OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nínox bru

El nínox bru (Ninox scutulata) és una espècie d'ocell de la família dels estrígids (Strigidae). Habita boscos, manglars, terres de conreu i jardins d'Àsia meridional i Oriental des del Pakistan, Índia i Bangladesh, cap a l'est, fins al Sud-est Asiàtic, Sumatra, Borneo, Java, Sulawesi i Palawan, a les Filipines. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Nínox bru». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Owls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2023. [Consulta: 17 gener 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 249. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Brown Boobook. Ninox scutulata» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2017. [Consulta: 29 gener 2023].
# Daniel Solsona Puig

Daniel Solsona Puig (Cornellà de Llobregat, 18 de gener de 1952) ha estat un conegut jugador català de futbol. Actualment, és comentarista als partits de l'Espanyol a l'emissora de ràdio RAC 1. Va iniciar-se en aquesta tasca la temporada 2006-2007.

## Trajectòria

Popularment anomenat el noi de Cornellà, el migcampista es formà a les categories inferiors del RCD Espanyol, club amb què va debutar a primera divisió amb 17 anys i va jugar-hi del 1970 al 1978, sent, amb 234 partits de lliga, el vuitè jugador amb més partits disputats amb la samarreta blanc-i-blava, convertint-se en una de les llegendes per l'afició. La temporada 1978/79 el FC Barcelona va oferir el doble de l'oferta que havia fet el València CF (30 milions de pessetes), però la directiva perica va preferir perdre diners que veure la seva estrella al FC Barcelona. Va ser traspassat al València CF, equip amb el qual va conquerir una Copa del Rei i una Recopa d'Europa, entre altres títols, i en el qual també es va fer estimar pels afeccionats. L'any 1983 va fitxar per l'equip cors del Bastia i, tornant a Catalunya, va jugar amb la UE Sant Andreu, retirant-se amb 38 anys (1990) després d'aconseguir l'ascens a Segona Divisió B.
Ha jugat amb les seleccions catalana i espanyola.
Després de la seva etapa de jugador, ha exercit càrrecs tècnics al futbol base del RCD Espanyol i col·labora en diferents mitjans de comunicació. També ha estat entrenador dirigint el juvenil i el primer equip del CF Can Vidalet, el FC Sant Quirze, en dues etapes, la UE Vilassar de Mar, la UE Lleida, com a assistent i el CF Vilanova.

## Palmarès

* 1 Copa del rei (1979) amb el València CF
* 1 Supercopa d'Europa (1980) amb el València CF
* 1 Recopa d'Europa (1980) amb el València CF

## Referències

* ↑ El Noi de Cornellà; Hall of Fame Perico, 11 setembre 2009 (castellà)
* ↑ Cup Winners' Cup 1979–80; at RSSSF
* ↑ 0–0: España se defendió sin ahogos ante Turquia; Mundo Deportivo, 18 octubre 1973 (castellà)
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.
* ↑ Dani Solsona agafa les regnes del Vilanova, Mundo Deportivo, 14 març de 2017

## Enllaços externs

* Daniel Solsona Puig a BDFutbol
# Torre Cervera (Torrevella)

* Vegeu altres significats a Torre del Moro
La Torre Cervera, també coneguda com a Torre del Moro, és un edifici històric de la localitat de Torrevella (Baix Segura, País Valencià). Data del segle xiv i té categoria de Bé d'Interés Cultural (declarat el 1985) amb el codi 03.34.133-003.

## Descripció

Es tracta d'una torre de guaita, situada al damunt d'un turó sobre el cap Cervera, a cent metres de la línia de costa. Dista a cinc quilòmetres del nucli urbà de Torrevella.
És de planta circular, amb forma troncocònica, feta de mamposteria. Ha patit diverses reparacions al llarg de la història; en la de l'any 1960 es correspon amb la construcció original, amb una escalera espiral per arribar a la part alta. Després, a la restauració de 1994, es modifiquen les restes anteriors i es construeix una torre amb merlets, on hi destaca l'escut de la ciutat de Torrevella.

## Història

La línia costanera del que hui és el terme municipal de Torrevella manté un seguit de torres vigia per protegir el comerç de la sal des de l'edat mitjana. Ja en l'any 1312 Jaume II autoritza el Consell d'Oriola a aixecar una torre de guaita al cap Cerver, un topònim que abastava tota la zona costanera, on s'ubicava el port oriolà. En 1378 es atacada per dues galeres musulmanes, tot necessitant el suport de la milícia de la capital del sud valencià. En la guerra amb Castella, disposarà d'una guarnició de sis soldats, amb dos més de reforç.
En 1407 el Consell d'Oriola nomena alcaid Pere Garcia, encarregat de fer foc quan es divisara l'enemic per avisar el castell d'Oriola. El 1415 l'alcaid és Jaume Tora, i el 1474, Joan d'Aiora.
La veïna Torre de la Mata es va reconstruir en el segle xvi per l'enginyer Joan Baptista Antonelli. Se suposa que en aquest període també es reconstrueix l'actual Torre del Moro, dins de la xarxa de torres de guaita amb les quals prevenir els pirates barbarescos.

## Referències

* 1 2 URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1813.
* ↑ Fitxa BIC de la torre Cervera.
* ↑ Sobre aquesta reconstrucció Santiago Varela assenyala:... la concepció original s'ha modificat substancialment.

## Bibliografia

* Torres de vigía y defensa contra los piratas berberiscos en la costa del Reino de Valencia de F.G. Seijo Alonso (1978)
* Las torres del litoral en el reinado de Felipe II: una arquitectura para la defensa del territorio (y II) d'Alícia Cámara Muñoz. Revista Espacio, Tiempo y Forma, Serie VII, Historia del Arte, 4 (1991)

## Enllaços externs

* Descripció donada per la Generalitat Valenciana
* Comercio, pesca y sal en el Cap de Cerver (Orihuela) en la Baja Edad Media, de José Hinojosa Montalvo. Universitat d'Alacant Arxivat 2010-11-22 a Wayback Machine.
# Mpororoïta

La mpororoïta és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom de la seva localitat tipus, el dipòsit de wolframi de Mpororo, a Uganda.

## Característiques

La mpororoïta és un sulfat de fórmula química WAlO₃(OH)₃·2(H₂O). Cristal·litza presumiblement en el sistema triclínic. Es troba en forma de plaques, de gra molt fi, o en pols.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la mpororoïta pertany a «07.GB - Molibdats, wolframats i niobats, amb anions addicionals i/o H₂O» juntament amb els següents minerals: lindgrenita, szenicsita, cuprotungstita, UM1999-38-WO:CrV, fil·lotungstita, rankachita, ferrimolibdita, anthoinita, obradovicita-KCu, mendozavilita-NaFe, paramendozavilita i tancaïta-(Ce).

## Formació i jaciments

Es tracta d'un producte d'alteració dels minerals de tungstè (wolframi) primaris. Sol trobar-se associada a altres minerals com: scheelita, ferberita, ferritungstita, anthoinita o russellite. Va ser descoberta l'any 1972 al dipòsit de wolframi de Mpororo, a Kisoro, al districte de Kigezi, Uganda. També ha estat descrita a la pedrera Hingston Down (Gunnislake, Anglaterra), a Ishidera (illa de Honshu, Japó), a Flo property (Yukon, Canadà) i a les mines de Kara (Tasmània, Austràlia).

## Referències

* ↑ «Mpororoite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 juliol 2016].
* ↑ «Mpororoite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 5 juliol 2016].
# Serra de Gredos

La serra de Gredos és una serra de la península Ibèrica pertanyent al Sistema Central i repartida entre les províncies d'Àvila, Càceres, Madrid i Toledo. La seua màxima altitud es dona a la província d'Àvila al Pic Almanzor a 2592 msnm, al terme municipal de Candeleda. Fou declarada parc regional. Gredos és una de les serres més extenses del Sistema Central i és composta per cinc valls fluvials: Alt Tormes, Alt Alberche, Tiétar Oriental, Tiétar Occidental i La Vera, i la Vall del Ambroz. Al voltant de les seues grans moles granítiques basculen quatre comunitats autònomes: Castella i Lleó, Extremadura, Castella-La Manxa i la Comunitat de Madrid; S'estén d'est a oest des de San Martín de Valdeiglesias a Hervás i de nord a sud de la vall del Tormes a Rosarito. El seu agrest relleu ha servit de refugi a la tribu celta més meridional (els Veton) i a altres rebels històrics com el Empecinado o els maquis.

## Divisions

La Serra de Gredos es divideix en tres sectors:
* Sector oriental; fins a la falla del Port del Pic
* Central fins a la falla de Plasència (Port de Tornavacas)
* Occidental o Serra de Béjar.

## Parc Regional de la Serra de Gredos

El Parc Regional de la Serra de Gredos és un parc regional del Sistema Central, a Castella i Lleó (Espanya). Va ser declarat com a tal el 22 de juliol de 1996 i afecta els termes municipals de El Arenal, Arenas de San Pedro, Bohoyo, Candeleda, La Carrera, Cuevas del Valle, Gil García, Guisando, El Hornillo, Hoyos del Collado, Hoyos del Espino, Los Llanos de Tormes, Navarredonda de Gredos, Navatejares, Puerto Castilla, Santiago de Tormes, San Esteban del Valle, San Juan de Gredos, San Martín del Pimpollar, Solana de Ávila, Tormellas, Umbrías, Villarejo del Valle i Zapardiel de la Ribera, situats a la serra de Gredos.

## Referències

* ↑ «Ley 3/1996, de 20 de junio, de Declaración de Parque Regional de la Sierra de Gredos» (en castellá). Boletín Oficial del Estado, 176, 22-07-1996, pàg. 22901-22902. ISSN: 0212-033X.

## Vegeu també

* Sharat

## Enllaços externs

* Cims de la província d'Àvila Arxivat 2007-08-07 a Wayback Machine.
* Guia de Gredos
* Portal de la serra de Gredos
# Oneida (Illinois)

Oneida és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 750 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Oneida tenia 752 habitants, 303 habitatges, i 226 famílies. La densitat de població era de 397,7 habitants/km².
Dels 303 habitatges en un 32,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61,4% hi vivien parelles casades, en un 9,6% dones solteres, i en un 25,4% no eren unitats familiars. En el 24,1% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,48 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,1% tenia menys de 18 anys, un 9,2% entre 18 i 24, un 24,6% entre 25 i 44, un 25,1% de 45 a 60 i un 17% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.712 $ i la renda mediana per família de 46.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.974 $ mentre que les dones 17.969 $. La renda per capita de la població era de 16.991 $. Aproximadament el 4,8% de les famílies i el 5,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Oneida». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Oneida». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Nílton Reis dos Santos

Nílton Reis dos Santos (Rio de Janeiro, 16 de maig, 1925 − Rio de Janeiro, 27 de novembre de 2013) va ser un futbolista brasiler que jugava de defensa esquerre.

## Trajectòria

Fou conegut com l'enciclopèdia pel seu coneixement sobre l'esport del futbol. Participà amb la selecció brasilera a quatre Mundials, 1954, 1958, 1962 i 1950, en aquest darrer no jugà cap partit. Amb la selecció jugà 75 partits i marcà 3 gols, un d'ells al Mundial de 1958.
Pel que fa a clubs, només defensà els colors del Botafogo de Futebol e Regatas.
És considerat com un dels millors defenses esquerres de tots els temps. Pelé el va incloure dins de la seva llista dels 125 més grans futbolistes vius el març del 2004.

## Palmarès
### Botafogo

* Campionat carioca: 1948, 1957, 1961, 1962
* Torneig Rio-São Paulo: 1962, 1964

### Brasil

* Copa Amèrica de futbol: 1949
* Jocs Panamericans: 1952
* Copa del Món de futbol: 1958, 1962

## Referències

* ↑ 75 days to go Arxivat 2018-01-24 a Wayback Machine.. FIFA.com
* ↑ «Muere el exfutbolista Nilton Santos, bicampeón mundial con Brasil» (en castellà). La Vanguardia, 27-11-2013.
* ↑ «Todos os brasileiros - 1950» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1954» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1958» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Perfil a FIFA Arxivat 2009-02-15 a Wayback Machine.
* Perfil Arxivat 2007-10-29 a Wayback Machine. (portuguès)
Nílton amb el Brasil - Caixes de navegació :
Selecció de futbol del Brasil – Copa del Món de futbol de 1950
1 Barbosa •
2 Castilho •
3 Augusto •
4 Ely •
5 Juvenal •
6 Nena •
7 Nílton Santos •
8 Bauer •
9 Bigode •
10 Danilo •
11 Noronha •
12 Rui •
13 Adãozinho •
14 Ademir •
15 Alfredo •
16 Baltazar •
17 Chico •
18 Friaça •
19 Jair •
20 Maneca •
21 Rodrigues •
22 Zizinho •
Seleccionador: Costa
Selecció de futbol del Brasil – Copa del Món de futbol de 1954
1 Castilho •
2 Djalma Santos •
3 Nílton Santos •
4 Brandãozinho •
5 Pinheiro •
6 Bauer •
7 Julinho •
8 Didi •
9 Baltazar •
10 Pinga •
11 Rodrigues •
12 Paulinho •
13 Alfredo •
14 Ely •
15 Mauro •
16 Dequinha •
17 Maurinho •
18 Humberto •
19 Índio •
20 Rubens •
21 Veludo •
22 Cabeção •
Seleccionador: Moreira
Selecció de futbol del Brasil – Copa del Món de futbol de 1958
1 Castilho •
2 Bellini •
3 Nílton Santos •
4 Djalma Santos •
5 Dino Sani •
6 Didi •
7 Zagallo •
8 Oreco •
9 Zózimo •
10 Pelé •
11 Garrincha •
12 Gilmar •
13 Moacir •
14 De Sordi •
15 Orlando •
16 Mauro •
17 Joel •
18 Mazola •
19 Zito •
20 Vavá •
21 Dida •
22 Pepe •
Seleccionador: Feola
Selecció de futbol del Brasil – Copa del Món de futbol de 1962
1 Gilmar •
2 Djalma Santos •
3 Mauro •
4 Zito •
5 Zózimo •
6 Nílton Santos •
7 Garrincha •
8 Didi •
9 Coutinho •
10 Pelé •
11 Pepe •
12 Jair Marinho •
13 Bellini •
14 Jurandir •
15 Altair •
16 Zequinha •
17 Mengálvio •
18 Jair •
19 Vavá •
20 Amarildo •
21 Zagallo •
22 Castilho •
Seleccionador: Moreira :
# Daniel Solà i Vila

Daniel Solà i Vila (Vic, 3 de gener de 1976), més conegut com a Dani Solà, és un pilot de ral·lis català. Ha estat campió del Món de Ral·lis júnior (2002), campió d'Espanya de Ral·lis d'asfalt (2006) i campió d'Espanya de Ral·lis de terra (2007).

## Trajectòria esportiva
### Inicis

Solà debutà en competició l'any 1996 amb un Peugeot 205 Rallye del Volant RACC-Desafío Peugeot en el Campionat de Catalunya de ral·lis. L'any següent es classificà 3r absolut en el Volant RACC-Desafío Peugeot, aquest cop amb un Peugeot 106 Rallye fase 1. Finalment, l'any 1998 aconseguiria guanyar el títol del Volant RACC-Desafío Peugeot, amb sis victóries en els sis ral·lis en què prengué part.
El 1999 participa en el Campionat d'Espanya de Ral·lis de Terra, finalitzant com a subcampió del Trofeu Júnior de la Copa Eivissa de terra. També participà en el Desafío Peugeot d'asfalt estatal.
L'any 2000 participà en els campionats estatals tant d'asfalt com de terra, finalitzant l'any com a subcampió de dos rodes motrius a la terra i com a campió de la categoria dièsel a l'asfalt. Aquest resultats li permeteren l'any següent de convertir-se en pilot del RACC Motor Sport.
Amb el RACC Motor Sport es proclama vencedor de la categoria F-3 en el Campionat d'Espanya d'Asfalt amb un Citroën Saxo kit car. També participa en l'estatal de terra amb un Seat Cordoba WRC, finalitzant cinquè al final de la temporada. Aquest mateix any disputa la seva primer aprova del Mundial de Ral·lis, concretament el Ral·li de Gal·les, finalitzant entre els primers de la seva categoria.

### WRC

El 2002 Dani Solà fa un gran salt de qualitat, amb un Citroën Saxo S1600 és proclama Campió Mundial de Ral·lis júnior per a pilots més joves de 28 anys. L'any següent participa en el Campionat Mundial de Ral·lis de producció amb un Mitsubishi Lancer Evo VII.
Els seus bons resultats permeten a Solà l'any 2004 formar part de l'equip oficial Mitsubishi en el Campionat Mundial de Ral·lis, aconseguint com a millor resultat un 6é lloc al Ral·li de Catalunya.
L'any 2005 és pilot oficial de l'equip BP Ford conduint un Ford Focus WRC amb el qual no aconsegueix cap bon resultat final malgrat fer grans actuacions parcials, fet que condemna a Solà a quedar-se sense volant oficial de cara al Mundial 2006.

### Retorn al Campionat d'Espanya

Sense volant oficial pel Mundial, Solà retorna al Campionat d'Espanya de Ral·lis d'Asfalt de la mà de l'equip oficial Citroën a bord d'un Citroën C2 S1600, amb què es proclama Campió d'Espanya per davant de Miguel Fuster i Sergio Vallejo. Paral·lelament es proclama subcampió del Campionat d'Espanya de Terra amb un Mitsubishi Lancer privat.
El 2007, Dani Solà participa en el certamen Intercontinental Rally Challenge, amb un Honda Cívic de l'equip semioficial d'Honda, però no aconsegueix resultats destacats. Paral·lelament es proclama Campió d'Espanya de Ral·lis de Terra amb un Mitsubishi Lancer Evo IX.
L'any 2008, aquest cop a bord d'un Fiat Grande Punto, Dani tornà a prendre part de l'Intercontinental Rally Challenge on no aconseguí bons resultats i tan sols disputà quatre proves del certamen.
# La Vilella

La Vilella és una masia del poble de la Pedra, al municipi de la Coma i la Pedra, a la Vall de Lord (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una masia documentada des del segle xvi

## Situació

Es troba molt aïllada a l'extrem sud-est del terme municipal, als peus de la Roca de Guixers, enfront del Montlleó. S'aixeca elevada sobre el marge dret del torrent de la Vilella, rodejada de camps de conreu.
S'hi va des de la carretera de Berga LV-4241. Al km. 34,7 (42° 07′ 59″ N, 1° 37′ 10″ E﻿ / ﻿42.133140°N,1.619463°E﻿ / 42.133140; 1.619463), immediatament després d'haver passat el Pont de Codina, es pren la pista que deriva cap al nord, elevant-se pel marge esquerre del torrent de la Barata. No està senyalitzada (és la d'accés a les explotacions de guix a cel obert del Coll de Berla). Al cap d'1,4 km. es pren la pista de l'esquerra (la de la dreta té barrat el pas) i als 2,9 km. s'arriba a la masia. Cal tot terreny per pujar-hi.

## Descripció

Construcció civil. Masia de planta rectangular, de dos pisos d'alçada, coberta a doble vessant i amb el carener paral·lel a la façana principal. Des del cos principal, la masia ha augmentat les seves dimensions (en alçada i en amplada).
Annexa a la façana, hi ha la petita capella advocada a Sant Ramon que hom ha considerat romànica (Vidal-Vilaseca), però que més aviat sembla una construcció molt més tardana.
La capella de Sant Ramon és una església d'una sola nau sense absis i coberta amb volta de canó. És un exemplar de reduïdes dimensions (4,50 x 3 metres). Afegida a la masia, en el mur SE, està orientada a migdia. És una construcció modificada, molt rústega i amb un arrebossat general (cal dubtar dels seus orígens medievals). La coberta exterior està refeta. La porta d'accés a l'església és d'arc de mig punt de pedra tosca i monolítica, treballada en arc. Al mur de ponent, hi ha una senzilla finestra d'una sola esqueixada, amb sortides rectangulars tant a l'exterior com a l'interior.

## Història

La masia de Vilella s'esmenta en la documentació de Sant Llorenç de Morunys com un dels molts llinatges de fora vila, pertanyents a la parròquia de Sant Lleïr de Casavella durant els anys 1470-1540 i 1646-1655.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ Bach, Antoni. Masies del Solsonès. Consell Comarcal del Solsonès, abril 1995. D.L.: L-418/95. , pàg. 228
* 1 2 3 4 «La Vilella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
* ↑ «La Vilella». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Más allá de la muerte

Más allá de la muerte és una pel·lícula muda espanyola en blanc i negre del 1924 dirigida per Benito Perojo, autor també del guió basat en una narració de Jacinto Benavente, qui també va ser productor de la pel·lícula.

## Sinopsi

Raimundo Davidson, obsessionat per la mort de la seva primera xicota, és ara enamorat de Florència. Ella és la neboda del doctor Belfegor, mestre de la suggestió hipnòtica i fals vident que aprofita aquesta facultat amb el seu amic Burner per intervenir en negocis il·legals, convencent a malalts a punt de morir que fessin assegurances posant-lo a ell com a beneficiari. Assabentats de la fortuna de Davidson, acceleren les seves noces amb Florència per a poder obtenir-la per mitjà de la noia.

## Repartiment

* Georges Lannes – Raimundo
* Gaston Modot – Belfegor
* Andrée Brabant – Florencia
* Paul Vermoyal – Burner

## Producció

Va ser la segona i última pel·lícula dirigida i produïda per la productora Films Benavente, creada per Benavente i Perojo amb 100.000 pessetes aportades pel Marquès de Casa Madrid i Joaquín de Osma per tal que portessin al cinema les obres del dramaturg. La primera va ser Para toda la vida (1923). La trama era enrevessada i efectista ubicada en ambients luxosos i refinats. L'escenògraf Pierre Schild li va donar un aire avantguardista i Perojo va utilitzar algunes tècniques aleshores modernes com el flashback, el flash forward o les angulacions arriscades. El repartiment consistia en actors francesos que havien participat a Les Mystères de Paris i el rodatge es va fer a París. Fou estrenada el 15 de desembre de 1924 al Teatro Cervantes (Madrid).

## Referències

* ↑ El cine argumental español durante la dictadura de Primo de Rivera (1923-1930) per Francisco Javier Medrano Coll, p. 56-63
* ↑ Más allá de la muerte a Cervantes Virtual

## Enllaços externs

* Más allá de la muerte a YouTube
* Los primeros pasos del cine negro español durante la etapa muda. El caso de "Más allá de la muerte" (Benito Perojo, 1924) de Fernando Sanz Ferreruela. A: El género negro: de la marginalidad a la normalización / coord. por Alex Martín Escribà, Javier Sánchez Zapatero, 2016, ISBN 978-84-8408-905-6, págs. 375-386