OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bisbat de Melo

El bisbat de Melo (llatí: Dioecesis Melensis) és una demarcació eclesiàstica de l'Uruguai sufragània de l'arquebisbat metropolità de Montevideo. El seu origen és del segle xix amb capital a la ciutat de Melo.

## Territori

El bisbat es correspon amb els territoris dels departaments uruguaians de Cerro Largo i de Treinta y Tres.
La seu del bisbat és la ciutat de Melo, on es troba la catedral de la Mare de Déu del Pilar i Sant Rafael (castellà: Nuestra Señora del Pilar y San Rafael).
El territori se subdivideix en 16 parròquies.

## Història

El bisbat de Melo va ser establert el 14 d'abril de 1897 a partir del territori de l'arquebisbat de Montevideo. El 1931 va rebre la butlla Quo salubrius pel papa Pius XI.

## Bisbes destacats

* José María Cavallero † (20 de desembre de 1955 – 9 de juliol de 1960, nomenat bisbe de Minas)
* Orestes Santiago Nuti Sanguinetti, S.D.B. † (9 de juliol de 1960 – 2 de gener de 1962, nomenat bisbe de Canelones)
* Roberto Reinaldo Cáceres González (2 de gener de 1962 – 23 d'abril de 1996, retirat)
* Nicolás Cotugno Fanizzi, S.D.B. (13 de juny de 1996 – 4 de desembre de 1998, nomenat arquebisbe de Montevideo)
* Luis del Castillo Estrada, S.J. (21 de desembre de 1999 – 13 de juny de 2009, retirat)
* Heriberto Andrés Bodeant Fernández, des del 13 de juny de 2009

## Estadístiques

Segons les dades del cens de 2006, el bisbat tenia una població aproximada de 150.000 habitants, 110.000 batejats, és a dir, el 73,3% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diàques | religiosos | religiosos | parroquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diàques | homes | dones | |
| 1966 | 95.000 | 120.000 | 79,2 | 29 | 15 | 14 | 3.275 | | 14 | 64 | 10 |
| 1970 | 90.000 | 120.000 | 75,0 | 27 | 12 | 15 | 3.333 | | 16 | 62 | 10 |
| 1976 | 90.000 | 125.000 | 72,0 | 25 | 7 | 18 | 3.600 | | 19 | 51 | 14 |
| 1980 | 91.400 | 127.100 | 71,9 | 22 | 10 | 12 | 4.154 | 1 | 12 | 58 | 16 |
| 1990 | 97.000 | 138.000 | 70,3 | 23 | 14 | 9 | 4.217 | 1 | 15 | 79 | 16 |
| 1999 | 126.000 | 175.500 | 71,8 | 22 | 17 | 5 | 5.727 | 1 | 5 | 40 | 16 |
| 2000 | 127.000 | 177.000 | 71,8 | 20 | 15 | 5 | 6.350 | 1 | 33 | 40 | 16 |
| 2001 | 99.000 | 145.000 | 68,3 | 22 | 14 | 8 | 4.500 | 1 | 8 | 34 | 16 |
| 2002 | 95.000 | 133.000 | 71,4 | 21 | 13 | 8 | 4.523 | 1 | 8 | 38 | 16 |
| 2003 | 95.000 | 133.000 | 71,4 | 21 | 13 | 8 | 4.523 | 1 | 8 | 38 | 16 |
| 2004 | 110.000 | 150.000 | 73,3 | 19 | 11 | 8 | 5.789 | 1 | 8 | 39 | 16 |

## Referències

* Annuario pontificio del 2005 i edicions anteriors, registrats a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina del bisbat de Melo
* Església del Bisbat Arxivat 2009-07-23 a Wayback Machine. a la pàgina web de la Conferència Episcopal Uruguaiana
* Bisbat de Melo
* Butlla Quo salubrius, AAS 24 (1932), p. 137 (llatí)
* Butlla Accepta arcano, AAS 48 (1956), p. 194 (llatí)
# Laives

Laives (alemany Leifers) és un municipi italià, dins de la província autònoma de Tirol del Sud. És un dels municipis del districte d'Überetsch-Unterland. L'any 2007 tenia 16.161 habitants. Comprèn les fraccions de Pineta (Steinmannwald), La Costa (Seit) i San Giacomo (St. Jakob). Limita amb els municipis de Bozen, Branzoll, Deutschnofen i Vadena.

## Situació lingüística

| Pertinença lingüística (cens 2001) | 29,07% alemany |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 70,42% italià |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 0,51% ladí |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Giovanni Polonioli | Centreesquerra |
# Cantó de Sartilly

El cantó de Sartilly és un cantó francès del departament de la Manche, situat al districte d'Avranches. Té 13 municipis i el cap es Sartilly.

## Municipis

* Angey
* Bacilly
* Carolles
* Champcey
* Champeaux
* Dragey-Ronthon
* Genêts
* Jullouville (part)
* Lolif
* Montviron
* Saint-Jean-le-Thomas
* Saint-Pierre-Langers
* Sartilly

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1976 | Jean Drouet de Montgermont | Divers droite |
| 1976-1988 | Pierre François | Divers droite |
| 1988-2011 | Denis Rault | Divers droite |
| 2011- | Jacques Thouvenot | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 5.509 | 5.184 | 4.970 | 5.083 | 4.993 | 5.161 | 7.623 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# RTCA

RTCA (acrònim anglès de Radio Technical Commission for Aeronautics), comissió tècnica per l'aeronàutica, és una organització sense ànim de lucre dels EUA amb seu a Washington DC i fou creada el 1935. Aquesta organització realitza recomanacions per la comunicació, navegació i control de la gestió del tràfic aeri (CNS/ATM).
La RTCA té el caràcter d'una «comissió federal consultiva». Les seves recomanacions sòn adoptades per les autoritats federals desl EUA (Federal Aviation Administration, FAA), i per empreses privades. La „Software Considerations in Airborne Systems and Equipment Certification“ DO-178B ha estat, per exemple, declarada d'obligat cumplimiment per la FAA y l'Agéncia Europea de Seguretat Aèria (EASA) per al desenvolupament de programari en avions.
L'organització equivalent a l'RTCA a Europa és l'European Organization for Civil Aviation Equipment, abreujat EUROCAE. Aquestes dues organitzacions, EUROCAE i RTCA, treballen tot sovint plegats (també treballen amb l'organització SAE). Alguns documents, per exemple el DO-160 (ED-14), que tracta sobre les influències de l'entorn (ex. llamps), es desenvolupa de forma conjunta. El document DO-160 serveix com a requisit mínim dins la indústria aeronàutica per a la protecció de l'electrònica davant la influència exterior, inclosa la compatibilidad electromagnética.

## Normativa RTCA

* RTCA DO-160, Procediments d'assaig i condicions ambientals per a equipament aeri :
** RTCA/DO-160E/F Secció 4: Temperatura i Altitud
** RTCA/DO-160E/F Secció 5: Variacions de Temperatura
** RTCA/DO-160E/F Secció 6: Humitat
** RTCA/DO-160E/F Secció 7: Seguretat en col·lisions i xocs
** RTCA/DO-160E/F Secció 8: Vibracions
** RTCA/DO-160E/F Secció 9: Assaig resistència a l'Explosió
** RTCA/DO-160E/F Secció 10: Assaig resistència a l'aigua
** RTCA/DO-160E/F Secció 11: Susceptibilitat a Fluids
** RTCA/DO-160E/F Secció 12: Sorra i Pols
** RTCA/DO-160E/F Secció 13: Resistència a fongs
** RTCA/DO-160E/F Secció 14: Ruixats de sal
** RTCA/DO-160E/F Secció 15: Efecte magnètic
** RTCA/DO-160E/F Secció 16: Entrada d'alimentació
** RTCA/DO-160E/F Secció 17: Pics de tensió
** RTCA/DO-160E/F Secció 18: Susceptibilitat conduïda a freqüències d'àudio – Entrades d'alimentació
** RTCA/DO-160E/F Secció 19: Susceptibilitat a senyals induïts
** RTCA/DO-160E/F Secció 20: Susceptibilitat a senyals RF (Radiada i Conduïda)
** RTCA/DO-160E/F Secció 21: Emissió d'energia RF
** RTCA/DO-160E/F Secció 22: Susceptibilitat a transitoris induïts per llamps
** RTCA/DO-160E/F Secció 24: Congelació
** RTCA/DO-160E/F Secció 25: Descàrregues electroestàtiques
** RTCA/DO-160E/F Secció 26: Foc, Flamabilitat

## Vegeu també

* Agència Europea de Seguretat Aèria (EASA)
* SAE
* EUROCAE
* Automotive Electronics Council

## Referències

* 1 2 «[http://www.environlab.com/aerospace.htm Aerospace/RTCA - Environ Testing Laboratory - Engineering and Testing Services since 1962]». [Consulta: 26 gener 2017].
* ↑ «RTCA - SKYbrary Aviation Safety» (en anglès). [Consulta: 26 gener 2017].
# Comtat de Benjumea

El comtat de Benjumea és un títol nobiliari espanyol creat per Francisco Franco el 18 de juliol de 1951 a favor de Joaquín Benjumea Burín, enginyer de mines i polític. El seu nom es refereix al mateix cognom del beneficiat.

## Comtes de Benjumea

| | Titular | Període |
| Creació per oart de Francisco Franco |||
| I | Joaquín Benjumea Burín | 1951-1963 |
| II | Diego Benjumea Medina | 1963-1996 |
| III | Alfonso Benjumea Medina | 1996-2004 |
| IV | Joaquín Benjumea Alarcón | 2004-actualitat |

## Vegeu també

* Llista de títols nobiliaris del franquisme

## Referències

* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles (2014), Instituto Español de Estudios Nobiliarios, Editorial Hidalguía (en castellà).

## Enllaços externs

* http://www.geneall.net/H/tit_page.php?id=8810
# Troïtski

Troïtski és el nom dels següents llocs:
* Troïtski (Krasnodar), localitat del krai de Krasnodar, a Rússia
* Troïtski (Rostov), localitat de l'óblast de Rostov, a Rússia
* Troïtski (Vorónej), localitat de l'óblast de Vorónej, a Rússia
* Troïtski (Astracan), localitat de l'óblast d'Astracan, a Rússia
* Troïtski (Volgograd), localitat de l'óblast de Volgograd, a Rússia
* Troïtski (Bélgorod), localitat de l'óblast de Bélgorod, a Rússia
# Teodectes

Teodectes és el nom dels següents personatges:
* Teodectes de Faselis, retòric i poeta grec
* Teodectes el Jove, retòric grec, fill de Teodectes de Faselis
# La classe obrera va al paradís

La classe obrera va al paradís (La Classe operaia va in paradiso) és una pel·lícula italiana dirigida per Elio Petri, estrenada el 1971. Ha estat doblada al català.

## Argument

Ludovico Massa, anomenat Lulu, és un home de trenta-un anys amb dues famílies a mantenir i és un treballador amb 15 anys a la fàbrica, dues intoxicacions i una úlcera. Stakanovista i defensor del treball a preu fet gràcies al qual, treballant a un ritme infernal de treball, es poden permetre l'automòbil i altres béns de consum innecessari. Lulu és estimat pels caps, que l'utilitzen per determinar el ritme òptim de producció, però odiat per altres treballadors de la fàbrica pel seu excessiu servilisme. Tanmateix, no és feliç en la seva situació, els ritmes de treball són tan esgotadors que va a casa només per menjar i per anorrear-se davant del televisor, cap vida social, cap diàleg amb els seus éssers estimats, no acaba cap relació amb l'amant. La seva vida continua en aquesta alienació total, fins que un dia té un accident en el treball i perd un dit de la mà. Lulu de sobte es desperta del son de l'alienació per trobar-se amb el malson de la seva miserable vida, de la que finalment pren consciència, per la qual es posa contra el xantatge del treball a preu fet i s'adhereix a les demandes dels estudiants radicals i d'alguns treballadors de la fàbrica enfront de les posicions més moderades dels sindicats. En poc temps, l'agitació a la fàbrica augmenta i s'arriba a la inevitable confrontació amb la policia. El resultat d'aquest canvi és dramàtic: l'abandona l'amant, l'acomiaden a la fàbrica i, al mateix temps abandonat pels estudiants, que diuen que el seu és un cas individual i no de classe, i marginat, fins i tot per part dels treballadors que no fan res pel seu acomiadament. Busca, inútilment, consol en les visites a l'avi Militina (un ex company de la fàbrica) obligat a posar fi als seus dies en un hospital psiquiàtric a causa de les opinions polítiques, però l'única cosa que Lulu obté d'aquestes visites és descobrir que la seva l'alienació s'està convertint en una bogeria. Ara, quan tot sembla perdut, els seus companys, gràcies al sindicat, aconsegueixen que el readmetin a la fàbrica en una línia de muntatge on Lulu cridant, per tal de superar el soroll ensordidor, una vegada més a mercè del ritme frenètic de la producció, parla als companys d'un mur i una densa boira més enllà del qual hi ha el paradís de la classe obrera.

## Repartiment

* Gian Maria Volontè: Lulu Massa
* Mariangela Melato: Lidia
* Gino Pernice: El sindicalista
* Salvo Randone: Militina
* Luigi Diberti: Bassi

## Premis

* Palma d'Or al Festival Internacional de Cinema de Canes
* Premis David di Donatello Millor pel·lícula (1972)

## Referències

* ↑ esadir.cat. La classe obrera va al paradís. esadir.cat.
* ↑ «La classe operaia va in paradiso». The New York Times.
# Quirze Estop i Puig

Quirze Estop i Puig (Sabadell, Vallès Occidental, 1906 - Barcelona, Barcelonès, 1990) fou un sacerdot i bibliotecari català.
Es va formar com a sacerdot al Seminari Conciliar de Barcelona així com a la Pontificia Università Gregoriana de Roma, on també va obtenir del doctorat en Teologia. Va ser justament allà on el març de 1936 va ser ordenat sacerdot. Pel que fa a la seva formació bibliotecària, es va diplomar a la Biblioteca Apostolica Vaticana. Fou capellà a diferents comunitats religioses, com ara a les Carmelites de la Caritat (1939) i a les Benetes de Sarrià (1941).
Destacà en la seva vessant docent, que inicià l'any 1939 quan va ser nomentat professor del Seminari de Barcelona, on hi ensenyà lògica i metafísica. A més, durant vint-i-cinc anys fou professor de religió a l'Escola Professional per a la Dona de la Diputació de Barcelona. A més, entre el 1945 i el 1948 ensenyà també religió a la llavors anomenada Escuela de Bibliotecarias.
Entre d'altres, en l'àmbit eclesiàstic va ocupar els següents càrrecs: fou rector del Seminari Conciliar de Barcelona (1963-1964) i del Seminari Major Diocesà (1963); va ser també director de la Biblioteca Pública Episcopal de Barcelona entre 1957-1963. Exercí també com a director del Convictori de Sant Josep Oriol el 1964. A partir de l'any 1968 fou també rector de la Residència Sacerdotal Sant Josep Oriol (de la qual, des del 1984 i fins a la seva mort, fou també rector emèrit).

## Obres

* Historia de la Iglesia: 9 lecciones (1942) Arxivat 2020-01-16 a Wayback Machine.
* Memorial de la Coronació de la Mare de Déu de la Salut (Sabadell: Joan Sallent, 1948) Arxivat 2020-01-16 a Wayback Machine.
* El monòlit de la Salut (1949). Inclòs posteriorment a: Antologia. Sabadell: Biblioteca Sabadell, 1956, p. 57-59
* L'esperit del Dr. Carreras (1956)
* Via Crucis (Núria, 1963) Arxivat 2020-01-16 a Wayback Machine.
* La Roser Pujades (1977)

## Referències

* ↑ Estivill Rius, Assumpció. Qui era qui a l'Escola de Bibliotecàries : notícies biogràfiques del professorat, 1915-1972. Barcelona: Edicions Universitat de Barcelona, 2016, p. 171. ISBN 9788447540150. Arxivat 2020-01-16 a Wayback Machine.
* ↑ Subirà i Blasi, Enric; Martí, Casimir (pròleg). El Seminari de Barcelona, (1593-1917):aportació per a una anàlisi de la influència de la formació del clergat en el desenvolupament del pensament catòlic a Catalunya. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1993, p. 450 (Scripta et documenta ; 49). ISBN 8478264701. OCLC 803511442.
# Ta-Nehesi

Ta-Nehesi és una paraula emprada en l'antic egipci que vol dir 'Terra dels Nubis' i que els egipcis aplicaven alternativament a Núbia juntament amb el nom de Ta-Seti.
# Comtat de Fier

El comtat de Fier (en albanès Qarku i Fierit) és un dels dotze comtats d'Albània. Està format pels districtes de Fier, Lushnjë i Mallakastër. La seva població al 2011 era de 310.331, en una àrea de 1890 km². La seva capital és Fier.

## Referències

* ↑ «2011 census results». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 23 juny 2016].
# Tročany

Tročany és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1270.
# Terra de Thor

Terra de Thor és una península de l'est de Groenlàndia, part de Sermersooq, a la costa del Rei Frederic VI.

## Història

Fou batejada per Wilhelm August Graah, que va explorar el litoral durant l'expedició que cercava l'Assentament Oriental a la costa est de 1828 a 1830.
A la vora de la costa est n'hi han moltes illes, on vivien els inuit del sud-est de Groenlàndia que feien vida nòmada al llarg del litoral. A una d'aquestes illes, Igdluluarssuk (Sattiaatteq), hi havia l'assentament més septentrional d'aquest grup d'inuits que es varen extingir a finals del segle xix.

## Geografia

La terra de Thor te 47 quilòmetres de longitud i un màxim de 29 d'amplada. Al nord limita amb el fiord de Bernstorff (Kangertittivaq), a l'altra banda del qual s'alça la terra d'Odin. A l'est es troba el mar d'Irminger i al sud el fiord de Skioldungen septentrional (Qimutuluittiip Kangertiva), a l'altra banda del qual s'alça la gran illa de Skioldungen. A l'oest la península connecta amb la glacera continental groenlandesa.
La costa de la part sud de la península és molt retallada amb fiords molt llargs. El punt més alt és l'Ansbjerg, un nunatak de 1.915 msnm. La terra de Thor és muntanyosa, amb nombrosos pics de granit dur que són populars amb els alpinistes.

## Referències

* ↑ Graah, W. A.. Undersøgelses-Reise til Østkysten af Grønland, efter kongelig Befaling udført i Aarene 1828-31 (en danès), 1832.
* ↑ Encyclopedia Arctica 15: Biographies - Gustav Frederick Holm
* ↑ GoogleEarth
* ↑ North America, East Greenland, Thor's Land, Queen Lilliana, First Ascent
# Bitllet

Un bitllet és un contracte econòmic que es fa entre dues parts on una és l'usuari i l'altre és el grup, persona o institució que es compromet a satisfer la demanda que contrau amb l'usuari que compra el bitllet.
El bitllet sol estar fet de paper o de cartró i és d'unes dimensions reduïdes per tal de donar facilitats per al seu ús, en un viatge o un espectacle, o bé per al seu intercanvi a l'hora d'adquirir-lo o bescanviar-lo per un producte contractat.
Un bitllet té un preu que aquell que vol contractar el servei o producte ha de pagar per tal d'accedir-hi. A més, els bitllets tenen una regulació que afecta a ambdues parts que contrauen aquest contracte, amb el compromís de respectar i complir les normes que cada part exigeix a l'altra.
Els bitllets generalment donen dret a entrar a un recinte, a seure en un lloc (són anomenats també entrades o tiquets), o a fer un viatge tant en transport privat (bitllets o passatges d'avió, de vaixell...) com en transport públic (autobús, tren...). També poden servir per acreditar la participació d'una persona en un esdeveniment, com ara un sorteig o rifa (bitllets de loteria).

## Paper moneda

Un cas especial de bitllets són els emesos per un banc central, que representen una certa quantitat de diners que cal pagar-li al portador a la vista d'aquest títol monetari. Aquests bitllets de banc són coneguts també com a paper moneda.

## Vegeu també

* Bitllet de tren
* Títol de transport
Viccionari
# Cantó de Seignelay

El cantó de Seignelay és un cantó francès del departament del Yonne, situat al districte d'Auxerre. Té 10 municipis i el cap és Seignelay.

## Municipis

* Beaumont
* Chemilly-sur-Yonne
* Cheny
* Gurgy
* Hauterive
* Héry
* Monéteau (part)
* Mont-Saint-Sulpice
* Ormoy
* Seignelay

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1955-1979 | M. Poulet | SFIO, després divers droite |
| 1955-1979 | Jean-Michel Renaitour | Divers gauche |
| 1979-1985 | Sylvain Bourgoin | PCF |
| 1985-1998 | Pierre Chambon | PS |
| 1998-2011 | Jean-Michel Delagneau | Verts |
| 2011- | Thierry Corniot | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 7.160 | 6.963 | 7.936 | 9.382 | 10.225 | 10.694 | 11.442 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# La filla de l'ambaixador

La filla de l'ambaixador (títol original en anglès: The Ambassador's Daughter) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Norman Krasna, estrenada el 1956. Ha estat doblada al català.

## Argument

El Senador Cartwright ha estat enviat a París per dur a terme certes investigacions sobre la conducta dels soldats americans que exerceixen les seves funcions a França. Ja al país, sol·licita l'ajuda de l'ambaixador americà, la filla del qual –Joan Fisk, avorrida d'entretenir les mullers de vips de visita– s'encarregarà de mostrar-li la ciutat a la filla del senador. Durant aquest passeig, el descobriment de l'amor pot canviar substancialment el futur de la jove.

## Repartiment

* Olivia de Havilland: Joan Fisk
* John Forsythe: Danny
* Myrna Loy: Sra. Cartwright
* Adolphe Menjou: Senador Jonathan Cartwright
* Tommy Noonan: Al O'Connor
* Francis Lederer: príncep Nicholas Obelski
* Edward Arnold: Ambaixador William Fisk
* Minor Watson: General Andrew Harvey
* Judith Magre: Una noia lleugera (No surt als crèdits)

## Referències

* ↑ esadir.cat. La filla de l'ambaixador. esadir.cat.
* ↑ «The ambassador's daughter». The New York Times.
# Punta de la Puça

La Punta de la Puça és una muntanya de 1.148 metres que es troba al municipi de la Sénia, a la comarca catalana del Montsià.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tadzhikita-(Ce)

La tadzhikita-(Ce) és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la hel·landita. Rep el nom del Tadjikistan, on es troba la seva localitat tipus.

## Característiques

La tadzhikita-(Ce) és un silicat de fórmula química Ca₄Ce$^{3+}$₂Ti◻(B₄Si₄O$_{22}$)(OH)₂. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1969, que va ser reanomenada l'any 2000 en ser afegit el sufix de terres rares. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la tadzhikita-(Ce) pertany a «09.DK - Inosilicats amb 5 cadenes senzilles periòdiques» juntament amb els següents minerals: babingtonita, litiomarsturita, manganbabingtonita, marsturita, nambulita, natronambulita, rodonita, escandiobabingtonita, fowlerita, santaclaraïta, saneroïta, hellandita-(Y), mottanaita-(Ce), ciprianiïta i hellandita-(Ce).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la glacera Dara-i-Pioz, als districtes de la Subordinació Republicana (Tadjikistan). També ha estat descrita al Kirguizstan, el Canadà, Itàlia, Noruega i Suècia.

## Referències

* ↑ «Tadzhikite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 gener 2020].