OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carles de Llar i Teixidor

Carles de Llar i Teixidor (?, ? — Perpinyà, 1674), senyor de Llar, Toès, Flaçà, la Guàrdia i Marinyans, fou un noble establert a Vilafranca de Conflent.
Casà amb Anna Maria de Pasqual-Cadell, filla del senyor de Serdinyà i Joncet. El 1671 rebé de Carles II el privilegi de noble del Principat de Catalunya. Va participar en la Conspiració de Vilafranca de Conflent contra el domini francès. S'atribueix a la seva filla la delació de la conspiració. Un cop descobert, ell, juntament amb el seu cosí Manuel Descatllar i Dessoler i d'altres, foren torturats i morts per garrot a la plaça de la Llotja, de Perpinyà.
El 2022, la Casa de la Generalitat a Perpinyà va crear un premi honorífic anomenat Premi Carles de Llar.

## Referències

* ↑ «Carles de Llar i Teixidor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Carrer d'Aragó (Palma)

El carrer d'Aragó és un carrer de la ciutat de Mallorca que comença a la Porta de Sant Antoni com a continuació del carrer del Sindicat i acaba al Viver, al límit del municipi, sobre el Torrent Gros. És el nom que rep per dins Palma la carretera d'Inca i és una de les principals vies de la ciutat.
El carrer va ser projectat per Bernat Calvet i Girona en el seu projecte d'eixamplament de Palma, fins al carrer dels Reis Catòlics, i el va fer coincidir amb l'antic camí reial d'Inca, la carretera d'Inca; a partir d'aquell punt, la resta del carrer s'ha anat adaptant amb el temps. Deu el nom a la Corona d'Aragó, de la qual l'illa de Mallorca fou part durant molts de segles; fou imposat a començament del segle xx, quan s'urbanitzà el carrer.
El primer segment, fins al carrer dels Reis Catòlics (el tros projectat pel Pla Calvet), té trenta metres d'amplada; al llarg de la resta del carrer, en canvi, l'amplada és variable, en funció del moment que fou urbanitzat.

## Referències

* 1 2 3 Bibiloni, 2012, p. 125.

## Bibliografia

* Bibiloni, Gabriel. Els carrers de Palma. Palma: Gabriel Bibiloni, 2012. ISBN 978-84-616-2222-1.
# Carrer complet

En urbanisme i mobilitat, el concepte de carrer complet es refereix al disseny d'una via urbana que permet desplaçaments accessibles, segurs, còmodes i directes per a tots els possibles usuaris, independentment de la seva capacitat, edat o mitjà de transport.
El concepte s'utilitza per a les grans avingudes i carrers, les quals haurien d'incloure, a més de la calçada, voreres per a vianants amb arbres, bancs i passos de zebra cada certa distància, ciclovies segures i interconnectades per a ciclistes i carrils bus o línies de tramvia exclusius perquè el transport públic sigui eficient en evitar els embussos del transport privat.
El concepte de carrer complet és complementari al de carrer residencial i carrer de vianants per a carrers més estrets, on la prioritat és del vianant i no existeix una diferenciació d'àrees per a cada usuari.

## Referències

* ↑ Fanjul, Sergio C. «¿Qué es una calle completa?» (en castellà). , 30-08-2017.
* ↑ «Calle completa, calle para todos». Pons, seguridad vial.
* ↑ «Complete Streets» (en anglès).
* ↑ «Complete Streets. US Department of Transportation» (en anglès).
* ↑ Perrozzi, Adonay. «Calles Completas: repensando la movilidad urbana de forma integrada» (en castellà), 02-06-2020.
* ↑ Londoño Cárdenas, Manuel Alberto «Calles para todos. repensando las calle». Módulo Arquitectura CUC, 18, 2017. DOI: 10.17981/moducuc.18.1.2017.05.
* ↑ «Complete Streets Design Guidelines for Livable Communities». Regional Transportation Commissionof Southern Nevada, 01-03-2013.

## Vegeu també

* Ciclabilitat
* Mobilitat d'últim quilòmetre
* Mobilitat sostenible
* Urbanisme tàctic
* Vitalitat urbana
# Carrer d'Aiguafreda

El Carrer Aiguafreda és un carrer situat al barceloní Districte d'Horta-Guinardó.

## Descripció

Es tracta d'un carrer representatiu d'un estil d'habitatges que antigament també es trobava en altres indrets de Barcelona: les cases del torrent de Carabassa, les de can Travi... desaparegudes per remodelacions urbanístiques modernes.

## Història

Les cases del carrer Aiguafreda de Barcelona tenen aigua abundant provinent dels pous que té cada casa i era l'element imprescindible per rentar la roba en els safareigs que encara es conserven.
Sovint se les anomena les cases de les bugaderes, però les dones que feien de bugaderes, la majoria no s'hi dedicaven exclusivament, sinó que a més a més de tota la feina que ja era inherent en les dones de l'època, rentaven roba aliena a casa seva, en aquest cas en els seus propis safareigs, per obtenir un ingrés complementari per a la família.
A Horta va existir una indústria casolana, no per això menys important, de rentar roba de la gent que es podia permetre pagar la feina que, en el cas de Barcelona, no podien fer a casa per manca d'espai i d'aigua. Està documentat que des començaments del XVII fins ben entrat el segle xx molta part de la roba de gent benestant de Barcelona es rentava a Horta. Recollien la roba bruta els dilluns i la tornaven neta els dissabtes.
La carretera d'Horta a Barcelona era el recorregut que feien les bugaderes fins a Barcelona entrant pel Portal Nou. Encara existeix un camí per sota dels horts de les cases del carrer d'Aiguafreda que en deien el camí de Barcelona i era per on passaven persones i carruatges per anar a buscar la carretera d'Horta a Barcelona, tenint en compte que per sota passava el torrent de Carabassa.

## Bibliografia

* Bou i Roura, Lluís. Ajuntament de Barcelona. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. Dipòsit legal B.22.877-2002. ISBN 84-7609-991-6.

## Enllaços externs

* «Conjunt de cases amb safareig». Cercador de patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* «Els barris de bugaderes d'Horta». Pat.mapa. Generalitat de Catalunya.
# Carrer d'Arnau d'Oms

El carrer d'Arnau d'Oms és un carrer de Barcelona que es troba als districtes de Nou Barris i (testimonialment) Sant Andreu. Té uns cinc cents metres de llargada i fou inaugurat l'any 1929. Està dedicat a Arnau d'Oms, senyor d'Oms i varvassor de Montescot, un noble rossellonès de l'edat mitjana.
Segueix el traçat de la Ronda del Mig, malgrat que no té el format d'autopista urbana que caracteritza altres trams d'aquesta via. Comença com a continuació del carrer de Ramon Albó, a partir de l'encreuament amb el carrer de Felip II. Aquí hi ha l'única illa del carrer que forma part del districte de Sant Andreu, al barri del Congrés, i també és on comença la numeració de les cases. Segueix en direcció nord travessant el barri de Vilapicina i, després del passeig de Fabra i Puig, el barri de Porta fins a la placeta de Rafaela Serrano on acaba. Des d'allà, el carrer continua sota el nom de carrer de Piferrer.

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona
* Ronda del Mig
# Cascades Morans

Les cascades Morans són unes cascades del rierol Morans, que es troben a les selves tropicals de Gondwana, declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, a la regió sud-est de Queensland, Austràlia.

## Localització i característiques

Les cascades es troben al Parc Nacional de Lamington, a les Muntanyes Verdes (Green Mountains), que forma part del Grup Volcà Escut, al Scenic Rim de les selves tropicals de Gondwana. Es pot accedir a través de la pista de les cascades Morans (Morans Falls Track), un sender de 4,4 km.

## Referències

* ↑ «About Lamington National Park». Department of National Parks, Recreation, Sport and Racing. Government of Queensland, 09-03-2014. Arxivat de l'original el 28 de maig 2014. [Consulta: 29 maig 2014].
* ↑ Discover Australia's National Parks. Milsons Point, New South Wales: Random House Australia, 1997, p. 182–183. ISBN 1-875992-47-2.

## Vegeu també

* Llista de cascades
* Llista de cascades d'Austràlia
# Cascades Makahiku

Les cascades Makahiku són unes cascades de 61 m situades al Haleakalā National Park, a l'illa Maui de Hawaii. Pertany al rierol Ohe'o Gulch. Es poden accedir a les cascades per la Pipiwai Trail.

## Referències

* ↑ «Makahiku Falls (Haleakala National Park Kipahulu District, Maui, USA)» (en anglès). World of Waterfalls.
* ↑ «Waterfalls of Hawaii - Makahiku Falls; Maui, Hana Rd, Kipahulu» (en anglès). waterfallswest.com.

## Vegeu també

* Llista de cascades
# Casa Portet

Casa Portet és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a llevant de Moià, pràcticament integrada en al nucli urbà; és al nord de la carretera N-141c quan aquesta surt del nucli urbà de Moià. És a ponent de la Torreta, al nord-oest i a prop del Molí d'en Pujol.
# Caso cerrado

Caso cerrado és una pel·lícula espanyola de 1985 dirigida per Juan Caño Arecha i protagonitzada per Pepa Flores. Va ser l'últim treball de l'actriu, després del qual es va retirar definitivament de l'espectacle i de la vida pública.

## Argument

César (Patxi Bisquert), un executiu segovià de religió jueva, es nega a efectuar el servei militar. Les represàlies que sofreix per la seva objecció afecten el seu matrimoni amb Isabel (Pepa Flores) i al seu treball.

## Origen

El director Juan Caño, amic de l'artista, la convenç perquè protagonitzi el film. Ella accepta, "perquè planteja qüestions que considera ètic defensar, com són la connivència entre Justícia, Finances i Policia en contra de l'individu i la Llibertat", tal com recull el periodista Javier Barreiro en el seu llibre Marisol frente a Pepa Flores (Plaza & Janés, 1999).

## Repartiment

* Pepa Flores..... Isabel
* Patxi Bisquert..... César
* Encarna Paso..... Madre de César
* Isabel Mestres..... Teresa
* Santiago Ramos..... Javier
* José Vivó..... Director de la prisión
* Lola Gaos..... Funcionaria de la prisión
* Nacho Martínez..... Amante de Isabel
* Antonio Banderas..... Preso

## Tema musical

* Algunas veces, cantat per Pepa Flores

## Premis

La pel·lícula va participar en la 33a Edició del Festival de Cinema de Sant Sebastià, però no hi va obtenir cap reconeixement. Només el treball d'un jove Antonio Banderas va ser premiat amb el Fotogramas de Plata 1985 al millor actor de cinema.

## Referències

* ↑ Y Pepa Flores enterró Marisol, El Mundo
* ↑ Pepa Flores muestra sus armas defensivas, El País, 24 de setembre de 1985
* ↑ 'Padre nuestro' recibe el Fotogramas de Plata a la mejor película española, El País, 4 de març de 1986
# Casola di Napoli

Casola di Napoli és una comune italiana de 3.780 habitants (2019) situada a la ciutat metropolitana de Nàpols, a la Campània.

## Geografia física

Situat als peus de les muntanyes Lattari, a l'entrada de la península sorrentina, està molt conurbada amb Gragnano.
El territori és majoritàriament muntanyós, travessat per rierols curts, majoritàriament en condicions torrencials.

## Història
### Símbols

L'escut del municipi de Casola di Napoli va ser concedit per decret del president de la República del 2 d'agost de 2007.
| « | Blau, a la casa vista en perspectiva, la façana a la dreta, platejada, coberta de vermell, tancada i finestrada en negre, una finestra a la façana, dues en horitzontal al costat, fundada a la plana verda, aquesta casa acompanyava a la dreta per la vinya al natural, afruitat de dos, de violeta, frondosa de tres, de verd, nodrita a la plana, adossada al pal negre, i a l'esquerra pel sol daurat, col·locat a l'altura de la sostre; tot coronat per tres tires d'or, alternant amb tres majúscules L, de la mateixa, col·locades dues, una. Adorns exteriors de l'Ajuntament. | » |

## Societat
### Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució demogràfica de Casola di Napoli entre 1861 i 2011
* Font: ISTAT

### Ètnies i minories estrangeres

Segons dades de l'ISTAT a 31 de desembre de 2018, els ciutadans estrangers residents a Casola di Napoli eren 40, el que correspon a l'1,0% de la població. Les nacionalitats més representades van ser:
* Romania - 19 (0,4%)
* Ucraïna - 8 (0,2%)

## Referències

* ↑ «Popolazione residente al 30 giugno 2019» (en italià). ISTAI. Arxivat de l'original el 2019-04-09. [Consulta: 28 gener 2022].
* ↑ «Casola di Napoli (Napoli) D.P.R. 02.08.2007 concessione di stemma e gonfalone» (en italià). Govern d'Itàlia.
* ↑ «ISTAT» (en italià), 31-12-2018. Arxivat de l'original el 2017-08-06. [Consulta: 28 gener 2022].

## Enllaços externs

* «Comune di Casola di Napoli» (en italià).
# Caso 63

Caso 63 ("Cas 63") és una audiosèrie xilena protagonitzada per Néstor Cantillana i Antonia Zegers i escrita pel Julio Rojas. Produïda per Emisor Podcasting i distribuïda per Spotify com una sèrie original en format pòdcast, fou estrenada el 12 de novembre de 2020.

## Sinopsi

Any 2022. La psiquiatra Elisa Aldunate (Antonia Zegers) fa gravacions de les seves sessions amb l'enigmàtic pacient Pedro Reuter (Néstor Castillana), registrat com Cas 63, qui assegura ser un viatger temporal. El que comença com sessions terapèutiques, esdevé ràpidament en un relat que amenaça la divisió entre el que és possible i el que és real. Una història que es mou lliurement entre el futur i el passat dels dos personatges que potser tenen en les seves mans el futur de la humanitat.

## Adaptacions internacionals

Caso 63 ha estat adaptat a diversos idiomes:
* A Brasil, ha estat localment adaptat al portugués amb el nom de Paciente 63 ("Pacient 63», pronunciat com [pa.sɪˈẽ.t͡ʃi] o [paˈsjẽ.t͡ʃi]). Els personatges del Pedro Roiter i la Dra. Aldunate són protagonitzats per Seu Jorge i Mel Lisboa.
* A l'Índia, s'ha adaptat a l'hindi amb el nom de Virus 2062. Els personatges del Pedro Roiter (o Peter Pereira) i la Dra. Aldunate (o Dr. Gayatri Rajput) són protagonitzats per Ali Fazal i Richa Chadha.
* El juny del 2022 es va anunciar l'adaptació estatunidenca coneguda com Case 63. Els personatges del Pedro Roiter (o Peter Roiter) i la Dra. Aldunate (o Dr. Eliza Knight) serien protagonitzats per Oscar Isaac i Julianne Moore.

## Referències a la cultura pop i a la ciència

L'audiosèrie té moltes referències a la cultura pop com les pel·lícules de Retorn al futur (1985), El Padrí (1972), 12 Monkeys (1995), Contagi (2011), els fòrums de la Fundación SCP i temes de xarxes socials com la cultura de la cancel·lació. El cinèfil viatger diu haver vist una pel·lícula encara no filmada anomenada El hombre que caminaba tras Buda ("L'home que caminava darrere de Buda»). En la segona temporada es menciona la novel·la The Eyes of Darkness («Els Ulls de la Foscor», 1981) de l'escriptor estatunidenc Dean Koontz, on es parla d'un virus que sorgeix a Wuhan el 2020, creant una teoria basada en una predicció de la COVID-19.
També fa servir elements de la ciència-ficció com els viatges en el temps, el multivers i el misticisme quàntic proposat per Jean-Pierre Garnier Malet.

## Referències

* ↑ «Conoce a Caso 63, el nuevo podcast original de Spotify.» (en castellà), 12-11-2020. [Consulta: 2 gener 2023].
* ↑ «Paciente 63» (en portuguès brasiler). [Consulta: 2 gener 2023].
* ↑ «Virus 2062 with Ali Fazal & Richa Chadha (Hindi Audio Thriller Podcast)» (en hindi). [Consulta: 2 gener 2023].
* ↑ Spangler, Todd; Spangler, Todd. «Spotify to Adapt Chilean Podcast Thriller ‘Caso 63’ for U.S. Market» (en anglès americà), 29-09-2021. [Consulta: 2 gener 2023].
* ↑ «Case 63» (en anglès americà). [Consulta: 2 gener 2023].
* ↑ Aragón, Heraldo de. «Una novela de terror predijo hace 40 años el coronavirus de Wuhan» (en castellà). [Consulta: 2 gener 2023].
# Casole Bruzio

Casole Bruzio és un municipi italià, dins de la província de Cosenza, que limita amb els municipis de Celico, Cosenza, Pedace, Rovito, Serra Pedace, Spezzano della Sila, Spezzano Piccolo i Trenta a la mateixa província.

## Evolució demogràfica

Població censada al municipi de Casole Bruzio :
| Notes: | Elaboració gràfica per part de la Viquipèdia |
| | Font: ISTAT (Institut Nacional d'Estadística) |

## Referències

* ↑ «CensimentoPopolazione» (en italià). ISTAT - Istituto nazionale di statistica, 2011.

## Enllaços externs

* «Pàgina web oficial de Casole Bruzio» (en italià). Arxivat de l'original el 2014-12-19. [Consulta: 20 novembre 2014].
# Castanhs

Castanhs (en francès Castans) és un municipi de França de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude

## Referències

* ↑ Municipis de l'Aude Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. proposa Castans
# Casa dels Amics d'Alforja

Casa dels Amics d'Alforja és una obra d'Alforja (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa espaiosa, de planta rectangular, amb dues entrades, una per la plaça de Dalt i l'altre pel Mercadal. Està situada al bell mig del poble, i presenta a la façana de la plaça una balconada llarga, amb reixa de ferro i dues finestres- balcó comunicades per ella. Obra de paredat, arrebossada. Coberta amb teulada, limitada sobre la façana per una balustrada.

## Història

Casa de vella construcció, probablement d'origen antic, reformada els segles xviii i xix. L'associació cultural "Amics d'Alforja", creada el 1956, adquirí la casa (per 1.650.000 pessetes) per fer-la servir de seu social, amb intenció d'organitzar-hi un museu local i un centre de foment de cultura, de reunió, etc. Estan previstes, igualment, una sèrie de reformes per tal d'adequar l'interior de l'edifici a les necessitats. Adquirida la tardor de 1980.

## Referències

* 1 2 «Casa dels Amics d'Alforja». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2018].

## Enllaços externs

* «Casa dels Amics d'Alforja». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 9 novembre 2018].
# Cassià Casademont i Busquets

Cassià Casademont i Busquets (Banyoles, Pla de l'Estany, 3 de febrer de 1875 - Barcelona, 12 de febrer de 1963) fou instrumentista de violí, director d'orfeons i orquestres, i compositor d'algunes obres escèniques com l'òpera La dona d'aigua, també va compondre sardanes i obres corals.
El seu germà Josep Casademont i Busquets (Banyoles, 1866 - 1938), capellà i més tard organista d'Arenys de Mar, li va donar la mà en els primers passos de la música. De molt jove ingressà en el cor de la catedral de Girona. Estudià violí amb Joaquim Vidal i Matthieu Crickboom, i harmonia amb Eduard Frígola i més endavant amb Enric Morera. El 1900, dirigí l'orquestra de balls i concerts Els Fatxendes i diversos cors, i fundà l'Orquestra Clàssica a Sabadell. Tocà la viola a l'Orquestra Pau Casals i també a l'Orquestra Municipal. A Barcelona es feu càrrec de la direcció de diversos orfeons i, el 1908, de la Societat Coral Catalunya Nova. També dirigí altres cors com la Societat Coral L'Aliança de la Garriga.
Estrenà les òperes La dona d'aigua (1911) i La mare (1926); i va ser autor d'altres obres escèniques, com El monjo de la selva, Anacreont i Una vegada era un rei, d'Apel·les Mestres, i Flors de cingle, d'Ignasi Iglésias.
L'any 1940 se li tributà un concert homenatge en el Palau de la Música Catalana.

## Referències

* ↑ «Obres». IFMuC. [Consulta: 27 setembre 2019].
* ↑ «Biografia». Banyoles Cultura. [Consulta: 27 setembre 2019].

## Bibliografia

* Carbonell i Guberna, Jaume. Diccionari A-H. Casademont i Busquets, Cassià. IX. Barcelona: Edicions 62, 2003, p. 132 (Història de la música catalana, valenciana i balear). ISBN 84-297-5283-8 [Consulta: 5 octubre 2019].

## Enllaços externs

* Llista de sardanes a Sardanista.cat
* Partitures consultables de l'Erato Partitura Digital de la Societat Coral Erato de Figueres
# Cassola

«Cassola» té aquests significats:
* Cassola o aixecador, penúltim pis d'un castell
* Cassola (cuina), estri de cuina
* Cassola (Vicenza)
* Cassola de fang, recipient d'argila, rodó, baix i ample, que s'empra per a cuinar aliments al foc, en fogó o al forn
* Manuel Cassola Fernández, militar i polític espanyol del segle XIX
Viccionari
# Castell de Casserres (Berguedà)

El Castell de Casserres fou un castell del qual queden només vestigis, inclòs com a Bé Cultural d'Interès Nacional, del municipi de Casserres (Berguedà). El nom de Casserres ve del llatí Castrum Serris, és a dir, "Castell de la Serra", per tant, sembla evident que hi havia d'haver un castell, tot i que actualment no existeix cap edifici que tingui aspecte de castell ni tan sols un mur que delati la seva existència. No obstant això, es tracta d'un castell molt citat a la documentació, fet que prova la seva importància en temps anteriors. A més, no hi havia hagut únicament un castell, sinó dos: un castrum inferiorem i un castrum superiorem. El primer estaria situat a la zona de Sant Pau, al penya-segat sobre la riera de Clarà (actualment sobre el pantà); i el segon es trobaria exactament a l'indret on avui s'alça l'edifici de l'Ajuntament.

## Descripció
### Castrum inferiorem

El lloc del seu emplaçament és conegut com el "Castellot" i es troba sobre la riera de Clarà, a la part sud del penya-segat on hi ha l'església de Sant Pau i a uns 100 metres d'aquesta, en una zona de bosc. L'indret també es coneix com a Serrat del castell o Serrat del moro.
Les restes conservades de la fortificació medieval s'adapten als accidents del terreny i es troben en dos nivells: el cim de l'assentament és un roc situat a l'extrem del penya-segat, sobre el qual hi ha el forat d'una sitja i dos panys de mur fets amb petits carreus ben escairats, mentre a la terrassa inferior la superfície ocupada és més gran i apareix delimitada per un mur de 10 metres de llarg, fet amb carreus grossos i ben escairats. També són visibles alguns forats de pal i murs enderrocats, probablement objecte d'espoli.

### Castrum superiorem

Aquest era pròpiament el Castrum Serris que trobem a la documentació. La seva ubicació era exactament on es troba l'actual edifici de l'Ajuntament. Estava aixecat directament damunt la roca natural. Per aquest motiu, durant la darrera reforma i ampliació de les dependències municipals i la col·locació de l'ascensor no es va detectar cap resta antiga del possible castell, ja que no hi ha possibilitat d'acumulació de sediments arqueològics. La part més antiga que es conserva és un arc apuntat de pedra, gòtic.

## Història

La primera referència documental d'un castell data de l'any 798, quan Lluís I el Pietós encarregà al comte Borrell, conquerir i organitzar la zona per tal d'establir-hi una línia de fortificació que tindria com a puntals Cardona, Casserres i Osona. Des d'aquesta data i fins al segle xiv es troben múltiples referències al castell de Casserres. Posteriorment, cal suposar que el castell es trobava en un avançat estat de degradació. Un document de l'any 1347 parla d'un castrum inferiorem i un castrum superiorem, és a dir, dos castells.

## Referències

* 1 2 3 «Castell de Casserres». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 2 setembre 2015].
* 1 2 «Castell de Casserres». Cercador Inventari Patrimoni Arquitectònic. Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Restes de l'antic castell superior de Casserres». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 7 setembre 2015].
# Castell de Marfà

El Castell de Marfà és un edifici del municipi de Castellcir (Moianès) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És, de fet, una masia d'estructura rural amb coberta de dues aigües. Façana de pedra encarada a migdia. A la part anterior de l'immoble s'obren diverses dependències encerclades per un mur de pedra. La part baixa de la façana presenta una arqueria ritmada d'arcs de mig punt. Hi ha un cos afegit amb galeria formada per quatre arcs. A la part posterior de l'edifici hi ha dos cossos simètrics encarats al nord. El de mà esquerra té una galeria d'arcs a la part superior. Hi trobem, també, finestres conopials afegides.

## Història

Aquesta masia continua la tradició d'habitacle, en aquest indret, iniciada amb el petit castell de Marfà, citat des del 939 (antic castrum Marphani). Si bé en un principi aquest sector de la vall de Marfà era independent, així amb Rodons i Ferrerons, els anys 1845-1848 passà a ser municipi integrat a Castellcir, si bé la població del mateix preferia el terme de Moià.

## Referències

* 1 2 «Castell de Marfà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2013].