OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Valenciennea sexguttata

Valenciennea sexguttata és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14 cm de longitud total.

## Reproducció

És monògam.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical (22 °C-28 °C) i associat als esculls de corall que viu entre 1-10 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Mar Roig, el Golf Pèrsic i l'Àfrica oriental fins a Samoa, les Illes Yaeyama, les Illes Ryukyu i Queensland (Austràlia).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 «Valenciennea sexguttata» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Whiteman, E.A. i I.M. Côté, 2004. Monogamy in marine fishes. Biol. Rev. 79:351-375.
* ↑ Baensch, H.A. i H. Debelius, 1997. Meerwasser atlas. Mergus Verlag GmbH, Postfach 86, 49302, Melle, Alemanya. 1216 p. 3a edició.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Vaudesincourt

Vaudesincourt és un municipi francès, situat al departament del Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 116 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Vaudesincourt era de 116 persones. Hi havia 44 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 24 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 45 habitatges, 41 eren l'habitatge principal de la família, 1 era una segona residència i 3 estaven desocupats. Tots els 45 habitatges eren cases. Dels 41 habitatges principals, 33 estaven ocupats pels seus propietaris, 6 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia tres cambres, 4 en tenien quatre i 36 en tenien cinc o més. 38 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 12 habitatges hi havia un automòbil i a 25 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Vaudesincourt el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 12 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 8 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 16 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 8 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 4 |
| 8 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 8 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 73 persones, 56 eren actives i 17 eren inactives. De les 56 persones actives 54 estaven ocupades (32 homes i 22 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 17 persones inactives 3 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Els 2 establiments que hi havia el 2007 eren d'empreses de construcció.
Dels 2 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era un paleta i 1 guixaire pintor.
L'any 2000 a Vaudesincourt hi havia 13 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Vaudesincourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Vaudesincourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Valle del Retortillo

Valle del Retortillo és un municipi de la província de Palència a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya). Està format per les pedanies d'Abastillas, Abastas, Añoza, Villatoquite i Villalumbroso.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 294 | 235 | 214 | 189 |
# Valle di Maddaloni

Valle di Maddaloni és un municipi italià, dins de la província de Sondrio, que limita amb els municipis de Caserta, Cervino i Maddaloni a la mateixa província, i de Durazzano i Sant'Agata de' Goti a la de Benevent.
Hi trobem l'Aqüeducte Carolí, pont que és Patrimoni de la Humanitat per la Unesco des de l'any 1997, i que atravessa la vall de costat a costat.
Sondrio é al nord d'Italia. Vicino la Svizzera. É Caserta vicino Napoli ossia al sud.

## Evolució demogràfica

Població censada al municipi de Valle di Maddaloni :
| Notes: | Elaboració gràfica per part de la Viquipèdia |
| | Font: ISTAT (Institut Nacional d'Estadística) |

## Referències

* ↑ «CensimentoPopolazione» (en italià). ISTAT - Istituto nazionale di statistica.

## Enllaços externs

* «Pàgina web oficial de Valle di Maddaloni» (en italià).
# Verrugo

Verrugo o Verruca (en grec antic: Ἔρρουκα) va ser una ciutat o fortalesa dels territoris dels volscs, que és esmentada sovint a les guerres entre Roma i els volscs. El nom apareix per primera vegada l'any 445 aC quan els romans la van ocupar i fortificar, convertint-la en un lloc d'atac i defensa contra aquella tribu, cosa que va provocar més agressivitat per part dels volscs segons diu Titus Livi.
Els volscs la van recuperar algun temps després, en una data desconeguda, però els romans la van reconquerir el 409 aC i s'hi va establir una guarnició. Dos anys després (407 aC) els volscs van tornar a recuperar-la i sembla que la van mantenir a les seves mans fins al 394 aC quan els romans la van tornar a ocupar i es va establir una guarnició dirigida pel tribú militar Gai Emili Mamercí, que la va perdre aviat després de la derrota de l'altre tribú Espuri Postumi Albí Regil·lensis. No torna a ser esmentada amb posterioritat. És dubtós que fos mai una ciutat, i sembla que més aviat era un oppidum o fortalesa ben fortificada i situada en un lloc de fàcil defensa.
No es pot determinar la seva situació, però es creu que era situada a l'actual Colle Ferro, prop de Segni, o a Colle Sacco, no gaire lluny de l'anterior.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Verrugo». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 juny 2023].
# Víctor Sagi i Montplet

* «Víctor Sagi» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Víctor Sagi (desambiguació)».
Víctor Sagi i Montplet (Barcelona, 12 de febrer de 1946) és un navegant i antic pilot de motociclisme i automobilisme català. És fill del pilot d'automobilisme i publicista Víctor Sagi i Vallmitjana (1921-2014) -qui fundà i dirigí la coneguda agència publicitària Movierecord a Barcelona durant la dècada de 1950- i de Margarita Montplet, net del jugador del FC Barcelona Emili Sagi Liñán i besnet del baríton barceloní Emili Sagi i Barba. També és besnet de l'escriptor Juli Vallmitjana. Casat amb Laura Cendrós Jorba, filla de Joan Baptista Cendrós i Carbonell.
S'inicià en l'esquí alpí i fou campió d'Espanya d'eslàlom i de Catalunya d'eslàlom i de salts de trampolí (1962). Després, passà al motociclisme i fou president del Moto Club Barcelona a la dècada de 1970. Pel que fa a l'automobilisme, competí en la Fórmula 1430 i guanyà alguna cursa de la Copa TS (1974).
Simultàniament, començà a practicar la vela al Reial Club Marítim de Barcelona amb el iot Garuda I, i s'especialitzà en creuer. Seguí com a tripulant dels iots Bribón I i Bribón II. El 1977 disputà l'Admiral's Cup com a tripulant de l'Azahara, i posteriorment ho feu amb el iot Tornado. Fou el primer català que participà en la regata en solitari Ostar (1980), entre Plymouth i Newport (Rhode Island), que creua l'oceà Atlàntic. Participà diverses vegades en la Fastnet Race, en què aconseguí un segon lloc (1981). Fundà l'Associació de Navegants Solitaris el 1986 i la presidí de 1990 a 1994.

## Referències

* ↑ Del Arco, Javier; Arderiu, Miquel; Montero, Xavier; Camp, Jordi. «Noms propis». A: Història de l'automobilisme a Catalunya. Barcelona: Planeta, 1990, p. 260-261. ISBN 84-320-6249-9.
* ↑ NacióDigital. «Els Colomer, cosmètica, perruqueria i pàtria | NacióDigital». [Consulta: 27 febrer 2022].
* ↑ «Víctor Sagi Montplet». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].

## Bibliografia

* Sagi, Víctor. L'Atlàntic en solitari. Barcelona: Columna Edicions, 1992. ISBN 9788478094257.

## Enllaços externs

* Lloc Web de l'Associació de Navegants Solitaris Arxivat 2017-09-15 a Wayback Machine.
# Vladímir Voievodski

Vladímir Aleksàndrovitx Voievodski (en rus: Владимир Владиславович Воеводский) (Moscou, 4 de juny de 1966 - 30 de setembre de 2017) fou un matemàtic rus, guanyador de la Medalla Fields l'any 2002.

## Biografia

Voievodski va estudiar a la Universitat Estatal de Moscou. Va rebre el seu títol de Doctor en Filosofia i Matemàtiques a la Universitat Harvard el 1992. Era professor a l'Institut d'Estudis Avançats de Princeton, Nova Jersey.
Fou l'autor (juntament amb Andrei Suslin i Eric M. Friedlander) de Cycles, Transfers and Motivic Homology Theories.

## Referències

* ↑ «Vladimir Voevodsky» (en anglès). britannica.com. [Consulta: 3 setembre 2014].

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Vladímir Voievodski» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Vladímir Voievodski al Mathematics Genealogy Project.
# Susanne Langer

Susanne Katherina Langer (Manhattan, Nova York, 20 de desembre de 1895 − Old Lyme, Connecticut, 17 de juliol de 1985) va ser una filòsofa estatunidenca seguidora de Ernst Cassirer i influïda per Ludwig Wittgenstein. És coneguda principalment pel seu llibre Philosophy in a New Key. Langer realitza un estudi del simbolisme de la raó, del ritu i de l'art. Va obtenir el títol de doctorat a la Universitat Harvard el 1926 i posteriorment va exercir com a professora a Viena, al Radcliffe College, al Connecticut College de la Dona i a la Universitat de Colúmbia.
Langer entenia que la investigació filosòfica s'ha de centrar en els símbols i en tota la simbolització que realitzen les activitats humanes en l'art, la religió o la ciència. Es va oposar tant a l'idealisme tant com a l'empirisme, distingint entre senyals (ja usades pels animals), signes (unió de significat i significant) i símbols (usats per parlar sobre realitats). Aquests últims són el que distingeix els éssers humans de la resta d'éssers vius. Fins i tot els estímuls sensorials són símbols per a l'home, ja que els interpreta com a indicadors d'altres entitats

## Obres destacades

* The Practice of Philosophy (1930)
* An Introduction to Symbolic Logic (1937)
* Philosophy in a New Key: A Study in the Symbolism of Reason, Rite, and Art (1942).
* Feeling and Form: A Theory of Art (1953)
* Mind: An Essay on Human Feeling (1967/82)

## Referències

* ↑ DD. AA.. «Susanne K. Langer». Enyclopaedia Herder. [Consulta: 17 agost 2014].

## Enllaços externs

* Women philosophers
* Langer, Susanne K. The Hudson Review, III, 2, Summer 1950, p. 219–233. «The Primary Illusions and the Great Orders of Art»
# TVRI

TVRI (Televisi Republik Indonesia) és una cadena de televisió pública i la cadena de televisió més antiga d'Indonèsia. La seva seu nacional es troba a Gelora, Jakarta central.
TVRI va monopolitzar l'emissió televisiva a Indonèsia fins al 24 d'agost de 1989, quan va sortir a l'aire la primera cadena de televisió comercial RCTI. Al costat de RRI, TVRI es va convertir en emissora pública el 18 de març de 2005, convertint-se en la primera emissora pública del país.
TVRI emet actualment a tot el país amb mitjans d'emissió tant analògics com digitals. TVRI opera tres canals nacionals (amb dos només emetent en digital), així com 30 estacions regionals i 361 emissors.

## Referències

* ↑ «Televisi Republik Indonesia TVRI» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-05-22.
* ↑ Ndolu, Frederik. «Presentation 3: PUBLIC BROADCASTING IN INDONESIA», 2009. Arxivat de l'original el 22 febrer 2020. [Consulta: 21 gener 2020].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de TVRI Arxivat 2015-07-06 a Wayback Machine.
# Volpiano

Volpiano és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 15 quilòmetres al nord-est de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 15.450 habitants.
Volpiano limita amb els següents municipis: Brandizzo, Chivasso, Leinì, Lombardore, San Benigno Canavese i Settimo Torinese.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 2 abril 2020].
# Teatre romà de Trieste

El Teatre romà de Trieste està situat als peus del turó de San Giusto, al centre de la ciutat de Trieste, a la vora de la part antiga de la ciutat. El teatre es remunta al segle II dC. Podia albergar al voltant de 6.000 espectadors. En segles posteriors s'oculta per les cases que s'hi van construint. Considerat perdut, va ser identificat el 1814 per l'arquitecte Pietro Nobile, però només el 1938 va ser descobert durant la demolició d'una part de la ciutat vella. Les estàtues i les inscripcions trobades durant les excavacions són al Museu Cívic d'Història i art. Avui en dia encara és utilitzat ocasionalment per a espectacles a l'aire lliure d'estiu.

## Enllaços externs

* Informació bibliogràfica sobre el teatre
# Teatre romà de Saragossa

El Teatre romà de Saragossa (antiga Caesaraugusta) és un teatre de l'època romana, construït a la primera meitat del segle I d C., en L'època de Tiberi i Claudi. Tenia una capacitat de 6.000 espectadors i seguia el model del teatre de Marcel de Roma. Va estar en actiu fins al segle iii. Els seus materials va servir per construir muralles i altres edificacions. El 1974, una excavacions arqueològiques el van destapar. Actualment se'l pot visitar en el marc del Museu del Teatre de Cesaraugusta.

## Enllaços externs

* Informació sobre el teatre Arxivat 2009-06-27 a Wayback Machine.
# Sílvia Planas i Marcé

Sílvia Planas i Marcé (Camprodon, 31 de juliol de 1965) és una historiadora catalana especialista en història jueva medieval i en història de les dones jueves de la Catalunya medieval. És llicenciada en Història Medieval per la Universitat de Barcelona i doctora per la Universitat de Tolosa-. És també directora del Museu d'Història dels Jueus des de 2004 i del Museu d'Història de Girona des de 2013.

## Trajectòria

Va iniciar la seva tasca professional com a investigadora de la història jueva de la ciutat a l'Arxiu Municipal de Girona, el juliol de 1990. Des de 1997 és directora de l'Institut d'Estudis Nahmànides. Va formar part del grup d'elaboració i redacció del projecte museològic i museogràfic (1990-2003) del Museu d'Història dels Jueus, del que n'és directora des del mes de febrer de 2004. El 2002 va formar part del comissariat de l'exposició «La Catalunya Jueva», realitzada pel Museu d'Història de Catalunya, a Barcelona. Ha impartit diversos cursos i conferències sobre història de la Catalunya i de la Girona jueves, tant en l'àmbit nacional com internacional.
Des del 2016 forma part del grup de recerca Museus i Gènere de la Xarxa de Museus d'Història i Monuments de Catalunya, que treballa per aplicar la mirada feminista i de gènere en l'àmbit de la museologia.
Es autora de llibres i articles sobre història jueva medieval, entre els que destaquen Filles de Sara, dones jueves de la Catalunya medieval (CCG Edicions, 2001) i Història de la Catalunya Jueva, escrit conjuntament amb Manuel Forcano (Àmbit Editorial i Ajuntament de Girona, 2010). El 2011 va obtenir el títol de Màster en Gestió del Patrimoni Cultural en Àmbit Local, a la Universitat de Girona.
Convençuda que cal reescriure la història per incorporar-hi l'acció i presència de les dones, Sílvia Planas treballa activament en aquest sentit des dels dos museus que dirigeix per aplicar la mirada de gènere al discurs museístic dels dos centres i a les activitats que s'hi organitzen.

## Referències

* ↑ Vilà, Cristina. «Fer història és també donar veu als sentiments», 12-05-2017.
* 1 2 3 Bassas, Antoni. «Sílvia Planas serà la nova directora del Museu d'Història de Girona». Ara, 10-09-2013. [Consulta: 28 setembre 2020].
* ↑ «Sílvia Planas, nova directora del Museu d'Història de Girona». Diari de Girona, 10-09-2013.
* ↑ Costa-Pau, Marta. «Incorporar la perspectiva de gènere als museus és la nostra responsabilitat social». Ara, 14-03-2019. [Consulta: 28 setembre 2020].
# Síria Fenícia

Síria Fenícia (o simplement Fenícia) fou una província romana creada vers el 120 per divisió de la província de Síria.
Ocupava la part central de l'antiga província. La capital fou a Tir. Es dividia en tres convents anomenats Tir (la capital provincial), Damasc (que també va rebre el títol de metròpolis) i Palmira (residència d'un procurador), als que en temps d'Heliogàbal es va afegir Emesa. Traconítida era un districte separat especial.
La Legio III Gallica va estar acantonada a Fenícia.
A Beirut es va establir una colònia de veterans de la Legio V Macedonica i de la Legio VIII Augusta (una colònia amb dret italià). Heliopolis (Baalbek) fou refundada com a colònia per August, i va rebre el dret italià colonial sota Septimi Sever; Hadrià va fundar probablement una colònia a Palmira. Septimi Sever va fundar la colònia de Tir amb dret italià. Heliogàbal van fundar la de Sidó, i Felip l'Àrab la de Damasc. Les colònies de Capitolias (nom anterior desconegut) i Cesarea ad Libanum (Arca) no tenen data de fundació coneguda
El segle IV fou dividida en Fenícia Primera (Phoenicia Prima) (o simplement Fenícia) i Fenícia Segona (Phoenicia secunda) també coneguda com a Fenícia Libanesa
# TIGIT (proteïna)

El TIGIT (també anomenat Immunoreceptor de limfòcit T amb domini Ig i ITIM) és un receptor immunològic present en alguns limfòcits T i cèl·lules NK. També són identificats com a WUCAM i Vstm3. El TIGIT podria unir-se a CD155 (PVR) en cèl·lules dendrítiques (DC), macròfags, etc. amb alta afinitat, i també a CD112 (PVRL2) amb menor afinitat.
La investigació ha demostrat que la proteïna de fusió TIGIT-Fc podria interactuar amb PVR en les cèl·lules dendrítiques i augmentar el seu nivell de secreció d'IL-10, disminuir el seu nivell de secreció d'IL-12 sota l'estimulació LPS, i també inhibir l’activació dels limfòcits T in vivo. La inhibició de TIGIT de la citotoxicitat NK pot ser bloquejada per anticossos contra la seva interacció amb PVR i l'activitat es dirigeix a través del seu domini ITIM.

## Bibliografia

* «TIGIT$^+$ iTregs elicited by human regulatory macrophages control T cell immunity.». Nature Communications, 9, 2858, 2018, pàg. 2858. Bibcode: 2018NatCo...9.2858R. DOI: 10.1038/s41467-018-05167-8. PMC: 6054648. PMID: 30030423.

## Referències

* 1 2 3 GRCh38: Ensembl release 89: ENSG00000181847 - Ensembl, May 2017
* 1 2 3 GRCm38: Ensembl release 89: ENSMUSG00000071552 – Ensembl, May 2017
* ↑ «Human PubMed Reference:». National Center for Biotechnology Information, U.S. National Library of Medicine.
* ↑ «Mouse PubMed Reference:». National Center for Biotechnology Information, U.S. National Library of Medicine.
* 1 2 3 «The surface protein TIGIT suppresses T cell activation by promoting the generation of mature immunoregulatory dendritic cells». Nat Immunol, 10, 1, 01-01-2009, pàg. 48–57. DOI: 10.1038/ni.1674. PMID: 19011627.
* ↑ «A novel molecular interaction for the adhesion of follicular CD4 T cells to follicular DC». European Journal of Immunology, 39, 3, 01-03-2009, pàg. 695–703. DOI: 10.1002/eji.200839116. PMC: 3544471. PMID: 19197944.
* ↑ «Vstm3 is a member of the CD28 family and an important modulator of T-cell function». European Journal of Immunology, 41, 4, 01-04-2011, pàg. 902–15. DOI: 10.1002/eji.201041136. PMC: 3733993. PMID: 21416464.
* ↑ «The interaction of TIGIT with PVR and PVRL2 inhibits human NK cell cytotoxicity». Proc Natl Acad Sci U S A, 106, 42, 01-10-2009, pàg. 17858–63. Bibcode: 2009PNAS..10617858S. DOI: 10.1073/pnas.0903474106. PMC: 2764881. PMID: 19815499.
# Temporada 2000-2001 del Liceu

| Temporada 2000-2001 del Liceu |||||||
| Òpera | Compositor | Director musical | Director d'escena | Papers principals | Producció | Dates |
| Aida | Giuseppe Verdi | | | Vicenç Sardinero | | |
| Un ballo in maschera | Giuseppe Verdi | Bertrand de Billy | Calixto Bieito | Walter Fraccaro (4, 7, 10, 13, 16, 19, 22, 29 desembre) / Badri Maisuradze (5 desembre / 3 gener), Lado Ataneli (4, 7, 10, 13, 16, 19, 22, 29 desembre) / Jacek Strauch (5 desembre / 3 gener), Ana María Sánchez (4, 7, 10, 13, 16, 19, 22, 29 desembre) / Nina Rautio (5 desembre / 3 gener), Elisabetta Fiorillo (4, 7, 10, 13, 16, 19, 22, 29 desembre) / Ludmilla Semciuk (5 desembre / 3 gener), Ofèlia Sala (4, 7, 10, 13, 16, 19, 22, 29 desembre) / Agnes Wolska (5 desembre / 3 gener), David Rubiera, Simon Orfila, Celestino Varela, Alfredo Heilbron, Vicenç Esteve Madrid | Gran Teatre del Liceu / English National Opera / Royal Danish Opera | 4, 5, 7, 10, 13, 16, 19, 22, 29 desembre 2000 / 3 gener |
| La flauta màgica | Wolfgang Amadeus Mozart | Bertrand de Billy | Joan Font | Deon van der Walt, Véronique Gens, Reinhard Hagen, Wolfgang Rauch, Valeria Esposito | | 23 de desembre al 10 de gener |
| I puritani | Vincenzo Bellini | Friedrich Haider | Andrei Serban | Konstantin Gorny, Simón Orfila, Alessandro Guerzoni (30 gener, 10 febrer), Josep Bros, José Sempere (30 gener, 10 febrer), Carlos Álvarez, Luis Ledesma (30 gener, 10 febrer), Vicenç Esteve Madrid, Jordi Mas (30 gener, 10 febrer), Raquel Pierotti, Mireia Pintó (30 gener, 10 febrer), Edita Gruberová, Valeria Esposito (30 gener, 10 febrer) | | 28, 30 gener; 1, 5, 8, 10, 12, 15 febrer |
| Samson et Dalila | Camille Saint-Saëns | Stefano Ranzani | Elijah Moshinsky | Josep Carreras, Markella Hatziano, Simon Estes, Stefano Palatchi, Simon Orfila, Francisco Vas, Josep Fadó | Royal Opera House Covent Garden. | 15 de març |

## Referències

* ↑ Cartell
* ↑ Tribó, Jaume. «Cronologia liceista». Arxivat de l'original el 19 de febrer 2019. [Consulta: 18 febrer 2019].
* ↑ Radigales, Jaume. Mozart a Barcelona: recepció operística, 1798-2006. L'Abadia de Montserrat, 2006. ISBN 8484157709.
* ↑ Tribó, Jaume. «Cronologia liceista». Arxivat de l'original el 15 de febrer 2019. [Consulta: 15 febrer 2019].
* ↑ «Crítica de Roger Alier» (en castellà). La Vanguardia, 17-03-2001.