caterina de Grècia respectivament.

## Referències

* 1 2 «Mor Constantí II, l'últim rei de Grècia i germà de la reina Sofia». CCMA.cat, 10-01-2023. [Consulta: 11 gener 2023].
# Convent de Canongesses de Sant Agustí

El Convent de Canongesses de Sant Agustí (o convent de la Preciosíssima Sang de Crist) és un edifici conventual de la ciutat d'Alacant, al País Valencià, d'estil barroc. És un Bé d'Interés Cultural.
Ubicat als carrers de Sant Agustí, de les Monges i de Maldonado, al Barri Vell, el convent de les Agustines es va començar a construir cap al 1725, sobre un anterior col·legi de jesuïtes (1697-1706). El 1732 s'alcen les façanes i, dos anys després, la cúpula. L'església és posterior, d'entre 1800 i 1805. La construcció, però, està inacabada si s'atén al projecte inicial (només es va edificar una de les ales previstes, la del carrer de Sant Agustí). Actualment, el conjunt manté l'ús conventual.

## El convent

L'edifici és de planta rectangular, amb l'entrada a la nau sud i l'escala principal a la nau de ponent. L'exterior és d'aparença massissa, amb carreus provinents de la serra de Sant Julià i façanes planes.
Les finestres tenen una mida regular i es tanquen amb reixes de ferro o gelosies, que impideixen traure el cap a l'exterior a la vegada que deixen passar la llum. Els buits que ocupen les finestres empren motlures curvilínies planes fetes en pedra, que són l'ornament destacat de l'arquitectura exterior.
La façana principal té portalada de llinda, amb pilastres planes amb pedestal a cada costat. Es decora amb dos escuts sense armes sobre l'eix vertical i els laterals on es troba la portalada i el mur; hi ha elements vegetals i de rocalla, d'estil rococó.
L'acusat desnivell del carrer de Sant Agustí fa que la planta baixa de la cota inferior siga un semisòtan a la superior. El pati claustral, a l'interior, és de planta aproximadament quadrada. No es va arribar a construir un autèntic claustre, sinó només una part, la nau de la part oest. L'església està a la part est del conjunt, amb una entrada independent pel carrer de les Monges.
El convent està rematat amb una cornisa, i per sobre, una cúpula de doble nervadura sobre un tambor octogonal.

## Referències

* ↑ «Convento Canónigas de San Agustín» (en castellà), 22-09-2014. [Consulta: 13 setembre 2024].
* 1 2 3 4 5 6 Fitxa al Patronat Municipal de Cultura d'Alacant
* Aquest article pren com a referència el text del Bé d'Interés Cultural incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana.