OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aneta Konieczna

Aneta Regina Konieczna (nascuda Aneta Pastuszka, Krosno Odrzańskie, 11 de maig de 1978) és una esportista polonesa que va competir en piragüisme en la modalitat d'aigües tranquil·les.
Va participar en cinc Jocs Olímpics entre 1996 i 2012, obtenint tres medalles: una plata en Pequín 2008 i dos bronzes (Sydney 2000 i Barcelona 1992), les tres en la prova de K2 500 m. Va guanyar disset medalles en el Campionat Mundial de Piragüisme entre els anys 1999 i 2011, i setze medalles en el Campionat Europeu de Piragüisme entre els anys 1999 i 2011.

## Palmarès internacional

Jocs Olímpics :
| Any | Lloc | Medalla | Competició |
| 2000 | Sydney ( Austràlia) | 3 | K2 500 m |
| 2004 | Atenes ( Grècia) | 3 | K2 500 m |
| 2008 | Pequín ( R.P. de la Xina) | 2 | K2 500 m |
| Campionat Mundial ||||
| Any | Lloc | Medalla | Competició |
| 1999 | Milà ( Itàlia) | 1 | K2 500 m |
| 1999 | Milà ( Itàlia) | 2 | K2 200 m |
| 1999 | Milà ( Itàlia) | 3 | K4 200 m |
| 1999 | Milà ( Itàlia) | 3 | K4 500 m |
| 2001 | Poznań ( Polònia) | 2 | K2 200 m |
| 2001 | Poznań ( Polònia) | 2 | K2 500 m |
| 2001 | Poznań ( Polònia) | 3 | K4 200 m |
| 2002 | Sevilla ( Espanya) | 1 | K4 1000 m |
| 2002 | Sevilla ( Espanya) | 2 | K2 200 m |
| 2003 | Gainesville ( Estats Units) | 3 | K2 200 m |
| 2003 | Gainesville ( Estats Units) | 3 | K1 500 m |
| 2003 | Gainesville ( Estats Units) | 3 | K4 200 m |
| 2005 | Zagreb ( Croàcia) | 2 | K4 500 m |
| 2007 | Duisburg ( Alemanya) | 3 | K4 500 m |
| 2010 | Poznań ( Polònia) | 3 | K4 500 m |
| 2011 | Szeged ( Hongria) | 3 | K2 500 m |
| 2011 | Szeged ( Hongria) | 3 | K1 4x200 m |
| Campionat Europeu ||||
| Any | Lloc | Medalla | Competició |
| 1999 | Zagreb ( Croàcia) | 1 | K2 200 m |
| 1999 | Zagreb ( Croàcia) | 1 | K2 500 m |
| 1999 | Zagreb ( Croàcia) | 1 | K2 1000 m |
| 2000 | Poznań ( Polònia) | 1 | K2 200 m |
| 2000 | Poznań ( Polònia) | 1 | K2 500 m |
| 2000 | Poznań ( Polònia) | 3 | K2 1000 m |
| 2001 | Milà ( Itàlia) | 3 | K2 200 m |
| 2001 | Milà ( Itàlia) | 3 | K4 200 m |
| 2002 | Szeged ( Hongria) | 1 | K2 500 m |
| 2002 | Szeged ( Hongria) | 2 | K1 200 m |
| 2002 | Szeged ( Hongria) | 2 | K2 200 m |
| 2002 | Szeged ( Hongria) | 3 | K4 500 m |
| 2004 | Poznań ( Polònia) | 2 | K1 200 m |
| 2005 | Poznań ( Polònia) | 3 | K4 500 m |
| 2007 | Pontevedra ( Espanya) | 3 | K4 500 m |
| 2011 | Belgrad ( Sèrbia) | 2 | K2 500 m |

## Referències

* ↑ «Aneta Pastuszka» Arxivat 2016-04-17 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (en anglès).
* ↑ «Aneta Pastuszka» en Canoeresults.eu (en anglès).
* ↑ «Aneta Konieczna» en Canoeresults.eu (en anglès).

## Enllaços externs

* Lista de medallistas olímpicos y mundiales en piragüismo (1936-2007): parte 1, parte 2. Federación Internacional de Piragüismo (en inglés).
# Antoni Puyol i Lebón

Antoni Puyol i Lebón (Barcelona, 30 de gener de 1931 - Barcelona, 25 de febrer de 2013) fou un dirigent de futbol català, president de la FCF.
Fou futbolista amateur del Plus Ultra, Hostafrancs i Club Atlètic Ibèria, però hagué d'abandonar el futbol ben aviat, amb només 18 anys, per una malaltia, fet que li impedí fitxar pel RCD Espanyol. Al CA Ibèria fou durant 32 anys membre de la junta directiva, com a directiu entre 1949 i 1966, i com a president del 1966 al 1981. Durant aquests anys de directiu l'Ibèria aconseguí el major èxit esportiu de la seva història, el campionat de Tercera Divisió la temporada 1957-58 i poder disputar una fase d'ascens a Segona.
Durant el seu darrer any a la presidència del club entrà com a vocal a la Federació Catalana, esdevenint vicepresident el 1985. Fou president de la Federació Catalana de Futbol (FCF) entre l'any 1989 (després de 14 anys de mandat del seu antecessor Antoni Guasch) i l'any 2001, essent substituït per Jaume Roura. Durant aquests anys també fou vocal primer i vicepresident després de la Federació Espanyola. Durant el seu mandat els partits nadalencs de la selecció catalana de futbol van rebre un fort impuls, malgrat les dificultats de trobar rivals, dates i obtenir la cessió dels futbolistes. Les majors fites foren, en aquest sentit, els enfrontaments entre Catalunya i Brasil i Argentina. També fou el creador de la Primera Divisió Catalana de futbol i impulsà la Copa Generalitat, que el 1993 transformà en Copa Catalunya de futbol.

## Referències

* ↑ «Esquela». La Vanguardia, 26-02-2013. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Puyol ya es honorable». Mundo Deportivo, 10-11-1989. [Consulta: 20 gener 2013].
* 1 2 «Antoni Puyol, expresidente de la Federació Catalana de Futbol». La Vanguardia, Ramón Álvarez, 26-02-2013. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Mor l'expresident Antoni Puyol». Mundo Deportivo, 26-02-2013. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Fallece Antoni Puyol, expresidente de la Federació Catalana de Futbol». Diari Sport, 25-02-2013. [Consulta: 20 gener 2013].
# Antoni Pérez

Antoni Pérez és el nom dels següents personatges:
* Antoni Pérez i Moya (València, 1884 - Barcelona 1964), músic, compositor i director coral.
* Antoni Pérez i Simó (Barcelona 1920 - 2005) músic català i fill d'Antoni Pérez i Moya.
* Antoni Pérez i Gil advocat de Dénia (Marina Alta).
* Josep Antoni Pérez de Mendiola Roig Mendi (Palma, 1953), articulista, crític de cinema i teatre, autor de llibres.
* Antonio Pérez Maxo bisbe d'Urgell, de Lleida i arquebisbe de Tarragona.
# Antoni Queralt i Teixido

Antoni Queralt i Teixido (Vinaròs, Baix Maestrat, 15 de juny de 1918 - Sant Cugat del Vallès, Vallès Occidental, 2013) va ser un religiós, jesuïta i professor universitari valencià.
Després d'ingressar a la Companyia de Jesús el 23 de novembre de 1937, i doctorar-se per la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma, començà el seu magisteri a la Facultat Sant Francesc de Borja de Sant Cugat del Vallès, arribant a convertir-se, més endavant, en el seu rector, quan en aquell moment era anomenat Col·legi Màxim dels Jesuïtes de la Província d'Aragó. L'any 1967 fou destinat novament a la Universitat Gregoriana per tal d'exercir de Secretari General d'aquesta, càrrec en el qual es mantingué fins a la seva jubilació en 1989, després d'haver estat professor a la Facultat de Teologia i, també a l'Institut d'Espiritualitat, director de tesis de doctorat i superior religiós de la comunitat de jesuïtes de la Universitat, que aleshores estava constituïda per cent vint membres. El 2013 va morir a Sant Cugat del Vallès, amb noranta-cinc anys, a la mateixa casa, al peu de Collserola, on començà el seu magisteri, ara convertida en residència de jesuïtes i anomenada "Centre Borja".

## Referències

* 1 2 Josép M., Josép M. «Un eficient Secretari general de la Gregoriana i professor de teologia espiritual». A: Jesuïtes i Catalunya: fets i figures. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1996, p. 165. ISBN 978-84-7826-725-5 [Consulta: 8 març 2020].
# Ancistrus caucanus

Ancistrus caucanus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Cauca (Colòmbia).

## Referències

* ↑ Kner, R. 1854. Die Hypostomiden. Zweite Hauptgruppe der Familie der Panzerfische. (Loricata vel Goniodontes). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 7: 251-286 [separate 1-36], Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Fowler, H. W. 1943. A collection of fresh-water fishes from Colombia, obtained chiefly by Brother Nicéforo Maria. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 95: 223-266.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, A. de 1918: Ancistrus. Revista da Sociadade Brasileira de Sciências (Rio de Janeiro) v. 2: 112-114.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# André de Montbard

André de Montbard (Montbard, 1103 — Jerusalem, 24 de gener del 1156) fou el cinquè Gran Mestre de l'Orde del Temple, funció que va ocupar entre 1154 i el 17 d'octubre de 1156.
Quan va ser elegit era un dels membres de major edat de l'Ordre, ja que va formar part dels mítics nou fundador. Era oncle de Sant Bernat de Claravall. Havent estat Senescal de l'Ordre entre 1148 i 1151, va ser elegit amb l'oposició d'un altre candidat que comptava amb el suport de Lluís VII, rei de França. És incerta la data de la seva elecció i va poder produir-se a finals de 1154, si bé la primera menció del seu nou càrrec està datada el 27 de maig de 1155 a un escrit del rei de Jerusalem Balduí III. Segons el registre de defuncions de la parròquia de Bonlieu, la seva mort es va produir el 17 octubre 1156. Bertrand de Blanchefort el va succeir aquell mateix any.

## Referències

* ↑ Read, Piers Paul. The Templars, 1999, p. 101.
* ↑ Bouchard, Constance Brittain. Sword, Miter, and Cloister: Nobility and the Church in Burgundy, 980-1198. Cornell University Press, 1987, p. 336–. ISBN 0-8014-1974-3.
# André de Resende

André de Resende (1498, Évora - 1573) fou dominic historiador, teòleg i arqueòleg portuguès.

## Biografia

Passà molts anys viatjant per Espanya, França i els Països Baixos, on es cartejà amb Erasme de Rotterdam i altres homes intel·lectuals. També fou amic proper del rei Joan III de Portugal i dels seus fills, i feu de tutor de l'infant D. Duarte. Està enterrat a la capella del creuer dret de la catedral d'Évora, a Portugal.
Resende gaudí d'una fama considerable al llarg de la seva vida, però la historiografia moderna ha assenyalat que no era gaire escrupolós ni precís en les seves obres.

## Obres

* Historia da antiguidade da cidade de Evora (ibid. 1553)
* Vida do Infante D. Duarte (Lisboa, 1789)
* De Antiquitatibus Lusitaniae (Évora, 1593)

## Bibliografia

* Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press (en domini públic).
# Apel·les d'Heraclea

Apel·les d'Heraclea (grec antic: Απελληζ) (segle I) és un personatge bíblic venerat com a sant per l'església catòlica i ortodoxa.
El seu nom apareix al Nou Testament, en concret a la Carta als Romans, de l'apòstol Pau. Pertany al grup dels setanta deixebles de Jesucrist. Segons la llegenda, la font de la qual va ser l'obra de Pseudo-Hipòlit va ser col·locat al sinaxari de Constantinoble. S'identifica amb el bisbe d'Heraclea (segurament Heraclea de Perint). En el martirologi romà s'esmenta dins del grup, en la data del 21 d'abril, com el primer bisbe d'Esmirna. Es commemora el dia 31 d'octubre.

## Fonts

* Nikolaj Velimirović, Pròleg d'Ohrid

## Referències

* 1 2 Fros, Henryk; Franciszek Sowa. Księga imion i świętych. Cracòvia: Companyia de Jesús, 1997. ISBN 83-7097-271-3.

## Enllaços externs

* Apòstol Narcís dels Setanta, 4 de gener (OCA) (anglès)
* Apòstol Narcís dels Setanta, 31 d'octubre (OCA) (anglès)
# Antoni Natalis

Antoni Natalis (Antonius Natalis) va ser un cavaller romà.
Era un dels amics de Gai Calpurni Pisó que quan aquest va conspirar contra l'emperador Neró, va ser detingut (any 66) i sotmès a tortura i va revelar el nom dels principals conspiradors, mercès al qual es va poder escapar del càstig.

## Referències

* ↑ Tàcit Annals 15.50, 54-56, 71
# Andròstenes de Tasos

Andròstenes de Tasos (grec antic: Ἀνδρόσθενης, llatí: Androsthenes) fou un almirall grec al servei d'Alexandre el Gran. Alexandre el va enviar, juntament amb Nearc, a explorar la costa del Golf Pèrsic, segons que diuen Estrabó i Flavi Arrià.
Andròstenes va escriure un relat del seu viatge i també una obra titulada Τῆς Ἰνδικῆς παράπλους (Un periple per l'Índic), segons Ateneu de Nàucratis.

## Referències

* ↑ Androsthenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 176
# Andró (desambiguació)

Andró és el nom dels següents personatges:
* Andró d'Efes, escriptor grec del segle iii aC
* Andró de Teos, escriptor grec d'època desconeguda
* Andró (metge), metge grec
* Andró d'Halicarnàs, una de les fonts de Plutarc
* Andró (cambra)
# Andró de Teos

Andró de Teos (en grec antic: Ἄνδρων, en llatí: Andron) fou un escriptor grec nascut a Teos autor d'un periple, que probablement és la mateixa persona a qui es refereixen Estrabó i Esteve de Bizanci entre d'altres. Podria ser també l'autor de l'obra Περὶ Συγγενειῶν (sobre els parentius).

## Referències

* ↑ 4.Andron a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 173
# Ankhesenamon

Ankhesenamon fou una reina egípcia. Tercera filla del faraó Akhenaton i de la gran esposa reial, la reina Nefertiti, el seu nom de naixement fou Ankhesenpaaton "La que viu per a Atón". A les cròniques hitites és coneguda com a Dahamunzu, probablement un títol més que el nom.

## Biografia

Quan Tutankhaton va pujar al tron, hi fou casada. El faraó tenia uns 9 anys i probablement la núvia en tenia pocs més. El matrimoni va canviar el seu nom (d'un final amb Aton a un final en Ammon) el segon any, moment en què el culte exclusiu d'Aton fou abolit.
Pel seu origen patern, tenia dret al tron en cas de manca de mascles. A la prematura mort de Tutankhamon, el va succeir en el tron i els seus ministres, especialment el visir Ay, li van indicar que hauria de triar marit. El mateix Ay segurament es va proposar com a candidat, però la reina era jove (uns 20 anys o poc més) i Ay era ja gran i li va donar llargues.
Ankhesenamon va escriure a Subiluliuma I, el rei hitita, demanant un fill per casar-s'hi i esdevenir faraó. Aquest, qui era davant de Kargamis, segurament va quedar molt sorprès i va enviar a comprovar la seva veracitat a Hattusazit, el camarlenc reial. Al cap d'unes setmanes o mesos, va retornar el camarlenc Hattusaziti amb un enviat egipci anomenat Hani. Convençut el rei, va declarar l'establiment de la pau entre Hatti i Egipte i va enviar un dels seus fills, anomenat Zannanza (alguns erudits pensen que més que el nom del príncep es tractaria del seu títol egipci), per casar-se amb la vídua de Tutankhamon. Però en el camí, Zannanza fou assassinat segurament per un partit antihitita egipci que preferia veure al tron el visir Ay o el general Horemheb (els dos són sospitosos de ser-ne els instigadors). Aquests fets van originar la guerra entre Egipte i els hitites. Llavors, Ay la va obligar a casar-se amb ell i així va esdevenir faraó.
Després d'això, ja no se'n sap res més.

## Representacions

Ankhesenamon apareix representada amb una delicada i complicada perruca, la serp uraeus al front, els ulls pintats i la cara maquillada. També porta arracades, un ampli collar i un llarg vestit blanc que li arriba fins a les sandàlies. A les escenes a las que apareix, els texts hi fan referència com la gran maga.

## Referències

* 1 2 3 4 Jacq, Christian. Las egipcias. Retratos de mujeres del Egipto faraónico. (en castellà). Planeta, 2000, p. 124,125,127. ISBN 9788408036166.

## Vegeu també

* Llista de mòmies reials egípcies
* La dona a l'Antic Egipte
# Ankhaf

El príncep Ankhaf era fill del faraó Snefru de la dinastia IV, un germà més jove del faraó Kheops, i va ser djati durant el regnat del seu nebot, Khefren, supervisant tots els treballs de Sa Majestat circa 2550 aC. Es va ocupar de la construcció de la Gran Esfinx de Guiza.
Es va fer construir una mastaba a Guiza, (G7510) a la necròpoli del camp oriental de la piràmide del seu germà, la tomba més gran de l'altiplà a part de les reials. A la seva cambra funerària es van trobar fragments de diorita escrits i un bust seu, conservat al museu de Belles Arts de Boston.
El Bust d'Ankhaf en pedra calcària policromada, és d'un estil realista feta per un mestre del regne Antic d'Egipte que es va allunyar del cànon usual. Es poden observar, sobre la capa de guix que cobreix la pedra calcària i que serveix al tallista per refinar detalls, les irregularitats del cap, les línies del nas i les bosses dels ulls amb un sentit naturalista.
Va ser el tercer marit de la seva germana Hetepheres II, casada anteriorment amb Khawa i Djedefre, i no se li coneix descendència.

## Referències

* 1 2 «Ankhaf. 2550 aC» (en castellà). Personajes deel Antiguo Egipto. [Consulta: 25 gener 2017].
* 1 2 «Bulletin of The Museum of Fine Arts. Volum XXXVII nº 221» (PDF) (en anglès) p. 42-46, 01-06-1939. Arxivat de l'original el 2013-01-29. [Consulta: 25 gener 2017].
# Antonio Graner Viñuelas

Antonio Graner y Viñuelas (Madrid 1800-1900) fou un pintor espanyol. Va estudiar a Bellas Artes de Sant Fernando de Madrid amb Carlos de Haes. Es va especialitzar a pintar paisatges i vistes dels voltants de Madrid. Va arribar a ser catedràtic de dibuix lineal a l'Institut de Girona i va anar pensionat a Roma per a ampliar la seva formació.

## Referències

* ↑ Ossorio y Bernard, Manuel, Galería biográfica de artistas españoles del Siglo XIX 1883 - 1884, Madrid, Giner, 1975, p. 315.
* ↑ Pantorba, Bernardino de, Historia y crítica de las Exposiciones Nacionales de Bellas Artes celebradas en España 1948, Madrid, Jesús Ramón García-Rama, 1980, p. 416.
# Antonia Mercè i Luque

Antonia Mercè i Luque (Buenos Aires, 4 de setembre de 1890 – Baiona, 18 de juliol de 1936) també coneguda com La Argentina, va ser una ballarina i coreògrafa argentina. Formà part de la generació artística en què també brillaren, en les primeres dècades del segle xx, altres ballarines com Amalia Molina, Carmen Tórtola Valencia, Pastora Imperio, Encarnación López (La Argentinita), i altres figures de la dansa i la cançó espanyola.
Els seus pares eren professors i primers ballarins del Teatre Real de Madrid i ella nasqué casualment a l'Argentina, mentre la seva família hi estava de gira.Va ser deixebla dels seus pares, i també de l'escola barcelonina de Pauleta Pàmies i Sacha Goudine, però va abandonar la dansa clàssica per dedicar-se de forma autodidàctica a la dansa espanyola, estil en el qual va formar parella diverses vegades amb el ballarí Vicente Escudero. El 1911 es va instal·lar a París i va fer diverses gires per Alemanya, Bèlgica, Rússia o Amèrica del Sud, entre d'altres. Va ser aclamada arreu, especialment després d'actuar el 1929 a l'Opéra-comique de París amb la seva primera "Compañía de Baile Espanyol". Quatre anys després arribaria la seva consagració artística oferint el seu primer recital a l'Òpera de Paris.
Se li va concedir la primera condecoració del Govern de la Segona República Espanyola i la medalla del Govern Francès de La Legió d'Honor.

## Fons

Part del fons d'Antonia Mercè i Luque, que inclou tant fotografies com indumentària, està conservada al Museu de les Arts Escèniques de l'Institut del Teatre de Barcelona.

## Coreografies

Algunes de les coreografies creades per Antonia Mercé foren:
* El Amor Brujo (Falla, 1925), al Trianon Lyrique de París.
* El Fandango del Candil (Durán, 1927), estrenat a Stadtheater de Bielefelf.
* El Contrabandista (Esplá, 1928).
* Sonatina (E. Halffter, 1928), al Théâtre Fémina.
* Triana (Albéniz, 1929).
* La Procesión (Albéniz, 1929).
* Juerga (Bautista, 1929), a l'Opéra-Comique.

## Referències

* ↑ Mariner, Cristina. «Antonia Mercé y Luque». Real Academia de la Historia. [Consulta: 20 febrer 2022].
* ↑ «Antonia “La Argentina” Mercé (1890-1936)» (en anglès). Find a Grave. [Consulta: 20 febrer 2022].
* 1 2 Rodrigo, Antonina «Antonia Mercé, primera víctima del 18 de julio» (en castellà). El País [Madrid], 17-07-1986. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Suplement dels anys 1979-80, pàg. 70 (ISBN 84-239-6954-1)
* 1 2 «Antonia Mercé, primera víctima del 18 de julio». El País. [Consulta: 21 desembre 2015].
* ↑ «Escena Digital del Museu de les Arts Escèniques».
* ↑ «Antonia Mercé y Luque» (en castellà). biografiasyvidas.com. [Consulta: 19 juny 2012].
# Antonia Plana

Antonia Plana (1889- Madrid, 29 de març de 1952) fou una actriu espanyola.

## Biografia

Actriu fonamentalment teatral, en la seva joventut va formar companyia amb el seu espòs, el també actor Emilio Díaz. En enviduar en 1929, es va vincular professionalment a Emilio Llano. Gran dama del teatre espanyol de la primera meitat del segle xx, va estrenar desenes d'obres, entre les quals es van trobar La propia estimación, Los habitantes de la casa deshabitada, El amor solo dura 2.000 metros i Los ladrones somos gente honrada.
Va tenir també una breu trajectòria cinematogràfica, destacant el seu paper de la criada Petra a El crimen de la calle de Bordadores, d'Edgar Neville.
Va morir a Madrid el 29 de març de 1952.

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1946 | Millor actriu secundària | El crimen de la calle de Bordadores | Guanyadora |

## Referències

* ↑ «Enciclopedia del Cine Español: Antonia Plana», 20-06-2018. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ Obituari al Diari ABC de 30 de març de 1952
* ↑ Círculo de Escritores Cinematográficos. 1945-1975. Madrid: Imprenta del MIT, 1975, p. 90. ISBN 84-500-6968-8.
# Tzeferisita

La tzeferisita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep nom pel Dr. Peter Tzeferis, del Ministeri de Medi Ambient i Energia de Grècia, una de les forces impulsores de l'estudi del districte miner de Làurion.

## Característiques

La tzeferisita és un sulfat de fórmula química CaZn₈(SO₄)₂(OH)₁₂Cl₂(H₂O)₉. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional i publicada l'any 2023. Cristal·litza en el sistema trigonal.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural de Viena (Àustria), amb el número de catàleg: o2549.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Damianos, una de les mines de Dimoliaki, dins el districte miner de Làurion, a Lavreotiki (Àtica Oriental, Grècia). Aquesta mina grega és l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Tzeferisite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 març 2023].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 71». European Journal of Mineralogy, 35, 1, 06-02-2023, pàg. 75–79. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-75-2023 [Consulta: 28 març 2023].
* ↑ «Contributions to the mineralogy of the Lavrion mining district, Greece». Greek Mineral Wealth. [Consulta: 22 octubre 2023].