OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Julià

«Sant Julià» té aquests significats:
* Hagiografia:
** Sant Julià d'Antinòpolis o Antioquia, espòs de Santa Basilissa i màrtir, vegeu Julià i Basilissa
** Sant Julià de Conca, bisbe
** Sant Julià d'Espira, sant de l'orde franciscà, venerable de l'Església catòlica
** Sant Julià de Le Mans, bisbe
** Sant Julià de Sant Agustí, franciscà, en realitat, beat
** Sant Julià de Toledo, bisbe
** Sant Julià l'Hospitalari, sant llegendari, caçador i fundador d'hospitals
* Entitats de població:
** Sant Julià (la Jonquera), entitat de població del municipi de la Jonquera, a l'Alt Empordà
** Sant Julià (Sabadell) o Sant Julià d'Altura, antic terme al municipi de Sant Pere de Terrassa, incorporat a Sabadell
** Sant Julià d'Alfou o del Fou, entitat de població al municipi de Sant Antoni de Vilamajor (Vallès Oriental)
** Sant Julià de Boada, entitat de població al municipi de Palau-sator (Baix Empordà)
** Sant Julià de Cabrera, entitat de població al municipi de Santa Maria de Corcó (Osona)
** Sant Julià de Cerdanyola, municipi del Berguedà
** Sant Julià del Llor (entitat de població), localitat al municipi de Sant Julià del Llor i Bonmatí (Selva)
** Sant Julià del Llor i Bonmatí, municipi de la Selva
** Sant Julià de Lòria, parròquia d'Andorra
** Sant Julià de Ramis, municipi del Gironès
** Sant Julià de Saltor, entitat de població del municipi d'Ogassa (Ripollès)
** Sant Julià Sassorba, entitat de població del municipi de Gurb (Osona)
** Sant Julià de Vilatorta, municipi d'Osona
* Edificis: Església de Sant Julià, diversos edificis
* Miscel·lània:
** Unió Esportiva Sant Julià, club andorrà de futbol de la ciutat de Sant Julià de Lòria
** Costa de Sant Julià, muntanya del municipi de Ponts a la comarca de la Noguera
# Patriarca (desambiguació)

«Patriarca» té aquests significats:
* Patriarca era el títol donat antigament als bisbes de les cinc seus més importants de l'imperi romà i donat encara avui als caps de les esglésies orientals i honoríficament a alguns bisbes de l'Església catòlica. Vegeu Patriarca de Constantinoble i Patriarca de Moscou.
* Nom que reben Abraham, Isaac i Jacob. Vegeu Patriarca (Bíblia)
* Cap de la família en un patriarcat.
# Sant Martí d'Estet

Sant Martí d'Estet (en aragonès, Sant Martín de Veri i en castellà i oficialment, San Martín de Veri) és un poble aragonès pertanyent a Bisaürri, comarca de la Ribagorça. El poble se situa a la vora del riu Gavàs, prop del brollador o deu de Verí. S'hi troba l'església de Sant Martí, d'origen romànic.

## Referències

* ↑ «Sant Martí d'Estet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Ribagorza portal de la comarca. Pirineo Huesca Aragón Catalunya España. Turismo Benasque Huesca Graus Benabarre Valle Boí» (en castellà), 05-07-2012. Arxivat de l'original el 2012-07-05. [Consulta: 8 febrer 2021].
* ↑ «SAN MARTIN DE VERI-RUTAS ROMANICAS POR EL ALTOARAGON-A.Garcia Omedes». Arxivat de l'original el 2022-01-23. [Consulta: 8 febrer 2021].
# Pactomania

La pactomania fou un període en què els Estats Units elaboraran tot un seguit de tractats durant la Guerra Freda. Durant la presidència de Dwight D. Eisenhower, els Estats Units, principalment mitjançant els esforços del Secretari d'Estat dels Estats Units John Foster Dulles, formen aliances amb 42 estats distints, als quals s'hi afegeixen relacions contractuals amb 100 més, fet que dona lloc a l'anomenat “pactomania” per part d'observadors. I és que l'objectiu fou el de protegir-se contra l'amenaça que s'havia expandit en aquella època d'una possible guerra nuclear vist que l'URSS ja havia aconseguit la bomba nuclear.

## Bibliografia

* Cornelia Navari, Internationalism and the State in the Twentieth Century. Routledge, 2000. ISBN 978-0-415-09747-5. p. 316.
* Walter C. Clemens, Jr. America and the World, 1898-2025: Achievements, Failures, Alternative Futures. Palgrave Macmillan, 2000. ISBN 978-0-312-22878-1. p. 134.
* Rajan Menon, "The End of Alliances", World Policy Journal 20(2): 1-20 (Summer 2003)
# Santa María del Campo

Santa María del Campo és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de l'Arlanza.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 749 | 730 | 710 | 693 |
# Santa María del Invierno

Santa María del Invierno és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de Montes de Oca.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 63 | 54 | 67 | 69 |
# Sara Pinto Coelho

Sara Pinto Coelho, nascuda Sarah Augusta de Lima e Abreu (São Tomé i Príncipe, 30 de novembre de 1913 - platja de Miramar Vila Nova de Gaia, Portugal, 3 de desembre de 1990) va ser una escriptora de literatura infantil en portuguès.
Va néixer en l'illa de Príncipe i es va criar a Portugal. Va passar la major part de la seva vida adulta a Moçambic, on va ser professora d'escola primària i va escriure peces per al teatre radiofònic, novel·les, contes i llibres per a nens. Va ser directora del programa de teatre radiofònic del Rádio Clube de Moçambique des de 1967 fins a 1972. Casada amb el jutge José Augusto de Vasconcelos Pinto Coelho, fou mare del periodista portuguès Carlos Pinto Coelho.

## Obres

* Confidências de Duas Raparigas Modernas (1946)
* O Tesouro Maravilhoso (1947)
* Aventuras de um Carapau Dourado (1948)
* Memórias de uma Menina Velha (1994)

## Referències

* ↑ Sara Pinto Coelho a la World Heritage Encyclopedia
* ↑ Obres de Sara Pinto Coelho a Memória de África

## Vegeu també

* Llista d'escriptors africans
# Sanguinetto

Sanguinetto és un comune (municipi) de la província de Verona, a la regió italiana del Vèneto, situat a uns 100 quilòmetres al sud-oest de Venècia i a uns 30 quilòmetres al sud-est de Verona.
A 1 de gener de 2020 la seva població era de 4.119 habitants.
Sanguinetto limita amb els següents municipis: Casaleone, Cerea, Concamarise, Gazzo Veronese, Nogara i Salizzole.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 14 agost 2020].
# Sanguinyol

El sanguinyol o cir(er)er salvatge (Cornus sanguinea) és una espècie de planta caducifòlia del gènere Cornus. També és coneguda com a pelabou, cornell, corneller, corner, corniol, sangrell, sangonell o sangrinyol.

## Descripció

És un arbre petit o arbust caducifoli d'1 a 6 m d'alçària, de branques vermelloses, de fulles en disposició oposada toves, ovals i acuminades i amb els marges enters. Les flors són blanques, agrupades en corimbes terminals. Floreix d'abril a juny. Els fruits són en baia amb una sola llavor, amargs i negres en la maduresa. Viu sobretot en boscos i bardisses una mica humides. És molt comú a comarques com Osona i Garrotxa.
A més de la reproducció per llavor, també ho fa vegetativament, a partir de les arrels laterals. Per això, normalment es troba formant masses espesses, arribant a tenir un caràcter una mica invasor, ja que si cobreix una zona, no hi pot créixer res més, per manca de llum.
Els fruits són consumits per alguns mamífers i molts ocells. La fusta és de molt bona qualitat, de color blanc rosat, molt dura i resistent. S'utilitzava per fer mànecs d'eines, i tornejar petites peces. Les branques joves primes eren utilitzades per fer cistells, més gruixudes, per fer tutors de jardineria. També eren utilitzades per fer fletxes. L'arquer prehistòric Ötzi portava fletxes fetes de sanguinyol.
El nom català de sanguinyol, i el de l'espècie sanguinea, fan referència a la coloració vermella de les fulles a la tardor i també de les branques a l'hivern.

## Distribució i hàbitat

És originària d'Europa i Àsia occidental i n'hi ha del sud d'Escandinàvia fins a la mar Càspia.
A Catalunya el podem trobar a gairebé la totalitat del territori, entre el nivell del mar i 1.000 m d'altitud en bardisses i boscos caducifolis.

## El seu simbolisme a Bulgària

Tradicionalment, els búlgars preparen i serveixen banitsa en dos dies de festa: Nadal i Cap d'Any. En aquests dies, la gent afegeix kusmeti (literalment «sorts», el que significa sort o amulets de la sort) a l'interior de la banitsa. Els objectes són generalment petits trossos de branques de sanguinyol amb un nombre variable de brots, que són el símbol de la salut i la longevitat.

## Referències

* ↑ «Cornus sanguinea» a EOL. Data consulta: 21 de febrer de 2014.
* ↑ Sanguinyol, Diccionari de la llengua catalana de l'IEC.
* ↑ pelabou, DIEC
* ↑ «FloraCatalana.net - Cornus sanguinea L.». Arxivat de l'original el 2016-02-14. [Consulta: 31 desembre 2015].
* ↑ (Banitsa, Baniza, Banica) – The Famous Bulgarian Cheese Pastry Arxivat 2017-06-02 a Wayback Machine.. Banitza. Consultat el 2011-06-15.

## Enllaços externs

* Sanguinyol (Cornus sanguinea) Arxivat 2009-06-06 a Wayback Machine.
* UIB - Herbari Virtual del Mediterrani Occidental
# Sanguinària

«Sanguinària» té aquests significats:
* Sanguinària blava, (Lithospermum fruticosum)
* Sanguinària blanca, (Paronychia argentea)
* Sanguinària del Canadà, (Sanguinaria canadensis)
* Pota de gat, (Antennaria dioica)
* Mill del sol, (Lithospermum officinale)
* Mill de sol petit, (Lithospermum arvense)
* Pimpinella, (Sanguisorba minor)
* Passacamins, (Polygonum avicular)
* Herba blanca, (Paronychia capitata)
Viccionari
# Partit Democràtic dels Turcmans del Kurdistan

Partit Democràtic dels Turcmans del Kurdistan ((Hizbi Dimokrati Turkomani I'raq) és una organització política dels turcmans del Kurdistan Iraquià, membre de l'Associació Nacional dels Turcmans. Està aliat estretament al Partit Democràtic del Kurdistan i afavoreix el punt de vista kurd sobre els límits territorials de l'estat federal kurd. El seu cap és Dilsahd Chawashli i el seu lloctinent Nafi Qassab.

## Referències

* Partits del Kurdistan
# Sargentes de la Lora

Sargentes de la Lora és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de Páramos. Limita al nord amb Valderredible. Inclou les localitats d'Ayoluengo, Lorilla, Moradillo del Castillo, San Andrés de Montearados, Santa Coloma del Rudrón i Valdeajos.
S'hi troba el jaciment petrolífer d'Ayoluengo.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1842 | 1857 | 1860 | 1877 | 1887 | 1897 | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 |
| 68 | 1063 | 1155 | 705 | 818 | 882 | 959 | 1033 | 1051 | 1064 | 1034 | 995 | 807 | 457 | 216 | 4176 | 167 |
# Secretaria General Tècnica (Espanya)

La Secretaria General Tècnica a Espanya és un òrgan central de l'Administració General de l'Estat encarregat de l'elaboració d'estudis i reunir documentació sobre els assumptes relatius al ministeri al qual pertany. Segons estableix l'article 17 de la LOFAGE, tenen una relació de dependència directa del Subsecretari, tenen rang de Director General i exerceixen les funcions estabides al Reial Decret d'estructura del Departament.
Són nomenats mitjançant Reial Decret del Consell de Ministres, a proposta del ministre, entre els funcionaris de carrera.
La Llei de Règim Jurídic de l'Administració de l'Estat de 1957, establia funcions d'assessorament als secretaris generals tècnics. Part d'aquests funcions foren passades al gabinets de ministres i secretaris d'estat amb la Llei del Govern (art. 10).

## Referències

* ↑ Rebollo Delgado i Pais Rodríguez, 2004, p. 233, 237.
* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 132. ISBN 84-930048-0-4.
* 1 2 3 Rebollo Delgado i Pais Rodríguez, 2004, p. 237.

## Bibliografia

* Rebollo Delgado, Lucrecio; Pais Rodríguez, Ramón. Introducción al derecho I (Derecho público). Madrid: Dykinson, 2004. ISBN 84-9772-331-7.
# Secretari general

El terme secretari general o primer secretari és la designació utilitzada per identificar el principal cap o líder de certes organitzacions sindicals, partits, associacions nacionals i internacionals o empreses. És comunament utilitzat per designar el càrrec més important dins d'una organització internacional multilateral. Tanmateix, pot ser utilitzat per denominar al càrrec immediatament inferior al president d'una organització.

## Secretaris generals

* Secretari general de les Nacions Unides
* Secretari General de l'OTAN
* Secretari General de la CNT
* Secretari general del Partit Socialista Obrer Espanyol
* Secretaria General d'Esquerra Republicana de Catalunya
* Secretari General de Convergència Democràtica de Catalunya
# Partit per la Prosperitat Democràtica

El Partit de la Prosperitat Democràtica (albanès Partia e Prosperiteti Demokratike, PPD, macedònic Партија за демократски просперитет) és un partit polític de Macedònia del Nord que defensa els interessos dels albanesos de Macedònia. Fou fundat el 1990 i el seu cap és Abdyladi Vejseli.
Entre 1992 i 1998 el partit va formar part dels governs de coalició de la Unió Socialdemòcrata de Macedònia. Era considerat un partit moderat i per això el 1994 patí una escissió dirigida per Menduh Taçi i Arben Xhaferi, de la que el 1997 es formaria el Partit Democràtic dels Albanesos. El cop definitiu a la seva supremacia el va patir el 2001 quan després del conflicte de Macedònia es formà la Unió Democràtica per la Integració.
A les eleccions legislatives macedònies de 2002 va obtenir el 2,3% dels vots i dos escons. A les eleccions legislatives macedònies de 2006 formà la coalició amb la Unió Democràtica per la Integració i la Lliga Democràtica dels Bosnians, i va obtenir 3 escons. A les eleccions legislatives macedònies de 2008, però, es presentà en solitari i només va obtenir el 0,54% dels vots i cap escó.
# Pere Aulet Ferretjans

Pere Aulet Ferretjans, nascut a Llucmajor, Mallorca, en el segle xix, fou un destacat capità de vaixell mallorquí.
Pere Aulet és reconegut per haver inaugurat amb el vapor Santueri la ruta Portocolom, Felanitx, Mallorca, i la ciutat francesa de Seta el 1883, dedicada a l'exportació de vi mallorquí cap a França. També comandà altres vapors com el Lulio i el Bellver de la companyia Isleña Marítima.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 1. Palma: Promomallorca, p. 270. ISBN 84-8661702-2.
# Pere Aureolus

Pere o Petrus Aureolus (c. 1280, Gourdon - 10 de gener de 1322, Avinyó) fou un filòsof i teòleg franciscà francès.

## Biografia

Nasqué a la regió d'Aquitània cap a l'any 1280. L'any 1304 estudià a París, on segurament fou deixeble de Joan Duns Escot, tot i que es desconeixen les relacions que pogué tenir amb el Doctor Subtil, al qual s'oposa en diverses tesis. Ensenyà com a lector als estudis generals de Bolonya (1312) i Tolosa (1314). El 1316 tornà a París, on aconseguí el batxillerat i el doctorat en teologia, i ensenyà al Centre de l'Orde (1318-1319). L'any següent el fan provincial d'Aquitània. Nomenat arquebisbe d'Ais de Provença el 1321, mor a Avinyó el gener del 1322.

## Obres

Pere Aureolus escrigué nombroses obres entre les quals cal destacar: Tractatus de principiis naturae, comentari a les Sentències de Pere Llombard, publicat en dues edicions i que és la seva obra mestra i Tractatus de conceptione B. Mariae Virginis, en què es mostra defensor decidit de la Immaculada Concepció.

## Pensament

És un autor de gran personalitat i d'esperit independent, que polemitza amb gairebé tots els autors del seu temps, àdhuc Tomàs d'Aquino i el propi Escot. Els seus mestres preferits són Sant Agustí i Aristòtil, qui també critica. Fins i tot lloa i censura, alhora, Averrois. El seu pensament no pot ser classificat amb l'etiqueta d'una escola concreta. S'anticipa a Guillem d'Occam en algunes tesis, per exemple.
Aureolus parteix del principi ferm i inamovible que tot ésser existent és sempre un ésser individual i que no hi ha cap universal fora de la ment, la qual cosa no impedeix que Déu pogués crear individus que pertanyessin a la mateixa espècie. El concepte és una realitat purament mental, és el representant mental de la cosa coneguda. En el marc del problema dels universals, Aureolus mereix ser definit com un conceptualista i de cap manera com un nominalista. Va tant en contra del realisme moderat dels tomistes com en contra de les formalitats escotistes.
Per a aquest franciscà, la persona humana gaudeix de la prerrogativa de l'autodeterminació. L'home és lliure i no pot ser mediatitzat ni impedit en la seva llibertat ni per agents materials ni per cossos celestes. Déu coneix els actes lliures futurs i tots els esdeveniments, però no com presents sinó d'una manera que prescindeix de les categories temporals del passat, del present i del futur. El poder i la llibertat divines són absoluts i no estan sotmesos a cap llei.

## Referències

* ↑ Hi ha moltes grafies del nom: Petrus Aureolus, Petrus Auriolus, Petrus Ariolus, Pere Auriol, Petrus Oriolus, Pierre d'Aureole, Pere d'Oriol, Petrus Aureoli, Peter Auriol, Pierre Auriol, Petrus Aureol, Petrus Aureole i Pere Oriol

## Vegeu també

* Pere Tomàs (franciscà)
# Pedro Cifuentes de Loarte

Pedro Cifuentes de Loarte (Toledo, 1557—Àvila, 19 de maig de 1636) fou un religiós castellà, inquisidor i bisbe d'Àvila.

## Biografia

Nascut a Toledo el 1557, fill de Francisco de Loarte i Catalina de Cifuentes, veïns de Pinto. Ingressà el 24 de setembre de 1589 com a alumne del Col·legi Major de Santa Cruz de Valladolid. Doctor en Cànons per la Universitat de Toledo, on fou catedràtic.
El 1592 inicià carrera eclesiàstica com a provisor a Conca i Belmonte, a la mateixa diòcesi, a més a l'abril fou nomenat inquisidor a Conca, on va estar fins al setembre, passant a ocupar el mateix càrrec a València. El 8 de novembre de 1603 fou designat inquisidor a Còrdova i el 22 d'abril de 1605 passà a Granada amb el mateix càrrec. El 1617 fou proposat per a la fiscalia del Consell de la Inquisició, però no va ser elegit fins al 14 de març de 1620. Un any més tard aconseguí un lloc com a conseller de la Inquisició. El 1622 fou nomenat canonge tresorer de la catedral de Toledo. L'any següent formà part de la Junta creada per jutjar a Antonio de Beaufort, i actuà, per nomenament reial, com a jutge particular de la causa. El rei més tard el va presentar per a bisbe d'Àvila, prenent possessió de la diòcesi el 16 de desembre de 1631.
Va morir el 19 de maig de 1636, enterrat a la capella major de la catedral d'Àvila.

## Referències

* 1 2 3 4 Mendoza García, Isabel; Sánchez Rivilla, Teresa. «Pedro Cifuentes de Loarte» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 29 novembre 2018].
# Sant Aciscle i Santa Victòria de Sureda

Sant Aciscle i Santa Victòria de Sureda és l'església parroquial del poble de Sureda, a la comarca del Rosselló, Catalunya del Nord.
Està situada en el nucli vell del poble de Sureda, al costat del castell.
És esmentada en la documentació l'any 1051, en un document del monestir de Sant Genís de Fontanes. Aquesta primera església, probablement romànica (o preromànica) fou destruïda vers el 1400 i totalment reconstruïda en estil gòtic. Però posteriorment aquesta segona església fou també reconstruïda des de 1730. Es tracta d'un edifici d'una sola nau amb un absis semioctagonal. Conserva uns retaules d'estil barroc, particularment el del Roser, obra d'un escultor anònim del segle xviii. Els vitralls neogòtics són l'obra del taller del Carmel del Mans, foren dibuixats per Edouard Hucher i Eugène Rathouis l'any 1879.
Del temple primigeni romànic, en queda poca cosa, després de dues refaccions importants. El més destacat és el capitell que es troba a la façana de ponent, damunt de la porta d'entrada a l'església. Es tracta d'un capitell corinti amb decoració esculpida, del segle xii. Tot i que és molt probable que la procedència del capitell sigui l'antiga església, no es pot descartar del tot que fos portat d'una altra banda.
La nau única presenta tres capelles per banda, i és coberta amb una volta falsa. L'absis, poligonal, conserva una volta gòtica, i és un dels elements que previu del temple del 1400. Tanmateix, la clau de la volta duu la data del 1737, juntament amb el nom del mestre d'obres que la reformà aquell any. Al portal, obert a ponent, hi ha una altra data: 1733, al costat de la inscripció Populus me fecit (El poble em va fer).
L'església conserva el Retaule del Roser, del segle xvii i diversos plafons del retaule major, barroc, de principis del xviii.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Sureda». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Charrett-Dykes, Alexandre. «L'église Saint-Assiscle et Sainte-Victoire de Sorède (XVIIe-XIXe siècles)». A: Domitia : Revue du Centre de Recherches Historiques sur les Sociétés Méditerranéennes, n°11. Perpinyà: Centre de Recherches Historiques sur les Sociétés Méditerranéennes, 2010.
* Gavín, Josep M. «Ros 288. Sant Iscle i Santa Victòria de Sureda». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere. «Sureda: Sant Aciscle i Santa Victòria de Sureda». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «L'església de Sant Aciscle i Santa Victòria en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-06-17. [Consulta: 28 maig 2016].
* ↑ Charrett-Dykes, 2010.
# Sant Aciscle de Perpinyà

Sant Aciscle de Perpinyà, Sant Aciscle, o Iscle, i Santa Victòria, és l'església parroquial del barri de Sant Aciscle, de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És al sector occidental del centre entre els carrers de Pascal Marie Agasse, on hi ha l'accés principal, i del Cigne.
Està documentada l'existència d'una església de Sant Aciscle, desapareguda el 1932, en substitució de la qual s'havia creat posteriorment una capella privada, dedicada a sant Josep, en un immoble privat. El 1953 el bisbat adquirí gran part d'aquest immoble, i el 1956 es creava la parròquia de Sant Aciscle. Un cop creada i posada en mans del primer rector, mossèn Calvet, es va engrandir la capella perquè assumís el nou rol de parroquial del barri on es troba, a més de convertir la resta de l'antic immoble privat en Centre parroquial.
Tanmateix, a la part de l'immoble que no va ser mai venut hi subsisteix un negoci particular, per la qual cosa l'entrada a l'església roman al fons del pati davanter de la finca, cosa que fins ara no s'ha pogut afrontar. Hi havia hagut un intent de construir una església nova en uns terrenys propers, que van ser revenuts al cap d'un temps per la manca de projectes per a la nova església.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113-Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 171. Sant Iscle i Santa Victòria». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere. «Perpinyà: Sant Aciscle i Santa Victòria». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.
* Waffelaert, Père Francis. «Expansion urbaine et nouvelles paroisses à Perpignan, fin XIXe - XXe». A: Perpignan. L'histoire des catholiques dans la ville. Du Moyen Age à nos jours. Actes du colloque. 10-11-12 mai 2007. Perpinyà: Archives communales de Perpignan, 2008 (Perpignan. Archives. Histoire, XI). ISBN ISBN 978-2-909444-14-7.

## Referències

* ↑ Sant Aciscle en els ortofotomapes de l'IGN

## Enllaços externs

* Pàgina web de les esglésies de Perpinyà
# Gereña

Gereña/Guereña és un poble i concejo pertanyent al municipi de Vitòria. Tenia 24 habitants en (2007). Està enclavat en la Zona Rural Nord-oest de Vitòria. Formà part del municipi de Foronda fins al 1975, quan fou annexat a Vitòria. Es troba a uns 500 metres de l'aeroport de Vitòria.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 17 | 18 | 24 | 21 | 21 | 22 | 24 | 24 |

## Enllaços externs

* Guereña/Gereña a Enciclopèdia Auñamendi