OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cantó de Villemomble

El cantó de Villemomble és un cantó francès del departament de Sena Saint-Denis, situat al districte de Bobigny. Des del 2015 compta amb tres municipis.

## Municipis

* Neuilly-Plaisance
* Le Raincy
* Villemomble

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1961-1964 | Victor Larcher | UNR |
| 1964-1988 | Robert Calméjane | UNR, després UDR, després RPR |
| 1988-2007 | Patrice Calméjane | RPR, després UMP |
| 2007- | Jean-Michel Bluteau | UMP-PR |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 24.540 | 28.756 | 28.727 | 27.571 | 26.863 | 26.995 | 28.006 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Tanc antiaeri tipus 98 de 20 mm

El tanc antiaeri tipus 98 de 20 mm era un vehicle antiaeri autopropulsat que utilitzava dos canons antiaeris Soki Tipus 2 de 20 mm. Aquests canons estaven muntats sobre el cos del tanc tipus 98 Ke-Ni. La tripulació del canó els operava des d'una plataforma elevada amb una protecció lleugera als laterals. Els dos canons de 20 mm disparaven protegits per unes plaques de blindatge que donaven protecció addicional als operaris des d'aquella direcció.
El seu desenvolupament va començar el novembre de 1941, i tenia com a base una versió del canó antiaeri tipus 98 de 20 mm. Durant el desenvolupament de l'arma del tanc antiaeri, l'Exèrcit imperial japonès va experimentar amb diverses configuracions.

## Variant d'un canó

Una versió experimental d'un canó va ser produïda com a prototip i va ser denominada com a tanc antiaeri tipus 98 Ta-Se el novembre de 1941. El nom va ser donat per Taikū ("antiaeri") sensha ("tanc"). Estava equipat amb un sol canó antiaeri tipus 98 de 20 mm equipat en una torreta circular. Durant les proves, es va veure que el cos del tanc utilitzat (el Ta-Se) era molt petit per a ser considerat com una plataforma de foc estable. No va entrar en producció, es va quedar només en fase de prototip.

## Versió de doble canó

El prototip del tanc antiaeri tipus 98 de 20 mm estava equipat amb dos canons modificats canó automàtic antiaeri tipus 2 de 20 mm. Els canons eren similars als canons antiaeris tipus 98 de 20 mm, però podien ser elevats fins a 95º, i disposaven d'un sistema de foc central. La cadència de foc era d'unes 300 RPM, i disposaven d'una distància operativa màxima de 5,5 km. El tirador se situava a la part de la dreta, darrere de l'arma. La plataforma permetia que el canó rotés 360°, tant el canó com el tirador. El motor dièsel tipus 100 refrigerat per aire de sis cilindres era capaç de produir fins a 130 CV (hp). La transmissió davantera disposava de quatre parts, 3 cap endavant i una cap enrere. El cos i motor de tanc antiaeri tipus 98 Ke-Ni, en el que estava basat el prototip, disposava d'una velocitat màxima de 42 km/h. Tampoc va entrar en producció, es va quedar només en fase de prototip. Podia carregar fins a 520 projectils (20 per carregador).

## Projectils

Podia utilitzar els següents projectils:
* Tipus 100 HE-T: Alt Explosiu Traçadora. El projectil pesava 0,13 kg (només el projectil). Tenia una velocitat de sortida de 829 m/s. Podia penetrar fins a 2 mm d'acer.
* Tipus 100 AP-T: Alta Penetració Traçadora. El projectil pesava 0,16 kg (només el projectil). Tenia una velocitat de sortida de 829 m/s. Podia penetrar fins a 46 mm d'acer.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Tomczyk, 2007, p. 14.
* 1 2 Taki’s Imperial Japanese Army Page: Anti-Aircraft Tank "Ta-Se"
* 1 2 Taki’s Imperial Japanese Army Page: "AA Weapons"
* ↑ https://wiki.warthunder.com/index.php?title=So-Ki

## Vegeu també

* Canó antiaeri tipus 98 de 20 mm

## Enllaços externs

* Taki's Imperial Japanese Army Page - Akira Takizawa
* Tomczyk, Andrzej. Japanese Armor Vol. 5. AJ Press, 2007. ISBN 978-8372371799.
# Cantó de Villefranche-sur-Saône

El cantó de Villefranche-sur-Saône (en francès canton de Villefranche-sur-Saône) és una divisió administrativa francesa del departament del Roine, situat al districte de Villefranche-sur-Saône. Compta amb una comuna, Villefranche-sur-Saône.

## Municipi

* Villefranche-sur-Saône

## Consellers generals i departamentals

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | Jean Schiff | radical |
| 1951-1976 | Charles Germain | CNIP, després CD, després UDF |
| 1976-1982 | André Poutissou | PS |
| 1982-1994 | Francisque Perrut | UDF-PR |
| 1994-2015 | Jean-Jacques Pignard | UDF, després centrista |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Llista dels consellers departamentals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2015- | Béatrice Berthoux | LR | |
| 2015- | Thomas Ravier | UDI | |
# Telesil·la

Telesil·la (grec antic: Τελέσιλλα, llatí: Telesilla) fou una poeta lírica i heroïna d'Argos, una de les anomenades nou muses líriques, que va viure al voltant de l'any 510 aC, en temps de Cleòmenes i Demarat, reis d'Esparta.
Plutarc diu que la tradició la feia de naixement noble, i que estava afectada per una malaltia sobre la qual va consultar a l'oracle, que li va dir que havia de servir les Muses i, complint la comanda, es va dedicar a la poesia i a la música. Com a recompensa va recuperar la salut i va ser admirada per les dones d'Argos.
En la guerra entre Argos i Esparta, va adquirir prestigi no només per la seva poesia sinó pel seu valor personal, perquè a més a més d'estimular els argius amb la seva música, va agafar les armes i al capdavant d'una partida de dones va contribuir a la victòria, segons diuen Plutarc, Pausànias i Màxim de Tir. En memòria d'aquesta acció, hom li va fer una estàtua al temple d'Afrodita a Argos, amb els emblemes d'una poeta i d'una heroïna, i es va instituir un festival anual anomenat Ὑβριστικά, en el qual les dones es vestien d'homes (probablement el mateix festival conegut com Ἐνδυμάτια).
Les notícies sobre les seves obres són escasses. Ateneu de Nàucratis diu que va compondre una oda a Apol·lo anomenada Φιληλίας i Pausànias menciona poemes en honor d'Apol·lo i Àrtemis. Els únics versos complets deriven d'un parthenion compost per a un cor de verges argives sobre l'amor d'Àrtemis i el riu Alfeu: ἁ δ᾽ Ἁρτεμις, ὦ κόραι, φεύγοισα τὸν Ἀλφεόν.

## Referències

* ↑ Plutarc, Mulierum virtutes, 245c-d [En trad. catalana de Roser Homar: Els mèrits de les dones, ed. Adesiara, pgs. 58-61).
* ↑ Telesilla a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 991
# Ulcot

Ulcot és un municipi francès situat al departament de Deux-Sèvres i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 60 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Ulcot era de 60 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 4 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 30 habitatges, 22 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 3 estaven desocupats. Tots els 30 habitatges eren cases. Dels 22 habitatges principals, 21 estaven ocupats pels seus propietaris i 1 estava llogat i ocupat pels llogaters; 2 tenien dues cambres, 2 en tenien tres, 8 en tenien quatre i 10 en tenien cinc o més. 16 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població d'Ulcot el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 8 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 8 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 8 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 0 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 8 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 34 persones, 24 eren actives i 10 eren inactives. De les 24 persones actives 21 estaven ocupades (12 homes i 9 dones) i 3 estaven aturades (3 dones i 3 dones). De les 10 persones inactives 2 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Ulcot hi havia 8 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Ulcot a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Ulcot a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Casa consistorial de Villamayor de Santiago

La casa consistorial de Villamayor de Santiago és un edifici renaixentista del segle xvi situat a la plaça de la Vila de la localitat espanyola de Villamayor de Santiago, seu de l'ajuntament del municipi homònim. Antigament va ser usat com a presó.
Es tracta d'un edifici de paredat amb carreus als cantons, de planta rectangular, amb dos pisos i un soterrani i amb coberta a quatre aigües.
Compta amb porxes amb arcs de mig punt recolzats sobre columnes que deixen dos buits oberts per a l'entrada a una sala inferior. Tres balconades s'obren a la primera planta, i a la planta baixa hi ha tres portades amb arcs de mig punt. Sobre la porta principal s'observa l'escut reial de Castella, amb els símbols dels regnes de Castella, Lleó i Granada.
A l'interior destaca el seu enteixinat de fusta i els llums forjats amb l'escut del municipi al saló de sessions.

## Referències

* 1 2 3 4 «DescuBrienDo Villamayor de Santiago» (en castellà). Villamayor de Santiago. [Consulta: 30 octubre 2019].
# Tauletes d'Heraclea

Les Tauletes d'Heraclea (en llatí Tabulae Heracleenses) són unes tauletes de bronze que es van trobar l'any 1732 entre les restes arqueològiques de l'antiga ciutat d'Heraclea de Lucània. Estan redactades en grec i llatí. Es van publicar a Nàpols l'any 1754.

## Descripció

La tauleta porta en un costat una inscripció en grec dòric del segle iv aC i a l'altre 163 línies d'un text llatí incomplet. La datació d'aquest artefacte és força controvertida, i el contingut reuneix disposicions legislatives de textos diversos. Els historiadors pensen que contenia el text de la lex Julia municipalis, que es devia promulgar després de la dictadura de Sul·la, probablement per Juli Cèsar l'any 45 aC. Aquesta llei fixava els principis que han de regir les lleis municipals d'una ciutat romana. Però diversos estudis recents proposen una datació clarament anterior.
Constitueixen un document epigràfic de primer ordre per observar l'evolució dels procediments per establir els censos romans a les ciutats, fins aleshores centralitzats a Roma, encara que la ciutadania romana s'havia estès a moltes ciutats italianes. Defineixen en particular els mètodes de cens dels ciutadans romans, segons un nou procediment descentralitzat, general i únic per a tots els municipis: cada vegada que els censors a Roma realitzaven un cens, els magistrats de cada municipi havien de dur a terme les operacions censals en un termini màxim de seixanta dies, conservar els resultats en els registres públics i enviar-ne una còpia a Roma per als censors.

## Referències

* 1 2 Besnier, Maurice «La question de la table latine d'Héraclée». Revue des Études Anciennes, 14, 1, 1912, pàg. 40-41.
* ↑ Smith, William (ed.). «Heracleia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 7 desembre 2022].
* ↑ Nicolet, Claude. L'inventaire du monde : géographie et politique aux origines de l'Empire romain. París: Fayard, 1988, p. 139-140. ISBN 9782213020204.
* ↑ Nicolet, Claude «La Table d'Héraclée et les origines du cadastre romain». Publications de l'École Française de Rome, 98, 1987, pàg. 17-19.
# Cantó de Saint-Laurent-du-Pont

El cantó de Saint-Laurent-du-Pont és un cantó francès del departament de la Isèra, situat al districte de Grenoble. Té 7 municipis i el cap és Saint-Laurent-du-Pont.

## Municipis

* Entre-deux-Guiers
* Miribel-les-Échelles
* Saint-Christophe-sur-Guiers
* Saint-Joseph-de-Rivière
* Saint-Laurent-du-Pont
* Saint-Pierre-de-Chartreuse
* Saint-Pierre-d'Entremont

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1964 | M. Villard | Divers droite |
| 1964-1988 | Pierre Perrin | Divers droite |
| 1988- | Jacques Pichon-Martin | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 7.958 | 8.620 | 8.488 | 9.370 | 9.814 | 10.336 | 11.261 |
# Tolbatxita

La tolbatxita és un mineral de la classe dels halurs, que pertany al grup de la lawrencita.

## Característiques

La tolbatxita és un halur de fórmula química CuCl₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Segons la classificació de Nickel-Strunz es troba classificada al grup 3.AB. (Halurs simples sense aigua). Comparteix grup amb els següents minerals: Fluorocronita, Coccinita, Sel·laïta, Cloromagnesita, Lawrencita, Scacchita, Fluorita, Frankdicksonita, Strontiofluorita, Tveitita-(Y), Gagarinita-(Y), Gagarinita-(Ce) i Polezhaevaïta-(Ce).

## Formació i jaciments

S'ha descrit a Rússia i als Estats Units. Es troba en fumaroles volcàniques associada amb melanothallita. S'altera ràpidament a eriocalcita.

## Referències

* ↑ «Tolbachite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Tolbuzinó

Tolbuzinó (en rus: Толбузино) és un poble de l'óblast de l'Amur, a Rússia, que el 2018 tenia 178 habitants, pertany al districte de Magdagatxi.

## Referències

* ↑ «Регионы и города России».
# Resolució 1558 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1558 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 17 d'agost de 2004. Després de recordar les resolucions anteriors sobre la situació a Somàlia, particularment les resolucions 733 (1992) i 1519 (2003), el Consell va restablir un grup per supervisar l'embargament d'armes contra el país durant sis mesos més.
El Consell de Seguretat va oferir el seu suport al procés de reconciliació somali, inclosa la Conferència de Reconciliació Nacional de Somàlia. Va condemnar el flux d'armes il·legals en i per mitjà de Somàlia en violació de l'embargament d'armes i va demanar millores per fer el seguiment de l'embargament. Actuant sota el Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides, el Consell va subratllar que tots els països haurien de complir l'embargament. Es va demanar al secretari general Kofi Annan que restablís un grup de seguiment per supervisar l'aplicació de l'embargament d'armes contra Somàlia, actualitzar les llistes sobre els qui violen les sancions, cooperar amb un Comitè establert a Resolució 751 (1992) i formular recomanacions.

## Referències

* ↑ «Security Council requests re-establishment of group monitoring Somalia arms embargo for further six months». United Nations, 17-08-2004.
* ↑ Slomanson, William R. Fundamental perspectives on international law. 5th. Thomson/Wadsworth, 2007, p. 182. ISBN 978-0-495-00745-6.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1501 a la 1600 (2003 - 2005)
* Guerra Civil somali

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Cantó de Saint-Leu-1

El cantó de Saint-Leu-1 és un cantó de l'illa de la Reunió, regió d'ultramar francesa de l'oceà Índic. Correspon a una fracció de la comuna de Saint-Leu.

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 2001 - 2008 | Roger-Simon Deguigné | |
| 2008 - | Thierry Robert | MoDem |

## Referències

* ↑ «Canton de Saint-Leu 1er Canton». [Consulta: 26 gener 2020].

## Vegeu també

* Cantons de l'illa de la Reunió
* Comunes de l'illa de la Reunió
* Consell General de l'illa de la Reunió
# Canó V3

El V-3 (Vergeltungswaffe 3) va ser una superarma alemanya de la Segona Guerra Mundial, que funcionava amb el principi de la càrrega múltiple, con es projectava un projectil, el qual augmentava la seva velocitat gràcies a unes càrregues secundàries que impulsaven el projectil principal.
L'arma estava dissenyada per a bombardejar Londres des de 2 búnquers des de la Fortalesa de Mimoyecques a Pas-de-Calais, una regió al nord de Franca, però ja eren inservibles quan es van acabar de construir per culpa dels bombardejos dels Aliats. Dos canons similars van ser utilitzats per bombardejar Luxemburg des de desembre de 1944 fins a febrer de 1945.
El V3, també conegut com el Hochdruckpumpe («Bomba d'Alta Pressió»), va ser el nom en codi utilitzat pero amagar la real finalitat del projecte. També es coneixia com a Fleißiges Lieschen(«Lizzie Ocupat»).

## Referències

* ↑ Henshall 1985, p. 61
* ↑ Hogg, Ian V. German Secret Weapons of the Second World War (en anglès). Londres: Greenhill Books, 1999, p. 48. ISBN 978-1-85367-325-2.

## Bibliografia

* Henshall, Philip. Hitler's Rocket Sites (en anglès). Philip Hale, 1985. ISBN 0-7090-2021-X.
# Toresky

Josep Torres i Vilata (Barcelona, 31 d'octubre de 1868- 10 de maig de 1937) fou un locutor de ràdio català, un dels pioners en aquest camp.
Era fill de Fèlix Torres i Benet nascut a la Barceloneta i Antònia Vilata i Cortada natural d'Olesa de Montserrat. S'inicià com a actor i el 1893 marxà a Amèrica del Sud amb una companyia de sarsuela, però a començaments del segle xx es va fer famós com a transformista i ventríloc amb el pseudònim Toresky. El 1924 fou nomenat primer locutor de Ràdio Barcelona i va popularitzar el seu pseudònim, sobretot amb els diàlegs que mantenia amb un personatge infantil anomenat Míliu, amb el qual va fer campanyes de beneficència que li valgueren una medalla del govern de la Segona República Espanyola. El primer any d'emissions a Radio Barcelona, compartia programa amb en Ramon Blanch i Castellví, veïns del Carrer de la Duquessa d'Orleans del barri de Sarrià. Aquest imitava les veus de nens, animals, etc, de les històries que en Toresky explicava. L'Enric Casademont i Aymerich, a la dècada dels 50, va crear un nou personatge infantil, Pau Pi, amb l'orientació benèfica iniciada amb en Míliu, recuperant una gran audiència per a Ràdio Barcelona i enregistrant diversos discs (de 78rpm). A la plaça de la Sagrada Família hi ha una estàtua d'en Míliu, també és representat pel Gegantó Míliu.
Enterrat al Cementiri de Les Corts de Barcelona. El seu nínxol es va perdre en les obres d'ampliació per fer el tanatori.

## Referències

* ↑ «Naixements. 1868. Registres. Llibre 4 (Núms. 4801 Al 6116). Registre 5028.». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 31-10-1868. [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Artistes i companyies d'il·lusionisme». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: juliol 2013].
* ↑ «Toresky». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Míliu i Paupi». Arxivat de l'original el 2012-01-11. [Consulta: 27 desembre 2011].
# Telharmonium

El Telharmonium (també conegut com el Dynamophone) va ser un orgue elèctric primerenc desenvolupat per Thaddeus Cahill cap a l'any 1896 i patentat el 1897. El senyal elèctric del Telharmonium es transmetia per cables.
Com el més tardà orgue Hammond, el Telharmonium utilitzava rodes tonals per a generar sons musicals mitjançant síntesi additiva. És considerat el primer instrument sintètic per la seva capacitat de generar sons electromecànicament.

## Història

Cahill en construí tres versions: La versió Mark I pesava 7 tones. La versió Mark II pesava gairebé 200 tones, com també la Mark III.

## Notes

* ↑ Telharmonium a l'USPTO (anglès), filed 1896-02-04.
* ↑ Snyder, Jeff. «The Dynamophone (aka Telharmonium-The Great Grandpappy of the Modern Synthesizer) and Thaddeus Cahill». Lebanon Valley College. Arxivat de l'original el 2009-03-02.
* 1 2 Williston, Jay. «Thaddeus Cahill's Telharmonium». synthmuseum.com. «specification...dated April 6, 1897", "application filed February 4, 1896", "weighed about 7 tons in all", "Cap el 1906 el nou Telharmonium...pesava unes 200 tones»
* 1 2 Weidenaar, Reynold. Magic Music from the Telharmonium. Lanham, MD: Scarecrow Press, 1995, p. 436. ISBN 0-8108-2692-5. An authoritative history of the Telharmonium. Weidenaar produced a 29-minute documentary video, also called Plantilla:Cite media (See website for extensive additional documentation)
* Shepard, Brian. Refining Sound: A Practical Guide to Synthesis and Synthesizers. Oxford University Press, 1 gener 2013, p. 11. ISBN 978-0-19-992296-3.

## Enllaços externs

* Official U.S. Patent Arxivat 2017-09-09 a Wayback Machine.
* Telharmonium, Audion Piano, Luigi Russsolo et les bruitistes sonhors.free.fr, French
* The Telharmonium the Telharmonium on '120 years Of Electronic Music'
# Tossal Petit (Albatàrrec)

El Tossal Petit és una muntanya de 190 metres que es troba al municipi d'Albatàrrec, a la comarca catalana del Segrià.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Resolució 1552 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1552 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 27 de juliol de 2004. Després de recordar les resolucions anteriors sobre la situació a la República Democràtica del Congo, incloses les resolucions 1493 (2003) i 1533 (2004) va ampliar l'embargament d'armes contra moviments i grups armats del país fins al 31 de juliol de 2005.
El Consell de Seguretat va reiterar la seva preocupació per la presència de grups armats a l'est de la República Democràtica del Congo i va condemnar el flux il·legal d'armes dins del país. Es va decidir controlar el compliment del canvi d'armes i, observant que les parts pertinents no havien complert amb les demandes del Consell de Seguretat, va prorrogar l'embargament d'armes fins al 31 de juliol de 2005. Les disposicions de l'embargament es modificaran de conformitat amb el compliment de les exigències del Consell, en una revisió de les mesures abans de l'1 d'octubre de 2004 i periòdicament després.
La resolució va instruir al secretari general Kofi Annan a restablir un grup d'experts per un període fins al 31 de gener de 2005, que hauria d'informar sobre l'aplicació de l'embargament d'armes i formular recomanacions.

## Referències

* ↑ «Security Council extends arms embargo in Democratic Republic of Congo until 31 July 2005». United Nations, 27-07-2004.
* ↑ Hilaire, Max. United Nations law and the Security Council. Ashgate Publishing, Ltd, 2005, p. 233. ISBN 978-0-7546-4489-7.
* ↑ Mehler, Andreas; Melber, Henning; Walraven, Klaas Van. Africa yearbook. BRILL, 2005, p. 225. ISBN 978-90-04-14462-0.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1501 a la 1600 (2003 - 2005)
* Conflicte de Kivu
* Conflicte d'Ituri
* Segona Guerra del Congo

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org