OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Comtat d'Homberg

El comtat d'Homberg fou una jurisdicció feudal de la moderna Suïssa.
Els comtes s'haurien establert a finals del segle X o començaments del XI, com altres, però hi ha molt poques fonts; vers 1100 Rudolf IV i el seu germà Werner I es van repartir els dominis i es van formar les branques d'Homberg (Neu-Homberg) i Thierstein (Homberg-Thierstein). La primera es va extingir a la segona meitat del segle XIII. La darrera comtessa es va casar amb Herman IV de Froburg de la branca dels comtes de Froburg-Zofingue i li va aportar el seu comtat situat al Sisgau que posseïa en feu del bisbe de Basilea però que des de feia decennis es traspassava com un franc alou dins la casa d'Homberg, així com altres autèntics francs alous; la mare d'Herman IV era de la casa d'Habsburg. El castell d'Homberg fou rebatejat Neu-Homberg i la branca va agafar el nom de Froburg-Homberg adoptant les seves armes (d'or dues àligues negres planejant una damunt l'altra); els senyors vassalls d'Homburg van passar a ser-ho dels Froburg-Homberg.
Lluís II, fill de Herman IV es va casar amb Elisabet, hereva dels comtes de Rapperswil i es va traslladar al castell de Rapperswil, a la vora del llac de Zurich deixant Neu-Homberg a un batlle. No obstant els Rapperswil-Homberg van haver de vendre parts dels seus dominis per mantenir el rang. Rodolf IV d'Habsburg-Laufenburg aspirava a arrabassar aquestos dominis i a la mort de Lluís, Elisabet va continuar amenaçada però va poder conservar el Raperswil pels seus fills tot i haver hagut de vendre una part a Basilea-ciutat que el 1295 va comprar el territori del Birse amb dret a construir un pont entre el Rin i Münchenstein; la ciutat i el bisbe van adquirir també el camí d'Hauenstein; el 1302, el peatge de Liestal va passar en feu a un burgès de la ciutat de Basilea i els Habsburg es van acostar encara més a un pas de muntanya al que aspiraven. Elisabet es va casar en segones noces amb el comte Frederic de Toggenburg i el 1305 van vendre al bisbe de Basilea (amb diners dels burgesos de la ciutat) el castell de Neu-Homberg, Liestal i totes les altres possessions excepte algunes mines i el peatge de Fricktal.
Un fill de Lluís i Elisabet, Werner d'Homberg (que seria un segon Werner, homònim d'un fill amb aquest nom mort vers 1289) va intentar aturar la decadència i es va posar al costat d'Enric VII (Enric de Luxemburg) successor d'Albert d'Habsburg (assassinat el 1308), del que va rebre la batllia imperial de Waldstättenal i al que va acompanyar a Itàlia i va prendre part a les lluites entre gibel·lins i güelfs morint el 1320 a Itàlia. El seu fill va morir tres anys després i fou el darrer representant del comtes de Neu-Homberg. Llavors el bisbe de Basilea va adjudicar el landgraviat de Sisgau com a feu independent i el va concedir als comtes de Thierstein; aquestos van tenir els drets dels peatges i el bisbe va conservar el dret de l'alta i baixa justícia.

## Referències

* Història (francès)
# Conflicte georgiano-osseta (1918-1920)

El conflicte georgiano-osseta de 1918 a 1920 comprèn una sèrie d'aixecaments que van tenir lloc a les zones habitades per ossetes, ara anomenades Ossètia del Sud, coincidint amb el naixement de Geòrgia, contra la República Democràtica Federal de Transcaucàsia i després contra la República Democràtica de Geòrgia dominada pels menxevics, que es va saldar amb diversos milers de morts i va deixar un dolorós record a les comunitats georgiana i osseta de l'àrea.
Durant la seva breu vigència, el govern menxevic de Geòrgia va haver de tractar amb significatius problemes amb els ètnicament ossetes, que en la seva gran majoria simpatitzaven amb els bolxevics i la RSFS de Rússia. Les raons profundes del conflicte van ser molt complicades. Una reforma agrària inconclusa i disturbis agraris a les àrees pobres poblades per ossetes, van desembocar en discòrdies ètniques i en la lluita pel poder al Caucas.

## Vegeu també

* Conflicte georgiano-osseta
* Conflictes al Caucas

## Bibliografia

* Cornell, Svante E, Autonomy and Conflict: Ethnoterritoriality and Separatism in the South Caucasus – Case in Georgia Arxivat 2007-06-30 a Wayback Machine.. Department of Peace and Conflict Research, Report No. 61. 258 pp. Uppsala. ISBN 91-506-1600-5.
* Lang, David Marshall (1962). A Modern History of Georgia, pp. 234-6. Londres: Weidenfeld and Nicolson.
* Avtandil Menteshashvili (1990), Советская Россия и Oсетинский сепаратизм в Грузии в 1918-1920 годах (Soviet Russia and Ossetian separatism in Georgia in 1918-1920) in: Исторические предпосылки сепаратизма в Грузии (Historic premises of modern separatism in Georgia). (en ruso)
* Avtandil Menteshashvili (1992), An assessment of the 1920 uprising in South Ossetia in: Some national and ethnic problems in Georgia (1918-1922). Tbilisi: Samshoblo.
# Jacques Steyn

Jacques Steyn (la Haia, 25 d'agost de 1954) és un director de fotografia i cineasta neerlandès.

## Biografia

Jacques Steyn va treballar primer com a tècnic d'il·luminació i assistent de càmera al cinema. A finals de la dècada de 1970 va arribar a Alemanya i va treballar com a cap de càmera de televisió i a partir de 1980 també al cinema. El seu primer premi va arribar el 1983 al XVI Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Sitges i el 1984 va guanyar el premi a la millor fotografia als Deutscher Filmpreis per Buit; després també va treballar en produccions cinematogràfiques internacionals. Fins i tot va obtenir bones crítiques per altres pel·lícules, p. per a Dschungelgold ("fotografia excepcional que captura la sensualitat del món de la selva exòtica". Des de finals de la dècada de 1980, Steyn només ha estat contractat per a produccions de televisió i vídeo als EUA.

## Filmografia

* 1980: Total vereist
* 1981: Feuer und Schwert - Die Legende von Tristan und Isolde
* 1982: Dabbel Trabbel
* 1982: Der steinerne Fluß
* 1982: Jaipur Junction
* 1982: Sei zärtlich, Pinguin
* 1984: Buit
* 1984: Tränen in Florenz
* 1985: Operation Dead End
* 1986: Killing Cars
* 1986: Cros –
* 1987: Bay Cove
* 1987: Dschungelgold – Cayenne Palace
* 1987: Nightmare at Bitter Creek
* 1989: Big Bad Man
* 1989: Kill me again
* 1989: Courage Mountain

## Referències

* ↑ Kay Weniger: Das große Personenlexikon des Films. Die Schauspieler, Regisseure, Kameraleute, Produzenten, Komponisten, Drehbuchautoren, Filmarchitekten, Ausstatter, Kostümbildner, Cutter, Tontechniker, Maskenbildner und Special Effects Designer des 20. Jahrhunderts. Band 7: R – T. Robert Ryan – Lily Tomlin. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 2001, ISBN 3-89602-340-3, S. 496.
* ↑ El joven realizador francés de veinticuatro años, Luc Besson, ganador con "Le dernier combat", La Vanguardia, 9 d'octubre de 1983
* ↑ Dschungelgold - Cayenne Palace a Lexikon des internationalen Films. Filmdienst
# Correio

Correio és un setmanari luxemburguès en portuguès. És publicat per Editpress.

## Referències

* ↑ Hirsch, Mario. «Luxembourg». A: The Media in Europe. Londres: Sage, 2004, p. 140. ISBN 978-0-7619-4132-3.

## Enllaços externs

* Correio - Lloc web oficial
# Ira Waddell Clokey

Ira Waddell Clokey (1878 - 1950) va ser un botànic nord-americà. Va assistir a la Universitat d'Illinois i a la d'Harvard, graduant-se allí el 1903 amb un B.sc. en enginyeria de mines. Més tard va rebre el seu M.sc. en patologia vegetal a la Universitat Estatal d'Iowa l'any 1921.

## Algunes publicacions

* 1951†. Flora of the Charleston Mountains, Clark County, Nevada

## Honors
### Epònims

* Castilleja clokeyi Pennell, 1938 sin. Castilleja applegatei subsp. martinii (Abrams) T.I.Chuang & Heckard, 1992
* Cirsium clokeyi S.F.Blake, 1938
* Erigeron clokeyi Cronquist, 1947
* Gilia clokeyi H.Mason, 1942
* Lupinus clokeyanus C.P.Sm., 1944 sin. Lupinus argenteus var. palmeri (S.Watson) Barneby, 1986
* Mertensia clokeyiOsterh., 1919

## Referències

* ↑ http://ucjeps.berkeley.edu/archon/?p=core/search&creatorid=12
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
# Cosac Mamai

El cosac Mamai (en ucrainès: Козак Мамай) és un dels herois més famosos del folklore d'Ucraïna. És un personatge recurrent al teatre de titelles itinerant tradicional ucraïnès, el Vertep. Apareix molt sovint en pintures populars des de l'època del barroc fins al s. XIX.
La figura del cosac Mamai és recurrent en moltes llegendes, històries populars i proverbis, les quals es van fer molt populars després de la dissolució del Zaporizhian Sich el 1775. Aquest heroi és un dels personatges més comuns de la pintura popular ucraïnesa, des de finals del segle XVII fins a l'actualitat. En els centenars de pintures supervivents, el cosac Mamai se sol mostrar amb un kobza, un instrument musical semblant a un llaüt que és el símbol de l'ànima ucraïnesa; un cavall, que representava alhora la llibertat i la fidelitat; i un roure amb les seves armes penjades que simbolitza la força del poble. Les pintures de l'època de Koliyivschyna de vegades retraten Mamai sobre el rerefons d'incidents violents que involucraven polonesos o jueus.
"Cossack-Bandurist", "Cossack-Zaporozhets", "Cossack Mamai" - tots aquests són noms de pintures del mateix tipus. Les característiques generals de la composició i la imatge principal, la seva existència durant diversos segles a les terres d'Ucraïna ens permeten considerar aquestes obres com a pintures populars tradicionals. Hi ha diverses opcions per a ells. Però en tots els casos, la base de la composició és sempre la figura d'un cosac, que s'asseu majoritàriament amb les cames creuades. Les col·leccions més grans d'aquesta obra estan conservades i exposades pel Museu Nacional d'Art d'Ucraïna, el Museu Històric de Dnipropetrovsk que porta el nom de Dmytro Yavornytskyi i el Centre Ucraïnès de Cultura Popular "Museu Ivan Honchar".
* Cara de la moneda
* Creu de la moneda
Pel que fa a les representacions modernes del cosac, el 1997 el Banc Nacional d'Ucraïna va crear una moneda representant el personatge popular amb els seus atributs habituals, seient amb les cames creuades, fumant pipa i tocant música. La moneda pertanyia a una col·lecció anomenada els "Herois de l'Edat cosaca".
El 14 d'octubre 2001, per la vigília de la festa ortodoxa de la Intercessió de la Mare de Déu que representa el dia dels cosacs ucraïnesos, es va inaugurar al centre de Kíiv, a la Plaça de la Independència, l'estàtua de Mamai, que és d'ençà d'aquella època un dels elements més característics de l'indret.

## Referències

* 1 2 Галенко, О. «Козак Мамай: феномен одного образу та спроба прочитання його культурного «ідентифікаційного» коду». Студії мистецтвознавчі, Núm. 1(25), 2009, pàgs. 151-158 [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ Бушак, С. М. «Козак Мамай». Енциклопедія Сучасної України - Encyclopedia of Modern Ukraine, 2013 [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ «Art ucraïnès». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ Mushynka, Mykola «Kozak-Mamai». Canadian Institute of Ukrainian Studies [Consulta: 31 gener 2023].
# Creu de terme del Coll

La Creu de terme del Coll és una creu de terme gòtica del municipi de Freginals (Montsià) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una creu de terme de base esglaonada, els tres primers esglaons octogonals i un quart més alt, també octogonal (secció piramidal) que suporta una columna octogonal acabada en un capitell en el qual observem treballat un escut amb un castell dins. La creu, que remata el conjunt, és, segurament, molt posterior. Val la pena dir que la columna és d'una sola peça.

## Història

Aquesta creu de terme reconstruïda farà un decenni en fer el restaurant del recinte del qual forma ara part, era abans una antiga fàbrica de teules. El lloc que ocupa, no és amb tota certesa el lloc exacte que ocupava abans. Sembla que fou desmuntada durant la guerra però se'n conservaren les peces. Es diu que en aquest lloc hi acamparen les tropes del General Ortega, el 3 d'abril de 1860, tot negant-se a insurreccionar-se contra Isabel II.

## Referències

* 1 2 3 4 «Creu de terme del Coll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 gener 2016].
# Jack McGurn

"Machine Gun" Jack McGurn (1902 – 15 de febrer del 1936) va ser un mafiós italoamericà i un membre clau de l'equip de Chicago d'Al Capone.
Jack va néixer com Vincenzo Antonio Gibaldi a Licata, Sicília, el fill major d'Angelo i Giuseppa Gibaldi (née Verderame). Un any més tard la seva família va emigrar als EUA, arribant a Ellis Island el 24 de novembre del 1906. Vincenzo es va criar en les barriades de Chicago on més tard va tenir una carrera en la boxa quan era un adolescent i va canviar el seu nom a "Battling" Jack McGurn perquè els boxadors irlandesos en tenien de millors entrades.
En la seva joventut, McGurn no es va relacionar amb els cercles de bandes criminals. Això no obstant, quan el seu pare fou assassinat per una banda d'extorsionadors el 28 de gener del 1923, metòdicament venjà la mort del seu pare matant als tres assassins a sou responsables. Aquesta despietada eficiència li va proporcionar la seva presentació a Al Capone en el tardà 1923. Era famós per deixar monedes en les mans de les seves víctimes.

## Bibliografia

* Parr, Amanda J. The True and Complete Story of Machine Gun Jack McGurn. Matador, 2005. ISBN 1-905237-13-8.

## Referències

* ↑ «www.jackmcgurn.com». Arxivat de l'original el 2011-07-21. [Consulta: 13 agost 2011].
# Karabànovo

Karabànovo - Карабаново (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 118 habitants. Pertany al districte (raion) de Valuiki.

## Referències

* ↑ «Kasenovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-03-26. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ «Инвестиционный паспорт муниципального района «Город Валуйки и Валуйский район» Белгородской области». Официальный сайт Администрации Валуйского района Белгородской области.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 26 març 2022].
# Jabal Amman

Jabal Amman és un barri i muntanya d'Amman, Jordània, situat en un dels set turons que donà origen a la ciutat. Avui en dia es troba prop de l'àrea més cèntrica de la ciutat.

## Història

Juntament amb la resta de l'atinc Amman, Jabal Amman s'establí per primera vegada durant el període neolític. Però, a diferència d'altres turons propers, particularment Jabal al-Qal'un, aquest mai es fortificà. Fins al segle XX hi romangué un cert espai de bosc però quan la ciutat fou declarada capital de Transjordània, la monarquia, burgesos, militars, empresaris i polítics començaren a traslladar-s'hi. Aviat, es convertí informalment en un barri elitista. A mesura que la ciutat s'estenia cap a l'oest, es construí el primer cercle i Jabal Amman es convertí en una artèria primordial est-oest de la ciutat en ràpida expansió. A mesura que la zona s'envellí, els arbres i la verdor maduraven. Avui, arbres plenament crescuts recorren els carrers del barri. L'any 2005, el municipi del Gran Amman reconegué Jabal Amman com a "punt d'atracció del patrimoni" i planejà preservar-lo i desenvolupar el seu històric turó.

## Associació de Residents de Jabal Amman

L'Associació de Residents de Jabal Amman (JARA) és una organització creada l'any 2004 per a conservar la profunda història del barri i promoure-hi esdeveniments culturals. L'entitat acull molts dels mercats exteriors que s'hi fan al barri, sent el més famós el Souk Jara (سوق جارا), que fou creat l'any 2005.

## Referències

* 1 2 Matthew Teller. Rough Guide to Jordan (en anglès). Rough Guides, 2007. ISBN 1-84353-458-4.
* ↑ «Jara 2011 opens its doors on May 13» (en anglès). Albawada.com, 09-05-2011. [Consulta: 2 setembre 2019].
# Vincenzo Terracciano

Vincenzo Terracciano (Nàpols, 28 d'agost de 1964) és un director de cinema italià.

## Biografia

Llicenciat en direcció al Centro Sperimentale di Cinematografia el 1991, Vincenzo Terracciano s'apropa al món del cinema fent inicialment un documentals i curtmetratges. Entre aquests, recordem un documental de 1992 Autor De Dréville, un retrat del director francès Jean Dréville.
El 1998 va debutar com a director a la pel·lícula Per tutto il tempo che ci resta amb Ennio Fantastichini i Emilio Bonucci, un guió que va guanyar el Premi al guió de la Presidència del Consell. Van seguir nombroses altres produccions cinematogràfiques, com Ribelli per caso (2001) l guió de la qual ja va rebre una "Menció Especial" Premi Solinas (1999), Tris di donne e abiti nuziali (2009), i televisives com Un posto al sole, Grandi domani, Caterina e le sue figlie, Mogli a pezzi, Né con te, né senza di te , Paura di amare i Amore pensaci tu.

## Filmografia
### Cinema

* Per tutto il tempo che ci resta (1998)
* Ribelli per caso (2001)
* Tris di donne e abiti nuziali (2009)

### Televisió

* Un posto al sole
* Grandi domani
* Caterina e le sue figlie
* Mogli a pezzi
* Né con te, né senza di te
* Paura di amare
* Amore pensaci tu

## Notes

* ↑ Vincenzo Terracciano al web del Festival de Villerupt
* ↑ «Vincenzo Terracciano biografia». ComingSoon.it.
* ↑ MYmovies.it. «Vincenzo Terracciano». MYmovies.it.
* ↑ Tris di donne e abiti nuziali a cineuropa.org
# Regió de l'Extrem Nord (Camerun)

Regió de l'Extrem Nord és una de les deu regions de la República de Camerun. La seva capital és la ciutat de Maroua.

## Departaments

Aquesta regió posseeix una subdivisió interna composta pels següents departaments:
* Diamaré
* Mayo-Kani
* Logone-et-Chari
* Mayo-Danay
* Mayo-Sava
* Mayo-Tsanaga

## Territori i població

La regió de l'Extrem Nord té una superfície de 34.263 km². Dins de la mateixa resideix una població composta per 3,111,792 persones (xifres del cens de l'any 2005). La densitat poblacional dins d'aquesta província és de 92 habitants per km².
# Cotton Factory Club

El Cotton Factory Club fou un club etíop de futbol de la ciutat de Dire Dawa. Va ser dissolt l'any 2000.

## Palmarès

* Lliga etíop de futbol:
** 1960, 1962, 1963, 1965, 1983

## Referències

* ↑ Team profile Arxivat 2014-03-16 a Wayback Machine. – The Biggest Football Archive of the World
* ↑ Team profile – WildStat
* ↑ «Ethiopia - List of Champions».
# Conservació ex situ

La conservació ex situ significa literalment "conservació fora del lloc". És el procés de protecció d'una espècie, varietat o raça, de planta o animal en perill d'extinció fora del seu hàbitat natural; per exemple, eliminant part de la població d'un hàbitat amenaçat i col·locant-la en una nova ubicació, un entorn artificial semblant a l'hàbitat natural de l'animal respectiu i dins de la cura dels humans, són per exemple els parcs zoològics i els safaris de vida salvatge. El grau en què els humans controlen o modifiquen la dinàmica natural de la població gestionada varia àmpliament, i això pot incloure l'alteració dels entorns de vida, els patrons reproductius, l'accés als recursos i la protecció contra la depredació i la mortalitat. La gestió ex situ pot tenir lloc dins o fora de l'àrea geogràfica natural d'una espècie. Els individus mantinguts ex situ existeixen fora d'un nínxol ecològic. Això vol dir que no es troben sota les mateixes pressions de selecció que les poblacions salvatges i que poden patir selecció artificial si es mantenen ex situ durant diverses generacions.
Aquest tipus de conservació inclou tant l'emmagatzematge dels recursos genètics en bancs de germoplasma, com l'establiment de col·leccions de camp i el maneig d'espècies en captivitat. L'objectiu primordial de la conservació exsitu és mantenir la supervivència de les espècies en el seu mitjà natural, per la qual cosa ha de ser considerada com un complement per a la conservació d'espècies i recursos genètics in situ, sobretot quan tractem amb espècies críticament amenaçades.
Existeixen dos tipus de conservació exsitu:
* Bancs de germoplasma on es conserven les espècies per a l'alimentació i l'agricultura.
* Centres amb espècies que es divideixen en centres de fauna (zoològics, centres de rescat, museus) i centres de flora (jardins botànics, vivers).
A Espanya hi ha diversos centres dedicats a la conservació exsitu: a Canàries existeixen lagartarios dedicats a la cria d'espècies endèmiques del gènere Gallotia; en la Península diversos zoològics i centres especialitzats estan immersos tant en la conservació d'espècies autòctones (linx ibèric) com en la d'espècies d'altres latituds, sent un bon exemple la fauna nord-africana: ibis eremita, gasela dama, gasela dorcas, etc.

## Referències

* ↑ «IUCN Species Survival Commission Guidelines on the Use of Ex situ Management for Species Conservation». IUCN, 2014. [Consulta: 27 maig 2016].
* ↑ «Convention on Biological Diversity». United Nations, 1992. [Consulta: 27 maig 2016].
* ↑ Ramanatha Rao, V.; Brown, A. H. D.; Jackson, M. Managing plant genetic diversity. CABI, 2001, p. 89.

## Enllaços externs

* Conservació exsitu del linx ibèric
* Bioversity International
# Karabaix (Txeliàbinsk)

* Per a altres significats, vegeu «Karabaix (Tatarstan)».
Karabaix - Карабаш (rus) és una ciutat de l'óblast de Txeliàbinsk, a Rússia.

## Geografia

Karabaix es troba a la vora del riu Zai, a 84 km al nord-oest de Txeliàbinsk, la capital de la província.

## Història

La vila fou fundada el 1822 pels treballadors de les mines d'or que hi ha a la regió. Aconseguí l'estatus de possiólok (poble) el 27 de març del 1928 i el de ciutat el 20 de juny del 1933.
# Iuri Mihàilovitx Kobixànov

Iuri Mikhàilovitx Kobixànov (nascut en 1934) és un africanista, historiador, sociòleg i etnòleg rus, així com l'autor de la teoria del «gran sistema feudal».

## Biografia

Es va graduar a l'Institut d'Estudis d'Àsia i Àfrica de la Universitat Estatal de Moscou el 1958. Durant el debat sobre el mètode de producció asiàtic el 1965, es va fer famós gràcies a la declaració que "l'anomenat mètode de producció esclavista, mai i enlloc ha existit". En els temps de la ciència soviètica ell era molt valent.
Els seus principals camps d'investigació són la història social, econòmica i cultural de l'Àfrica (especialment Etiòpia i Àfrica del Nord), el feudalisme, comunitats etno-confessional i de casta, poliudie, islam en Àfrica i la història de la civilització islàmica. Ell ha fet una important contribució a l'estudi del fenomen poliudie.

## Publicacions

* Аксум — М., 1966.
* Títol en català: Aksum — M., 1966.
* Африка: возникновение отсталости и пути развития. — М., 1974 (совм. с др.).
* Títol en català: Àfrica: aparició del retraç i els camins cap al desenvolupament. — M., 1974 (juntament amb els altres).
* Община в Африке. Проблемы типологии. — М., 1978 (совм. с др.).
* Títol en català: Comunitat en Àfrica. Problemes de tipologia. — М., 1978 (juntament amb els altres).
* Северо-Восточная Африка в ранне-средневековом мире (VI — середина VII вв.). — М., 1980.
* Títol en català: Àfrica nord-oriental en el món medieval primerenc (segle vi — meitat del segle vii). — М., 1980.
* На заре цивилизации. Африка в древнейшем мире. — М., 1980.
* Títol en català: En les albors de la civilització. Àfrica en el món antic. — М., 1980.
* Мелконатуральное производство в общинно-кастовых системах Африки. — М., 1982.
* Títol en català: Producció petita natural en els sistemes comunals i de casta a l'Àfrica. — М., 1982.
* Полюдье: Явление отечественной и всемирной истории. — М., 1995.
* Títol en català: Poliudie: El fenomen de la història nacional i mundial. — М., 1995.
* Очерки истории исламской цивилизации в 2-х тт. Под общ. ред. Ю. М. Кобищанова. — М.: Росспэн, 2008.
* Títol en català: Assajos sobre la història de la civilització islàmica en el segon mil·lenni. Editat per Iuri Mihàilovitx Kobixànov. — М.: Росспэн, 2008.
M - Moscou

## Referències

* ↑ Никифоров В. Н. Логика дискуссии и логика в дискуссии // Вопросы истории. — 1968. — № 2. — C. 113—126.