OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alucítids

Els alucítids (Alucitidae) són una família de lepidòpters ditrisis de la superfamília dels alucitoïdeus (Alucitoidea). Les larves s'alimenten de plantes del gènere Lonicera.
Són arnes amb les ales modificades d'una manera poc comuna: tenen unes sis espines rígides, amb uns radis flexibles, que tenen una estructura que recorda a la de les plomes dels ocells.

## Sistemàtica

La família Alucitidae inclou 216 espècies repartides en 9 gèneres:
* Alinguata
* Alucita
* Hebdomactis
* Hexeretmis
* Microschismus
* Paelia
* Prymnotomis
* Pterotopteryx
* Triscaedecia

## Referències

* 1 2 van Nieukerken et al. «Order Lepidoptera Linnaeus, 1758. In: Zhang, Z.-Q. (Ed.) Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness». Zootaxa, 2011, pàg. 212–221.
* ↑ Minet, Joel «Tentative reconstruction of the ditrysian phylogeny (Lepidoptera: Glossata)» (en anglès). Insect Systematics & Evolution, 22, 1, 01-01-1991, pàg. 69–95. DOI: 10.1163/187631291X00327. ISSN: 1876-312X.

## Enllaços externs

* Deltakey Arxivat 2016-11-11 a Wayback Machine. Descripció de la família (anglès)
# San Lorenzo in Banale

San Lorenzo in Banale és un antic municipi italià, dins de la província de Trento. L'any 2007 tenia 1.171 habitants. Limitava amb els municipis d'Andalo, Bleggio Inferiore, Calavino, Dorsino, Lomaso, Molveno, Ragoli, Stenico i Vezzano.
L'1 de gener 2015 es va fusionar amb el municipi de Dorsino creant així el nou municipi de San Lorenzo Dorsino, del qual actualment és una frazione.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Gianfranco Rigotti | Llista cívica |
# Paracas (ciutat)

Paracas és una ciutat portuària de la costa central peruana, capital de l'homònim petit districte. Es troba a l'est d'una petita badia al nord de la península de Paracas, 22 km al sud de Pisco. Queda a 75 km d'Ica i a 261 km de Lima. El seu clima té una temperatura mitjana anual de 22 °C i és majorment assolellat. És un territori molt ventós amb forts corrents d'aire portadors de sorra, coneguts com a paracas, que tenen una velocitat mitjana de 15 km/h i amb màximes de 32 km/h.
El 7 de setembre del 1820 en aquesta ciutat es va produir el desembarcament dels sis navilis de l'Exèrcit Llibertador al comandament del general José de San Martín com a part de l'Expedició llibertadora del Perú.
Les principals atraccions d'aquest balneari són el seu clima agradable, la seva platja, les seves residències a la vora del mar, el club nàutic, l'hotel i els seus restaurants de típica gastronomia local i marina a base de peixos i mariscs. També es poden veure restes de la cultura Paracas.
Des del seu port de pesca s'inicien les excursions per a visitar les illes Ballestas i illes Chincha. Així mateix, dins dels seus límits es troba la Reserva Nacional de Paracas.
# Anys de prosperitat

Anys de prosperitat és una obra de ciència-ficció escrita per Chan Koonchung i publicada a Hong Kong el 2009. Ha estat definida com una distopia.
La versió original és en xinès, que va haver de publicar-se a Hong Kong però fou ben aviat traduïda a l'anglès (any 2009 : "The Fat Years"). Existeix una versió catalana realitzada per Edicions La Campana el 2011.

## Argument

L'acció transcorre l'any 2013, quan pràcticament tothom ha oblidat el que ha passat durant pràcticament un mes. Només uns pocs s'han adonat. Lao Chen. un periodista i novel·lista, es retroba amb uns amics i parlen de la felicitat dels seus compatriotes i d'un oblit relacionat amb l'inici de la greu crisi econòmica mundial al món occidental i el naixement de la Xina del segle xxi com a gran potència que tindrà la supremacia.

## Referències

* ↑ «Chan Koonchung's dystopian vision of China in 2013» (en anglès). BBC, 07-08-2011.
* ↑ «Anys de prosperitat». Edicions la Campana, 2011. Arxivat de l'original el 2012-05-11. [Consulta: 7 juny 2012].
* ↑ «The Fat Years by Chan Koonchung – review» (en anglès). The Guardian, 24-07-2012. [Consulta: 23 abril 2012].
# Sheldon

«Sheldon» té aquests significats:
* Toponímia:
** Sheldon (Dakota del Nord)
** Sheldon (Illinois)
** Sheldon (Iowa)
** Sheldon (Missouri)
** Sheldon (Texas)
** Sheldon (Vermont)
** Sheldon (Wisconsin)
** Sheldon Point (Nunam Iqua) (Alaska), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Alaska
* Biografies:
** Sheldon Lee Glashow (Brookline, 1932), físic i catedràtic estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Física el 1979
** May French Sheldon (Bridgewater, Pennsilvània, 1847 – Londres, 1936) va ser una escriptora, editora i exploradora estatunidenca.
# Can Bofill (Molins de Rei)

Can Bofill és una obra de Molins de Rei (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia tancada per un barri, de planta i pis amb coberta a dues aigües paral·leles a la façana. A la planta baixa s'obre la porta adovellada i recentment, s'ha cobert amb un porxo. El pis està format per finestres, la teulada és coberta amb teules i a la part inferior té un petit carener. Annexada a l'edifici hi ha una capella, amb façana de pedra i un campanar-mirador a la part superior, amb remat de merlets. A una de les façanes de la capella hi ha un rellotge de sol.

## Referències

* ↑ «Can Bofill». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 gener 2019].
# Iridarsenita

La iridarsenita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom de la seva composició química.

## Característiques

La iridarsenita és un sulfur d'iridi i ruteni, de fórmula química (Ir,Ru)As₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic, formant inclusions irregulars, de fins a 60 micròmetres, en matriu de ruteniridosmina. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la iridarsenita pertany a «02.AC: Aliatges de metal·loides amb PGE» juntament amb els següents minerals: atheneïta, vincentita, arsenopal·ladinita, mertieita-II, stillwaterita, isomertieita, mertieita-I, miessiita, palarstanur, estibiopaladinita, menshikovita, majakita, paladoarseniat, paladobismutarseniat, paladodymita, rhodarseniat, naldrettita, polkanovita, genkinita, ungavaïta, polarita, borishanskiïta i froodita.

## Formació i jaciments

Es troba en palletes o fragments d'aliatges naturals d'osmi, iridi i ruteni. Sol trobar-se associada a altres minerals com: irarsita, rutenarsenita o ruteniridosmina. Va ser descoberta l'any 1974 al riu Waria, a Ioma (Província del Nord, Papua Nova Guinea). També se n'ha trobat a la Xina, Cuba, Finlàndia, Grècia, Rússia, Sud-àfrica i Estats Units.

## Referències

* ↑ «Iridarsenite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ↑ «Iridarsenite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 21 novembre 2015].
# Aléksino (Saràtov)

* Per a altres significats, vegeu «Aléksino».
Aléksino (en rus: Алексино) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 77 habitants. Pertany al districte municipal d'Arkadak.

## Referències

* ↑ «Почтовый индекс деревня Осиновка, Аркадакский р-н, Саратовская обл». Arxivat de l'original el 2014-12-19.
* ↑ Почтовый индекс деревня Алексино, Аркадакский р-н, Саратовская обл
# Saeed al-Muragha

Saeed Muragha (àrab: سعيد مُراغة, Saʿīd Murāḡa) o Saeed Musa (àrab: سعيد موسى, Saʿīd Mūsà) (Silwan, 1927 – Damasc, 29 de gener de 2013) va ser un capità de l'Exèrcit de Jordània fins que va desertar per a unir-se a l'Organització per l'Alliberament de Palestina (OAP) el 1970. És conegut entre el poble palestí com Abu Musa (àrab: أبو موسى, Abū Mūsà).

## Biografia

Abu Musa va néixer a Jerusalem Est. Com a palestí, es va unir a l'exèrcit jordà el 1948 i es va convertir en comandant d'un batalló d'artilleria el 1969. Durant aquest període va rebre formació a la prestigiosa Reial Acadèmia Militar de Sandhurst. L'octubre de 1970, després dels combats del Setembre Negre, Abu Musa va abandonar l'exèrcit jordà per a unir-se a l'OAP i es va traslladar amb la major part de la resistència palestina al Líban. Abu Musa va comandar una aliança entre l'OAP i les milícies libaneses que van lluitar contra l'exèrcit sirià quan aquest va intervenir a la Guerra civil libanesa el 1976. El 1978 el govern sirià va intentar assassinar-lo sense èxit.
Abu Musa es va convertir en cap adjunt d'operacions de l'OAP i va dirigir la defensa del setge de Beirut el 1982 de l'exèrcit israelià. Això no obstant, el maig de 1983, Abu Musa es va enfrontar a Iàssir Arafat, cap de Fatah i de l'OAP, en denunciar públicament les pràctiques corruptes dins de l'OAP, especialment la promoció de càrrecs polítics lleials a Arafat a càrrecs militars importants. Va ser conegut per les seves opinions dures sobre l'Estat d'Israel i per la seva oposició al que considerava l'intent d'Arafat d'arribar a una solució negociada al conflicte israelianopalestí.
El novembre de 1983 Abu Musa va ser expulsat de l'exèrcit de l'OAP i va formar el grup Fatah Intifada en oposició a Arafat. Amb el suport de Síria, que es va oposar a qualsevol negociació amb Israel, Abu Musa va portar els seus seguidors a expulsar l'OAP d'Arafat del nord del Líban. Es va unir al Front de Salvació Nacional Palestí el 1985 i es va oposar als Acords d'Oslo de 1993.

## Referències

* ↑ «Pro-Syria Palestinian commander dies» (en anglès britànic). The Herald, 29-01-2013. [Consulta: 20 gener 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 «Musa Muragha, Saeid (Abu Musa) - Dictionary of the Israeli-Palestinian Conflict | HighBeam Research», 04-11-2012. Arxivat de l'original el 2012-11-04. [Consulta: 20 gener 2023].
* 1 2 Rubin, Barry M. Revolution until victory?: the politics and history of the PLO. Harvard University Press, 1994, p. 62. ISBN 0-674-76803-5.
# Sanganhèta

La sanganhèta és un plat tradicional de la cuina aranesa a base de sang quallada de porc o d'anyell, fregida amb all i julivert, "a l'estil aranès", però que també pot tenir altres ingredients, com ceba o trossets de cansalada.
La recepta és relativament flexible i els ingredients poden variar una mica segons on es faci. La sang, per exemple, en altres llocs pot ser també de xai, cabrit, bou, vedella, pollastre, ànec, oca o conill. Pot ser que es bulli abans de fregir-la, en especial si és de porc o vedella, però no forçosament. Pot incloure dauets de cansalada, molles de pa, ceba, etc.
Amb aquestes variants, a més de la Vall d'Aran, la sanganhèta es menja en altres llocs, on rep noms diferents: sang amb ceba en alguns llocs de Catalunya, de València i de les illes Balears; sangueta en algunes comarques valencianes; sanqueta a la Catalunya Nord i a la meitat sud d'Occitània (Gascunya, Llenguadoc, Provença), on també pot rebre els noms de sanguet, sanguina, sang de calhon ("sang de porc", en occità). A la Vall d'Aran, de vegades poden trobar cartes de restaurants i fullets turístics on la sanganhèta es tradueix amb l'equivalent en altres llengües de l'expressió sang a l'aranesa.

## Plats semblants

La sanganhèta i plats semblants abans eren molt més corrents que ara, i es menjaven tant als Països Catalans com a Occitània. De vegades no es tractava d'un plat acabat, sinó d'una preparació intermèdia que s'afegia per donar gust a les picades, a la pilota d'una escudella o, tallada a trossets, a un arròs. D'altres, sí que es menjava com a plat, bé a base de sang sola, bé barrejada amb altres vísceres, com fetge, pulmó, etc. Alguns d'aquests plats més complexos, i que prenen altres noms, que han arribat fins als nostres dies són, per exemple, el freginat (Catalunya) o el frit mallorquí (Balears), que ja apareixen al Llibre de Sent Soví (receptari català del s.XIV).
A Bearn (Gascunya), la sangueta no és, com al País valencià, una sanganhèta de sang sola, sinó un plat més complex que també conté galta, tripes i melsa de vedella.

## Bibliografia

* La cuina del país dels càtars: Cultura i plats d'Occitània, de Gascunya a Provença. Jaume Fàbrega. 2003. Cossetània Edicions. ISBN 84-96035-80-8.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 La cuina dels càtars, pàg. 213
* ↑ La cuina del país dels càtars, pàgs. 118 i 213, respectivament
# Ape (Letònia)

Ape (alemany: Hoppenhof, estonià: Hopa) és un poble del municipi Ape a Letònia, prop de la frontera amb Estònia, dins la regió històrica de Vidzeme.

## Història

El 1420 la família Hoppe va invertir a la zona. A finals del segle xix la vila va estar sota el comandament del terratinent Axel von Delwig. El 1903 existia una estació de ferrocarril que pertanyia a la línia Walk - Marienburg. Va obtenir els drets de ciutat el 1928.

## Personatges il·lustres

* Andris Šķēle, Primer Ministre de Letònia.

## Vegeu també

* Localitats de Letònia
Viccionari
# Shelbyville (Missouri)

Shelbyville és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 682 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Shelbyville tenia 682 habitants, 262 habitatges, i 164 famílies. La densitat de població era de 342 habitants per km².
Dels 262 habitatges en un 30,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,1% hi vivien parelles casades, en un 9,2% dones solteres, i en un 37,4% no eren unitats familiars. En el 35,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,26 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,7% tenia menys de 18 anys, un 6,2% entre 18 i 24, un 25,2% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 17,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 104,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.542 $ i la renda mediana per família de 36.944 $. Els homes tenien una renda mediana de 24.844 $ mentre que les dones 20.288 $. La renda per capita de la població era de 13.759 $. Entorn del 8,1% de les famílies i el 16,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Shelbyville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Shelbyville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Can Llavanera (Crespià)

Can Llavanera és una obra de Crespià (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici està situat sobre un pendent lleuger que s'obre al sud, paral·lelament al pendent del terreny i amb el carener orientat a ponent a llevant es cobreix l'únic cos que forma la masia. L'accés s'efectua per la façana oest, a través d'un pati envoltat per un mur de pedra, l'accés al pati es fa per un portal sobrealçat respecte al mur del pati i coronat per una cornisa volada de teula, l'arc de la porta és de pedra i està apuntat. L'element més significatiu de la casa és la galeria de la façana sud que s'obre a dos nivells sobre la plana conreada que arriba al Fluvià, els arcs de la galeria són de punt rodó.

## Història

Can Llavanera era un gran mas agrícola que dominava gran part de les terres del voltant, dona nom al veïnat de Llavanera, la propietat es va anar ramificant en petites propietats al llarg del temps.

## Referències

* 1 2 «Can Llavanera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Iria Flavia

Santa María de Iria Flavia és una parròquia del municipi gallec de Padrón, a la província de la Corunya. L'any 2013 tenia 1.996 habitants agrupats en 30 entitats de població.
Iria Flavia va ser la seu d'una de les diòcesis gallegues més importants de la baixa edat mitjana fins que la seu va ser traslladada a Santiago de Compostel·la, amb motiu del descobriment de les restes de l'apòstol Sant Jaume.
L'església, l'atri i part del cementiri d'Adina ocupen una extensa necròpoli datada a partir del segle v. En el cementiri es troben les restes de l'escriptor Camilo José Cela, que va néixer a Iria Flavia l'any 1916.

## Referències

* ↑ Cela descansa a Iria Flavia

## Vegeu també

Rosalía de Castro
Fundació Rosalía de Castro
# Aléxandros Giotópulos

Aléxandros Giotópulos (en grec: Αλέξανδρος Γιωτόπουλος) (París, 1944) és un traductor i activista polític grec, líder del grup armat marxista grec Organització Revolucionària 17 de Novembre (17N), que compleix una sentència de presó de vint-i-una cadenes perpètues, després que fos declarat culpable de terrorisme l'any 2003.
17N fou responsable de diversos assassinats de prominents polítics grecs i estrangers, periodistes, diplomàtics i empresaris. Després de la detenció i confessió de Savvas Xirós, un altre membre del 17N, després d'un intent d'atemptat fallit contra una companyia de transport d'hidroplans del Pireu, se'l va identificar com el seu principal líder.
Giotópulos va negar els càrrecs en contra seva, i es va descriure a si mateix com a víctima d'"una conspiració anglo-estatunidenca". A l'inici de la seva apel·lació, l'any 2005, va rebre el suport d'organitzacions d'esquerra i personalitats a França, on va néixer, incloent Alain Krivine i Pierre Vidal-Naquet. No obstant això, el 3 de maig de 2007, el tribunal d'apel·lacions va desestimar el recurs contra la seva condemna i la dels seus camarades del 17N.
Aléxandros Giotópulos va ser un destacat opositor de la junta militar de la dictadura dels Coronels (1967-1974). És fill de Dimitris Giotópulos, també conegut com a «Witte», líder del partit trotskista grec d'arqueomarxistes i un dels secretaris de Lev Trotski.

## Referències

* ↑ «Greek terror leader gets 21 life terms» (en anglès). TheGuardian.com, 17-12-2003. [Consulta: 5 febrer 2021].
* ↑ «Profile: November 17 mastermind» (en anglès). BBC News, 08-12-2003. [Consulta: 27 desembre 2017].
* ↑ Le démantèlement du 17-N n'a pas mis fin au terrorisme en Grèce - Le Monde article - May 6, 2007
* ↑ «Timeline: Anatomy of 17N». Greece Now, 2001. [Consulta: 7 agost 2008].
* ↑ «Giotopoulos the son of renowned Greek Trotskyite» (en anglès), 20-07-2002. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2007. [Consulta: 8 desembre 2006].
# Sant Esteve de Tavèrnoles

Sant Esteve de Tavèrnoles és una església amb elements romànics i barrocs de Tavèrnoles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Esteve destaca en mig de la població de Tavèrnoles. És una construcció d'una sola nau coberta amb volta de canó reforçada per dos arcs torals i un absis semicircular amb tres finestres de doble esqueixada. En època barroca va ser ampliada amb capelles pel costat de tramuntana. El mur de migdia conserva la porta d'arc de mig punt tapiada. Exteriorment presenta decoració de tipus llombard d'arcs amb finestres cegues entre lesenes, a l'absis, que es prolonga al mur de migdia sota un fris de dents de serra. El portal de ponent és de forma rectangular però es troba emmarcat per unes formes sinuoses. A sobre té un òcul i el capcer és acabat de forma triangular. Damunt el portal hi ha la següent inscripció: 1728 STEPHANUS VIDIT COELOS APERTOS, VIDIT ET INTROVIT: BEATUS HOMO CVI COELI PATEBAT. A la nau, prop de l'absis, s'hi adossa un esvelt campanar de torre de planta quadrada que sobresurt dos pisos de la nau i conserva quatre finestres geminades, amb columna de capitell mensuliforme, a cada pis i arquets, lesenes cantoneres i fris dents de serra, decoracions típiques del romànic llombard. Corona el conjunt una coberta piramidal.

## Història

És una de les esglésies romàniques millor conservades de la comarca d'Osona.
Fou construïda pels vescomtes d'Osona cap el 1069 en un dels seus feus i fou reconeguda nou anys més tard pel bisbe de Vic al vescomte Ramon Folc, el qual, en morir en mans dels sarraïns l'any 1086 la lliurà junt amb l'església de Sant Pere a la canònica vigatana.
Com la majoria d'esglésies de la comarca en època barroca fou ampliada i transformada, així, com indica la inscripció, vers el 1728 fou sobre-aixecada, s'hi construïren capelles laterals, una de les quals fou abolida durant la restauració i s'hi obrí el portal de ponent. Malgrat tot encara es pot admirar la bellesa romànica del temple.
La primera làpida funerària, pertany al sepulcre de Miquel Galles, rector de la parròquia de Tavèrnoles, mort el 20 d'agost de 1839.
La segona correspon a Jacinto Verdaguer, que va morir l'any 1868. Es tracta segurament de Jacint Verdaguer i Ordeix, oncle i padrí del poeta de Folgueroles.
Les altres dues làpides corresponen als habitants de les cases veïnes: els Cos i els Ruquet.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Esteve de Tavèrnoles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Papa Benet I

Papa Benet I (Roma, c. 525 - Roma, 1 d'agost de 579) va ser Papa de l'Església Catòlica entre el 575 i el 579.
El saqueig dels llombards va fer molt difícil comunicar-se amb l'emperador a Constantinoble, el qual reclamava per a si el privilegi de confirmar l'elecció dels Papes. És per aquesta raó que hi va haver una vacant de prop d'onze mesos entre la mort de Joan III i l'arribada de la confirmació imperial a l'elecció del papa Benet I, el 2 de juny de l'any 575. El seu pontificat va durar quatre anys, un mes i vint-i-vuit dies.
La fam va seguir a la devastació dels llombards, i pel poc que se sap de Benet I en el Liber Pontificalis, es dedueix que va morir enmig dels seus esforços per vèncer aquestes dificultats.
Va morir a Roma el 30 de juliol de l'any 579 i fou enterrat al vestíbul de la sagristia de l'antiga basílica de Sant Pere al Vaticà.

## Referències

* 1 2 3 4 El text anterior incorpora fragments d'una publicació que està en domini públic: Mann, Horace K.. «Pope Benedict I». A: Charles Herbermann. Catholic Encyclopedia. 2. Nova York: Robert Appleton, 1907.
* ↑ «Benet I | enciclopedia.cat». [Consulta: 24 setembre 2022].
# Aquesta classe d'amor

Aquesta classe d'amor (Questa specie d'amore) és una pel·lícula italiana dirigida el 1972 per Alberto Bevilacqua. És la segona obra en col·laboració entre Ennio Morricone i Alberto Bevilacqua iniciada amb la pel·lícula La Califa (1970). Originalment, Bevilacqua no és un director de cinema, sinó un famós escriptor que va decidir fer pel·lícules basades en les seves novel·les de major èxit.

## Argument

Federico i Giovanna és una jove parella en crisi, ell (Ugo Tognazzi) interpreta el fill d'un honest home antifeixista de l'època del 1930 (també interpretat per Tognazzi), que ha patit moltíssim per les seves creences a causa de les seves idees de llibertat i justícia. Ella és la filla d'un industrial molt ric, algú bastant superficial. Ell vol desfer-se'n de tots els sentiments de compassió que té, no vol estar afligit del mateix mode que el seu pare. Tognazzi s'afanya a casar-se amb la filla malcriada (Jean Seberg) d'un home ric. La misèria que assisteix a aquesta parella condueix Tognazzi a desertar del seu nou i protegit estil de vida. Torna a casa del seu pare a la ciutat i Giovannia el segueix. Giovanna entra en contacte amb un món de coses reals i de sentiments, tan diferents del món buit en què ella havia viscut que fan possible la reconciliació amb el seu marit. També Federico, visitant el seu pare, troba de nou la seva dignitat, perdent la protecció del seu sogre. Al llarg de la pel·lícula s'utilitzen flashbacks que mostren els motius que porten Tognazzi a empresonar els seus vertaders sentiments.

## Premis

Fou guardonada amb el premi David di Donatello a la millor pel·lícula i dos Nastro d'argento al millor guió i al millor argument.

## Referències

* ↑ Ernesto Guidorizzi, La narrativa italiana e il cinema, Sansoni, 1973
* ↑ Enrico Lancia. I premi del cinema. Gremese Editore, 1998, 1998. ISBN 88-7742-221-1.