OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Jaume de Vallverd

Sant Jaume de Vallverd, és una església romànica del terme municipal de Sant Llorenç Savall, al Vallès Occidental, protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Aquesta capella ha estat molt modificada en una reconstrucció que es va fer l'any 1975 i queda molt poc de l'original del segle xii: la façana sud amb una part de la volta de canó i part de l'absis. La volta de canó de la part més oest de l'edifici va estar també reconstruïda amb bigues de fusta. Com a elements decoratius de l'esglesiola s'hi poden destacar un campanaret, sense campana, i les arcuacions cegues a l'absis.
És una església d'una nau, amb absis semicircular, i la porta al mur de ponent. La nau és coberta mig amb volta i mig amb embigat de fusta, seguint amb això el que semblava indicar la part existent. La façana principal té la porta amb una llinda monolítica amb un arc de descarrega a sobre; coronant la façana hi ha un campanar de cadireta d'un sol ull.
A un costat de l'església hi ha un forat cobert de pedres que, tancat amb una reixa, dona un punt de misteri al conjunt. S'hi celebra l'aplec de Sant Jaume cada 25 de juliol.

## Història

L'ermita fou construïda durant el segle xii pel cavaller Bernat de Vallverd just al costat de la masia on residia. Segons consta al testament de 1190, l'esglesiola va passar al seu fill hereu Bernat amb el compromís de fer-hi una missa setmanal i mantenir una llàntia encesa perpètuament al seu interior. D'incomplir-ho, les propietats passaven als monjos de Sant Llorenç del Munt. La va dotar amb un gran alou del seu veïnatge i va confirmar-li un alou a Polinyà, que poc abans la seva mare havia llegat a la capella. El 1205, al mateix Bernat de Vallvert i la seva esposa, amplien la dotació i funden la celebració d'un aniversari a la capella. L'any 1606 apareix esmentada la reparació de la capella. Probablement a aquell moment correspon l'allargament de la nau. El 1736 la construcció es trobava en estat ruïnós. Desaparegut el Casal de Vallvert, fou la Masia La Busqueta del Feu qui es feu càrrec de les seves terres i del patronat de la capella i benefici. L'any 1976 el propietari del Mas Busqueta la va reedificar sota la direcció de l'arquitecte J. Ros de Ramis.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Sant Llorenç Savall

## Referències

* ↑ Ajuntament de Sant Llorenç Savall
* 1 2 3 4 5 «Sant Jaume de Vallverd». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].
* ↑ Web Natura Local, cercador de rutes i excursions
* ↑ Web Pobles de Catalunya: Guia del patrimoni històric i artístic dels municipis catalans
* ↑ [Jaume Valls i Vila, Albert Vicens i Llauradó. Sant Llorenç Savall. Més de mil anys d'història. Sant Llorenç Savall, Ajuntament de Sant Llorenç Savall i Farell Editors; 2010]
# Sant Jaume de Vilamontà

Sant Jaume de Vilamontà és una capella de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una capella de nau única amb la façana orientada a migdia; és coberta a dues vessants i el capcer presenta un frontó triangular llis amb un òcul a sota. El portal és d'arc rebaixat amb dovelles i una ornamentació vegetal a la dovella central. L'interior és adovellat i presenta decoracions pictòriques. Als peus hi ha el cor i als murs laterals s'hi obren capelles separades per pilars amb columnes adossades que tenen els capitells corintis. A l'absis hi ha un retaule dedicat a Sant Jaume. La capella és adossada a un mas a la part de ponent. Al sector de tramuntana s'enfila el campanar de torre, que és cobert a quatre vessants.
L'edifici és fet amb còdols de riu i arrebossat al damunt. S'hi celebra missa el dia del Sant Patró.

## Història

Té els seus antecedents a l'església romànica de Sant Jaume de Vilamontà, documentada com a capella rural dependent de Santa Maria des del 1247, emplaçada prop del mas de Sant Jaume Vell. Va desaparèixer al segle xviii, restant-ne només els fonaments.
El 1885, arran d'un vot popular pel còlera de 1884, es va reedificar a l'emplaçament actual, més proper a la vila, en un terreny cedit per Hipòlit Poquí (vegeu El Poquí). El 1886, es va obrir al culte, beneïda pel bisbe de Vic Antoni Palau.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Jaume de Vilamontà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ Torrent, Domingo. Manlleu, croquis para su historia (en castellà). Vic: Imprenta y Librería de Ramón Anglada, 1893, p. 226.

## Bibliografia

Homenatge de la Vila de Manlleu al apostol Sant Jaume ab motiu de la festa patronal celebrant la restauració de sa ermita de Vilamontà any 1928. [s.l.: s.n.], 1928 (Vich: Tip. Franciscana)
# Senta Maria de Sèrra

* Per a altres significats, vegeu «la Sèrra».
Sèrra (occità) o Serres-Sainte-Marie (francès) és un municipi francès al departament dels Pirineus Atlàntics (regió de la Nova Aquitània).

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 307 | 304 | 243 | 427 | 462 | 454 | 468 | 471 | 441 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 402 | 400 | 387 | 320 | 323 | 308 | 287 | 260 | 278 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 269 | 272 | 288 | 278 | 249 | 253 | 254 | 234 | 257 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 287 | 299 | 375 | 472 | 456 | 456 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2001 | Jean Nédellec | |
| 2001- | Gérard Ducos | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Pere Marcer i Oliver

Pere Marcer i Oliver (Sant Pere de Ribes, 1840 - Barcelona, 20 de desembre de 1925) fou un religiós, científic i inventor català.
Fill d'una família de propietaris, i germà de Francesc Marcer i Oliver, s'ordenà sacerdot i el 1869 ingressà al Seminari Conciliar de Barcelona, on fou catedràtic fins al 1919. Primer ocupà la càtedra de matemàtiques, i des del 1882 la de Física i Química en substitució de Jaume Arbós.
Fou inventor d'alguns aparells molt enginyosos que utilitzà per a l'ensenyament de les seves assignatura, com el que demostrava el principi d'Arquimedes en els gasos, un receptor telefònic, una mena de micròfon (que porta el seu nom) de gran claredat i sensibilitat o, un nou sistema per demostrar el teorema de Torricelli.
Graduat en Ciències a la Universitat de Barcelona, fou un estudiós dels minerals i les roques i feu col·laboracions en investigacions mineralògiques amb el doctor Jaume Almera. El 1900 ingressà a l'Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona, de la qual arribà a ser president entre 1914 i 1916.

## Referències

* ↑ Baltà i Moner, Jaume «Personatges de la ciència i la tecnologia al Penedès: segles XVIII-XXI». Ciència i Tecnologia UPC, pàg. 155-156.
* ↑ «Pere Marcer i Oliver». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alcobé Arenas, Eduard «Necrología del Dr. D. Pedro Marcer y Oliver, Pbro». Memorias de la Real Academia de Ciencias y Artes de Barcelona, 21, Data incorrecta, pàg. 39-43 [Consulta: 30 maig 2018].
* ↑ Marcer i Oliver, Pere. Nuevo aparato para la demostración experimental del teorema hidrodinámico de Torricelli. Barcelona: Impr. Henrich, 1894, p. 14 [Consulta: 30 maig 2018].
* ↑ «Sr. Pere MARCER i OLIVER». Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona. [Consulta: 30 maig 2018].
# Santa Cruz de los Cáñamos

Santa Cruz de los Cáñamos és un municipi espanyol de la província de Ciudad Real, en la comunitat autònoma de Castella-la Manxa, pertanyent a la comarca del Camp de Montiel.
Té una superfície de 17,72 km² amb una població de 546 habitants (INE 2015) i una densitat de 31,26 hab/km².
Està situada al Sud-est de la província de Ciudad Real, integrada en ple Camp de Montiel. Limita al nord, a l'est i a l'oest amb Montiel (terme al qual va pertànyer antigament), i al sud amb Terrinches.
Molt prop del nucli urbà transcorre el camí conegut com a Camí d'Anníbal, Via Augusta o Via Hercúlia, que no és més que la calçada romana que uneix Cadis amb Cartagena i Roma passant per Tarragona.
El seu patró és Sant Bartolomé Apóstol i la seva patrona la Verge del Rosari.

## Història

El seu origen data de 1212 quan, després de la batalla de les Navas de Tolosa, va començar la repoblació del castell de Santa Cruz. En 1225 do Pedro Fernández de Castro ho va donar a l'Orde de Santiago.
És en 1575 quan apareix com a llogaret dependent de Montiel i amb el nom de Santa Cruz de los Cáñamos.
En el segle xviii va néixer don Manuel Cayetano Muñoz i Benavente que va exercir de bisbe auxiliar de Sevilla. Després del seu retir va exercir d'abat en l'Abadia d'Alcalá la Real fins a la seva mort. Les seves restes descansen a l'església de Consolació d'aquesta localitat jaenesa.
En 1809, les tropes napoleòniques van saquejar la seva església, encara que el quadre de La nostra Senyora de Betlem es va salvar de l'espoli. Aquesta obra està en l'actualitat en el Bisbat de Ciudad Real juntament amb altres béns.

## Monuments

Església Parroquial de Sant Bartolomé, per a la construcció del qual es van aprofitar els materials del desaparegut castell. Està datada en el segle XV, d'una sola nau amb volta encamonada i cúpula. En el seu interior s'albergava el retaule del Santíssim Crist de la Inspiració de notable antiguitat, destruït en la guerra civil, juntament amb el seu magnífic òrgan.
Ermita de Sant Isidre
També, destaquen diversos paratges i fonts, com les Fontanillas, la Font de l'Esbarzer o la Font del Moro.
A més, és un lloc molt indicat pel senderisme, que permet gaudir de la naturalesa i contemplar les nombroses oliveres. També existeixen nombroses vinyes.
En els últims anys s'ha edificat una ermita en honor de Sant Marcos, on se celebra el romiatge.

## Festes

* Lluminària Sant Antón :17 de gener.
* Carnestoltes.
* Sant Marcos: 25 d'abril.
* Setmana Santa.
* Creus:1 de maig.
* Sant Isidre: 15 de maig.
* Sant Bartolomé: 24 d'agost, en honor del seu patró.

## Gastronomia

Els menjars típics de Santa Cruz de los Cáñamos són la gatxamiga, all gran, la salsa, el rinrán, el potatge i la samfaina en el dia del patró, amb la síndria per a postres. A més, l'oli, pertanyent a la denominació d'origen del Camp de Montiel, és molt popular i és molt apreciat pels forasters que omplen el poble en les festes com a Sant Bartolomé, Sant Isidre, La Puríssima, Els Sants...

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 | 2013 | 2015 |
| 673 | 687 | 666 | 638 | 559 | 546 |
# Santa Cruz de la Sierra

Santa Cruz de la Sierra, o simplement Santa Cruz, és capital del departament de Santa Cruz de Bolívia i amb 1.528.683 habitants (2006), és la ciutat més poblada del país.
Va ser fundada el 26 de febrer de 1561 pel conqueridor extremeny Ñuflo de Chávez. Ha tingut un creixement molt accelerat des de la dècada de 1950.
Està situada al marge dret del riu Piraí, part de la conca amazònica. Ocupa una superfície de 567 km² i està a 416 m d'altitud.
La ciutat forma part del municipi homònim i és l'epicentre de l'àrea metropolitana de Santa Cruz de la Sierra, que és actualment el nucli urbà més poblat de Bolívia, amb una població estimada de més de 3,8 milions d'habitants el 2022.
És considerada com a motor econòmic del país, sent una de les principals ciutats d'inversió nacional i internacional, també compta amb la presència de nombroses empreses i corporacions internacionals.

## Clima

És tropical de sabana però està afectat per vents que porten temperatures baixes.
Temperatures per estacions :
| Primavera | Estiu | Tardor | Hivern |
| 18 °C– 33 °C 64°F–91 °F | 22 °C–38 °C 72 °F–100 °F | 20 °C–30 °C 68 °F–86 °F | 8 °C–29 °C 46 °F–84 °F |
| 21 Sep - 20 Des | 21 Des - 20 Mar | 21 Mar - 20 Jun | 21 Jun - 20 Sep |

## Referències

* ↑ «Instituto Nacional de Estadística de Bolivia». Ine.gov.bo. Arxivat de l'original el 2009-10-27. [Consulta: 4 juliol 2010].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2007-12-21 a Wayback Machine.
# Santa Cruz de Pinares

Santa Cruz de Pinares és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita amb El Barraco al sud, i al nord amb Tornadizos de Ávila, San Bartolomé de Pinares i El Herradón de Pinares.

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
# Jean Le Fustec

Jean Le Fustec, també conegut com a Yann ab Gwilherm Lemenig o Yann ar Fustek (Rostrenen, 1855 - París, 1910) fou un poeta i bard bretó. Fill d'un uixer de justícia, treballà com a periodista a Le Magasin pittoresque de París, on també fou membre de la Unió Regionalista Bretona. El 1899 va crear juntament amb Erwan Berthou el Gorsedd bretó, del que en fou gran druida de 1901 a 1903.

## Bibliografia

* Triadon, Eur gir d'ar Varzed, Triades des druides de Bretagne (Paris, Bib. de l'Occident, 1906), édition bilingue, Iann Ar Fustec et Yves Berthou. Jean Le Fustec et Yves Berthou.
# Pista de rialles

Una pista de rialles o rialles gravades (també anomenat rialles enllaunades) són un recurs sonor que simula rialles del públic, per fer creure que són reaccions en directe. Sol introduir-se per remarcar els gags o els moments còmics d'un programa de televisió, i s'empren habitualment en sèries i comèdies de situació.
El seu origen es troba que, abans de l'aparició de la televisió, la realització de peces teatrals o fins i tot programes de ràdio solia fer-se en directe i amb públic. Amb el naixement de la TV i l'aparició de recursos com el cinta de vídeo, alguns tècnics de so van decidir introduir riures gravats en determinades escenes còmiques d'algunes sèries per acostumar als espectadors. El primer programa de televisió que va incloure rialles gravades va ser The Hank McCune Shou el 1950, i s'atribueix la seva existència al tècnic Charles Douglass. El recurs de la pista de rialles va ser posteriorment un dels principals distintius de les sitcom tradicionals.
Les pistes de rialles han estat rebutjades per algunes persones, mentre que unes altres ho veuen com un recurs correcte. Els crítics les consideren un insult a la intel·ligència dels espectadors, ja que el recurs sembla pretendre indicar a la gent quan i de què han de riure. Alguns fins i tot veuen la inserció de riures enllaunats i recursos similars com un missatge subliminal, en relació a com haurien d'afrontar-se o percebre's certes situacions.
També s'utilitzen crits pre-gravats en la postproducció, com el crit Wilhelm o els de la protagonista femenina de King Kong.

## Referències

* ↑ Web Aquí TV3: una passejada pel món de la comunicació - MANUAL D'ÚS. tv3.cat, p. 30.
* ↑ What is a Laugh Track?
* ↑ Charles Douglass, 93, Inventor Of Laugh Track for TV, Dies New York Times
* ↑ A short history of the laugh track TV Party
* ↑ Canned Laughter: A History Reconstructed And there's the kicker
* ↑ El grito de Wilhem
# Scinax granulatus

Scinax granulatus és una espècie de granota que es troba a l'Argentina, el Brasil, el Paraguai i l'Uruguai.

## Referències

* Fordham et al (2006). Scinax granulatus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 3 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Convenció sobre notificació ràpida d’accidents nuclears

La Convenció sobre notificació ràpida d'accidents nuclears és un tractat de l'Agència Internacional de l'Energia Atòmica de 1986, on els Estats signants accepten notificar qualsevol accident nuclear que tingui lloc dins de la seva jurisdicció i que pugui afectar tercers Estats. Aquesta convenció, juntament amb la Convenció d'Assistència en cas d'accident nuclear o emergència radiològica, van ser adoptades en resposta a l'accident nuclear de Txernòbil d'abril de 1986.
En acceptar el Conveni, un estat reconeix que quan es produeixi algun accident nuclear o de radiació dins del seu territori que té el potencial d'afectar un altre estat, ho notificarà ràpidament a l'AIEA i als altres estats que es puguin veure afectats. La informació que s'ha de proporcionar inclou el temps, la ubicació i la sospita d'alliberament de radioactivitat.
El Conveni va ser establert i signat en una sessió especial de la conferència general de l'AIEA el 26 de setembre de 1986, dedicada a les causes del desastre de Txernòbil, que s'havia produït cinc mesos abans. Significativament, la Unió Soviètica i l'RSS d'Ucraïna (responsables del desastre de Txernòbil) van signar el tractat a la conferència i el van ratificar ràpidament. Va ser signat per 69 estats i el Conveni va entrar en vigor el 27 d'octubre de 1986, després de la tercera ratificació.
Fins al juliol de 2020, 126 estats havien ratificat el Conveni. La Comunitat Europea de l'Energia Atòmica, l'Organització per a l'Alimentaciói l'Agricultura, l'Organització Mundial de la Salut i l'Organització Meteorològica Mundial també han entrat en el Conveni.

## Referències

* ↑ Pla especial per a emergències radiològiques de Catalunya (RADCAT) (pdf). Generalitat de Catalunya, 2014 [Consulta: 13 setembre 2020]. «"D'acord amb la Convenció sobre notificació ràpida d'accidents nuclears..."» Arxivat 3 de març 2016 a Wayback Machine.
* ↑ «Convention on Early Notification of a Nuclear Accident» (en anglès). AIEA, 1986. [Consulta: 13 setembre 2020].
* ↑ «Convention on Early Notification of a Nuclear Accident» (pdf) (en anglès). AIEA, 27-07-2020. Arxivat de l'original el 7 de novembre 2020. [Consulta: 13 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Text de la declaració PDF
# Inspiració

«Inspiració» té aquests significats:
* Inspiració, procés pel qual entre aire des d'un medi exterior cap a l'interior d'un organisme (pulmons).
* Inspiració artística, desfermament de la creativitat, qualsevol impuls que enceti un procés de creació o difusió de pensaments i emocions.
# Isarn de Sant Víctor

Isarn de Sant Víctor o Isarn de Marsella (Tolosa?, final del segle x - Marsella, 24 de setembre de 1048) va ser un monjo benedictí, abat de l'Abadia de Sant Víctor. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Va néixer, segons diferents fonts, al Tolosa de Llenguadoc, Pàmies o en algun poble dels Pirineus o Catalunya, cap al final del segle x. Va educar-se a Pàmies, on va ingressar a l'abadia de Sant Antoní. D'allí va anar a l'Abadia de Sant Víctor de Marsella, on va entrar com a monjo i va ser elegit com a prior durant l'abadiat de Guifré el Sant.
Quan aquest va morir en 1020, Isarn el succeí com a abat, després, diu la tradició, que el més jove dels estudiants de l'escola monàstica manifestés, en nom de Crist i espontàniament, que era ell qui havia de ser nomenat abat. Va destacar, al llarg del seu mandat, per la seva humilitat, austeritat i dolçor en el comandament, i per la caritat que feia als necessitats. Sota seu, l'abadia de Sant Víctor va conèixer un gran moment d'expansió i floriment de la cultura; la seva influència va atènyer el nord d'Itàlia, el sud de França i Catalunya, on tingué molta presència.
Poc abans de morir, anà a Catalunya per a pagar el rescat d'uns monjos de Lerins que havien estat fets presoners per pirates sarraïns. En tornar, va morir el 24 de setembre de 1048, a Marsella.
Sant Odiló de Cluny, amic seu, deia que no coneixia ningú tan hipòcrita com Isarn, ja que "sota l'aparença més banal amagava el tresor de les més grans i apreciades virtuts i bones obres".
La seva festivitat se celebra el 24 de setembre.

## Tomba d'Isarn

La seva tomba (més concretament, la seva làpida sepulcral) es troba a la cripta de Sant Víctor. Va ser feta quan va morir i es tracta d'un magnífic exponent d'escultura romànica del segle xi. Hi destaca un llarg epitafi en llatí que diu:
Del nostre il·lustre pare Isarn aquestes són les restes sagrades,
els membres esdevinguts gloriosos per tants mèrits. La seva ànima, ella, és feliçment arribada als cels. De costums excepcionals i d'esperit pacífic era ple de tota mena de virtut. Home de Déu, era per a tothom i en tot joiós. El que ensenyà, ho posà en pràctica, abat bon i benaurat. Dels seus deixebles també en feu bons homes. Així fou la seva regla de vida i obligat a passar el llindar de l'existència va ser amb coratge que l'abandonà. Regí, fidel, dos cops deu més set anys, el dolç ramat del Senyor a ell confiat, que abandonà el vuit de les calendes d'octubre [24 de setembre] per entrar al regne lluminós.
Al voltant del cap:
Estigues atent, t'ho demano, tu que llegeixe, al que ha fet de mi,
miserable difunt, la llei nascuda de la falta del primer home.
Als peus:
I planyent, del fons del cor, digues i repeteix: Déu, tingues pietat d'ell. Amén.

## Notes

* ↑ «Plans es églises». [Consulta: 22 agost 2021].
# Isascha

Isascha (piemontès Isasca) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 89 habitants. Està situat a la Val Varacha, dins de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis de Brondèl, Brossasc, Martinhana i Venasca.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1999-2004 | Silvano Dovetta | Forza Italia |
| 2004- | Roberto Giovanni Forniglia | Llista cívica |
# Ismael Ignacio Fuentes Castro

Ismael Ignacio Fuentes Castro (4 d'agost de 1981) és un futbolista xilè.

## Selecció de Xile

Va formar part de l'equip xilè a la Copa del Món de 2010. Començà la seva carrera a Rangers el 2001. Destacà a clubs mexicans com Chiapas FC.

## Referències

* ↑ «Ismael Fuentes encabeza lista de jugadores prescindibles de Jaguares». La Tercera, 28-05-2012. Arxivat de l'original el 17 de novembre 2015. [Consulta: 26 juliol 2015].
* ↑ Perfil a mediotiempo.com
# Isn't She Lovely

«Isn't She lovely» és una cançó de Stevie Wonder, de l'àlbum Songs in the Key of Life de 1976. La lletra celebra el naixement de la seva filla, Aisha.
Malgrat ser una de les cançons més populars de l'àlbum, que va estar 14 setmanes en el primer lloc, i guanyador de dos premis Grammy, no va ser publicat com a senzill atès que, en durar més de sis minuts —massa llarg per un 45 rpm—, Wonder no va voler editar-ho.
En 2012, Wonder va cantar la cançó davant la reina Isabel II en el concert a l'aire lliure celebrat en ocasió del Jubileu de Diamant d'Isabel II.

## Músics

* Stevie Wonder – veu, harmònica, percussió, piano elèctric, Fender Rhodes, bass synth (el baix original, de Nathan Watts, el baixista habitual de Wonder, va ser substituït pel mateix Wonder en el bass synth), bateria
* Greg Phillinganes – teclats

## Referències

* ↑ Wonder, Stevie (en inglés). The Stevie Wonder Anthology. Hal Leonard Corporation, 2002. En Google Books. Consultado el 14 de enero de 2018.
* 1 2 Gigliotti, Jim; Who HQ (en inglés). Who Is Stevie Wonder?, p. 82. Penguin, 2016. En Google Books. Consultado el 14 de enero de 2018.
* ↑ Brown, Jeremy K. (en inglés). Stevie Wonder: Musician, pp. 68-9. Infobase Publishing, 2010. En Google Books. Consultado el 14 de enero de 2018.
* ↑ Britt, Bruce (en inglés). «Songs In The Key Of Stevie Wonder.» Grammy.com. Consultado el 14 de enero de 2018.
* 1 2 3 Lundy, Zeth (en inglés). Stevie Wonder's Songs in the Key of Life, pp. 10 y ss. Bloomsbury Publishing USA, 2007. En Google Books. Consultado el 14 de enero de 2018.
* ↑ Savage, Mark (en inglés). «Stars shine on The Queen at Jubilee concert.» BBC News. Consultado el 14 de enero de 2018.
# Ito

L'ito és una llengua que es parla a l'estat de Akwa Ibom, al sud-est de Nigèria. Es parla a la LGA d'Akamkpa.
L'ito és una llengua de la subfamília lingüística de les llengües del baix Cross, que formen part de les llengües Benué-Congo. Està íntimament relacionada amb les llengües ibuoro, itu mbon uzo i nkari.
L'etnologue xifra que el 1988 hi ha 5.000 parlants d'ibuoro.
El 90% dels ito-parlants són seguidors de les religions cristianes. El 12% pertanyen a esglésies evangèliques, el 30% són protestants, el 30% catòlics i el 40% són d'esglésies independents. El 10% restant són seguidors de religions tradicionals africanes.

## Referències

* 1 2 ito al joshuaproject
* ↑ llengües de Cross River segons uiowa.edu
* ↑ ito a l'ethnologue