OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Les Planes (la Vall de Bianya)

Les Planes és una obra de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Les Planes, juntament amb Torrent Mitjà, eren les cases més importants de la vall de Sant Ponç d'Aulina. La primera va disposar de molí a la riera, del qual avui se'n poden veure les restes de les parets, amagades per la vegetació, i la petita resclosa. El mas és de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes principals. Va ser bastit amb pedra menuda, llevat de les cantoneres.
No hi ha dades històriques que facin referència al mas, però per la seva arquitectura podem dir que es va començar amb un cos primitiu que a mesura del temps es va anar ampliant, aquestes remodelacions són molt visibles en els murs. La principal fou a finals del segle xviii o principis del XIX, moment en què es va bastir la galeria de la façana de migdia. Aquesta té dos arcs de punt rodó en els baixos; quatre de més petits, fets de rajols, en el primer pis i quatre més en el pis superior.
Completen el conjunt una magnífica pallissa, l'era i cabanes. La pallissa és de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes laterals. Té dos grans arcades de mig punt en els baixos de diferents alçades i amplades. En el primer pis té un gran badiu al costat esquerre i una finestreta amb llinda de fusta al costat dret. Va ser realitzada amb pedra gran, poc escairada, llevat de les cantoneres.
Al costat de la pallissa hi veiem un gran corral de planta rectangular i teulat a un sol vessant. Disposa de sis finestres als baixos que miren a la façana de migdia, el primer pis té el terra empostissat. L'estructura d'aquest corral és de bigues de fusta més dos pilars centrals de pedra que reforcen el conjunt.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Les Planes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# Lepidiolamprologus

Lepidiolamprologus és un gènere de peixos de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.
El gènere Lepidiolamprologus és monofilètic excepte per a Lepidiolamprologus cunningtoni. Juntament amb el gènere Altolamprologus i nombroses espècies del gènere Altolamprologus i Neolamprologus Lepidiolamprologus forma un clade monofilètic dins de la tribu Lamprologini, que comparteixen un cartílag osificat.

## Distribució geogràfica

És endèmic del llac Tanganyika (Àfrica oriental).

## Taxonomia

* Lepidiolamprologus attenuatus (Steindachner, 1909)
* Lepidiolamprologus cunningtoni (Boulenger, 1906)
* Lepidiolamprologus elongatus (Boulenger, 1898)
* Lepidiolamprologus kendalli (Poll & Stewart, 1977), sinònim: Lepidiolamprologus nkambae (Staeck, 1978)
* Lepidiolamprologus mimicus (Schelly, Takahashi, Bills & Hori, 2007)
* Lepidiolamprologus profundicola (Poll, 1949)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Sturmbauer, Christian; Salzburger, Walter; Duftner, Nina; Schelly, Robert; Koblmüller, Stephan «Evolutionary history of the Lake Tanganyika cichlid tribe Lamprologini (Teleostei: Perciformes) derived from mitochondrial and nuclear DNA data» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 57, 1, 01-10-2010, pàg. 269. DOI: 10.1016/j.ympev.2010.06.018. PMC: PMC2997427. PMID: 20601006.
* ↑ ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ Schelly, Robert; Takahashi, Tetsumi; Bills, Roger; Hori, Michio «The first case of aggressive mimicry among lamprologines in a new species of Lepidiolamprologus (Perciformes: Cichlidae) from Lake Tanganyika». Zootaxa, 1638, 31-12-2007, pàg. 39–49. DOI: 10.5281/zenodo.179611.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H.R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City
* Brichard, Pierre. Pierre Brichard's book of cichlids and all the other fishes of Lake Tanganyika. (en anglès). Neptune City, NJ: T.F.H, 1989, p. 544. ISBN 0866226672.
* Day, Julia J.; Santini, Simona & Garcia-Moreno, Jaime (2007): «Phylogenetic relationships of the Lake Tanganyika cichlid tribe Lamprologini: The story from mitochondrial DNA.» Mol. Phylogenet. Evol. 45(2): 629–642.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Ribbink, A. «Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes». A: Cichlid fishes : behaviour, ecology and evolution (en anglès). 1a ed. Londres: Chapman & Hall, 1991, p. 36-59. ISBN 0412322005.
# Les ratlles del banyador

Les ratlles del banyador és el primer disc d'estudi de La Iaia publicat el 2011. Les lletres del disc estan centrades en la vida quotidiana i el dia a dia, i en general, el ritme gira al voltant del folk. La gira es va iniciar i tancar a la sala gracienca Heliogàbal, passant per sales i festivals d'arreu dels territoris de parla catalana com el Mercat de Música Viva de Vic; la clausura va estar dividida en 3 concerts consecutius.
El primer gran èxit del grup va ser el «Jo vull ser la meva iaia» i amb el qual van guanyar la desena edició del Sona9 (2010), certamen per a grups emergents dels Països Catalans. És amb aquest premi que es finançaren aquest primer disc. És una cançó que inicialment la interpretaren amb un esperit més dinàmic i festiu, però que a mesura que guanyà popularitat, canviaren els arranjaments cap a un so més ombrívol i una actitud vocal més transcendent. La lletra de la cançó ens fa un manifest contestatari que defensa l'elecció personal de viure segons el teus propis desitjos i no necessàriament com està establert socialment. Si es llegeix la lletra des d'un sentit més estricte explica una visió de la vida prematurament envellida.

## Referències

* ↑ Palà, Roger «La iaia qüestió de màgia». Enderrock, 217, 01-11-2013, pàg. 43-47 [Consulta: 4 març 2014].
* ↑ VIDAL, Guillem, Entrevista a La iaia, El Punt Avui, 17/3/2014
* ↑ «Time Out Diu». Enderrock, 14-09-2013.
* ↑ «Time Out DiuLa Iaia cerca la màgia». TimeOut.
* ↑ «La Iaia guanya el primer premi del Sona 9». VilaWeb, 10-11-2010.
* ↑ Bianciotto, Jordi. 501 cançons catalanes que has d'escoltar abans de morir. Barceloma: Ara llibres, 2014, p. 247. ISBN 9788415642930.
# Le Passe-muraille

Le Passe-muraille també conegut com la Chambre sensorielle, és el nom d'una escultura de bronze creada el 2006 per l'escultor francès Jean-Bernard Métais. Es troba en el "Parc du Pescatore" a la ciutat de Luxemburg i es va establir sobre l'antiga casamata de la ciutat. L'escultura està feta de dos hemisferis de bronze, que tenen 3 metres d'altura i un diàmetre de 6 metres. Es pot entrar en Le Passe-muraille a través d'aquests hemisferis. 8000 forats permeten que el paisatge brilli a través d'ella. Le passe-mureille va ser inaugurat el 24 de desembre de 2006, en presència de Andrée Putman, Paul Helminger (alcalde) i altres convidats notables. No porta la signatura de l'artista.

## Referències

* ↑ «Información sobre la escultura» (en francès). [Consulta: 7 febrer 2014].
# Álvaro Díaz Huici

Álvaro Díaz Huici (Gijón, 1958) és un editor, escriptor, poeta i polític asturià.
Llicenciat en Filosofia i Lletres a la Universitat d'Oviedo, el 1978, juntament amb altres joves poetes, va crear la col·lecció de poesia "Aeda". Ha participat en la fundació de diverses empreses editorials, i s'ha ocupat del desenvolupament de projectes editorials. Així, entre 1981 i 1985 participa en la fundació i desenvolupament d'Ediciones Noega, segell de caràcter literari en el qual va publicar una cinquantena d'obres de narrativa, poesia i assaig d'autors espanyols, llatinoamericans i europeus. En aquesta etapa també va participar en Discos Arrebato, un segell musical independent. I va fer la seva primera incursió en el periodisme amb la creació de la revista mensual Hora de Asturias. Entre 1985 i 1990 va ser un dels membres fundadors i director editorial de GH Editores, segell de temàtica asturiana i caràcter divulgatiu. El 1986 va participar en la creació d'Urrieles Ediciones de Arte, especialitzada en obra gràfica i en bibliofília. L'obra Valdediós (1987), amb text de Santiago R. Santerbás i il·lustrada per Joaquín Rubio Camín, va merèixer el primer premi atorgat pel Ministeri de Cultura als Llibres Millor Editats durant 1987; en el certamen Els Llibres Més Bells del Món de Leipzig també va aconseguir la medalla de bronze aquest mateix any.
Des de la seva fundació el 1990, dirigeix Ediciones Trea, que el 2014 va rebre a Espanya el Premi Nacional a la Millor Tasca Editorial. Des del 1997, també dirigeix Ediciones Nigra Trea. En la seva tasca d'agitador cultural, el 2011 va posar en marxa un nou projecte de difusió, El Cuaderno, una revista cultural, que primer va aparèixer com a suplement de La Voz de Asturias i, des del 2012, després del tancament d'aquest diari, va quedar exclusivament vinculada a Ediciones Trea. Fins 2016 va continuar publicant-se en paper i després va passar a format digital amb àmplia difusió a Espanya, Hispanoamèrica i Europa. Després del tancament del diari La Voz de Asturias el 2013, va fundar juntament amb altres socis, el diari digital Asturias24, amb l'objectiu d'oferir a la regió un periodisme crític, independent i progressista, exercint la tasca d'editor general del diari fins a mitjans de 2016. Com a poeta, ha publicat entre altres obres, Los Caracteres del Agua (1980) i Introducción a el Norte (2002).
Entre 1999 i 2003 va ser regidor de l'Ajuntament de Gijón pel Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE).

## Referències

* 1 2 3 Martínez Rus, Ana «Semblanza de Álvaro Díaz Huici (Gijón, 1958-)». Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes - Portal Editores y Editoriales Iberoamericanos (siglos XIX-XXI) - EDI-RED [Alacant], 2019 [Consulta: 24 abril 2021].
* ↑ Azancot, Nuria «Cartas a un joven poeta». El Cultural, 24-10-2014 [Consulta: 24 abril 2021].

## Bibliografia

* Marcos, Mari Carmen «Entrevista a Álvaro Díaz Huici, director de la editorial Trea». El Profesional de la Información, Vol. 13, Núm. 1, 2014, pàgs. 76-78. Arxivat de l'original el 24 d’abril 2021. ISSN: 1699-2407 [Consulta: 24 abril 2021].
# Kalaat Bouqorra

Kalaat Bouqorra (àrab قلعة بوقرة) és una comuna rural de la província d'Ouezzane de la regió de Tànger-Tetuan-Al Hoceima. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 16.163 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Tadeusz Kowalski

Tadeusz Kowalski (31 de maig de 1894 - abril de 1940) va ser un oficial militar i esportista polonès, que va competir en patinatge artístic per parelles i en futbol.

## Biografia

Kowalski era un patinador de competició per parelles, amb Zofia Bilorówna. Van ser nou cops (1927-1935) campions nacionals de Polònia. Van guanyar la medalla de bronze al Campionat d'Europa de patinatge artístic de 1934. Va ser la primera medalla d'aquell esdeveniment per a Polònia. La seva classificació més alta als Campionats del Món de Patinatge Artístic va ser la 4a, que van aconseguir el 1934.
Kowalski també va ser futbolista. Entre 1912 i 1928, va jugar a l'equip Czarni Lwow. Va ser provat sense èxit per entrar a l'equip nacional de futbol de Polònia que estava previst que aparegués als Jocs Olímpics d'estiu de 1920, però la seva assistència es va cancel·lar a causa de l'esclat de la guerra polonesa-bolxevic.
Va ser oficial de l'exèrcit polonès, tinent d'artilleria, que va servir tant a la guerra polonesa-bolxevic com a la guerra defensiva de 1939 a l'inici de la Segona Guerra Mundial quan va ser capturat per la Unió Soviètica. Va ser assassinat a Kharkov durant la massacre de Katin, als 45 anys. El 2007, el ministre de Defensa polonès li va atorgar pòstumament el grau de major.

## Resultats destacats en competició de patinatge artístic per parelles

| Competició | 1927 | 1928 | 1929 | 1930 | 1931 | 1932 | 1933 | 1934 | 1935 |
| Campionats del Món | | | | | | | | 4t | 5è |
| Campionat d'Europa | | | | | | | | 3r | |
| Campionats de Polònia | 1r | 1r | 1r | 1r | 1r | 1r | 1r | 1r | 1r |

## Referències

* 1 2 3 4 «KOWALSKI Tadeusz». Polska Piłka Nożna, 24-04-2020. [Consulta: 16 agost 2021].

## Enllaços externs

* Medallistes dels Campionats d'Europa a la pàgina oficial de l'ISU
* Resultats del Campionat del Món
# Taisen Deshimaru

Taisen Mokudo Deshimaru (en japonès 弟子丸 泰仙 Deshimaru Taisen) (29 de novembre de 1914 - 30 d'abril de 1982) fou un mestre zen japonès que va introduir la pràctica de la meditació asseguda, el zazen, a Europa.

## Biografia

Va arribar del seu Japó natal a París l'any 1967 on hi va viure fins a la seva mort. Representant qualificat de l'escola Sōtō, Deshimaru va fundar durant aquests anys desenes de grups que han continuat la seva pràctica del zen fins a l'actualitat. Així mateix, va promoure el diàleg entre cultures i religions, com també debats que posaven en contacte les descobertes de les ciències mèdiques i experimentals amb les intuïcions i afirmacions dels antics mestres de la tradició budista. Va escriure una desena de llibres i va ser el fundador de l'Association Zen International.
El seu llibre L'anell de la via zen, recull les seves últimes paraules. L'any 1982, poc abans de morir, va voler llegar l'essència del seu ensenyament, sorgit de l'experiència espiritual de tota una vida. L'anell de la via zen no té ni principi ni final. És la repetició de l'experiència viscuda "aquí i ara" que porta en ella mateixa l'eternitat. Fruit de mots transmesos pels patriarques chan de la Xina als patriarques zen del Japó, aquest llibre constitueix la traça d'un ensenyament oral que troba la seva font en Buda i que s'adapta al nostre món.
Després de la seva mort, tres dels seus deixebles més propers, Ettienne Zeisler, Roland Rech, i Kosen Thibaut, van viatjar al Japó per rebre el Shiho, la Transmissió del Dharma, de la més alta autoritat del Soto, Mestre Niwa Zenji.

## Obra

* Deshimaru, Taisen. L'anell de la via zen. 1a. ed. en aquest format. Lleida: Pagès, 2007. ISBN 978-84-9779-565-4.
* Deshimaru, Taisen. Preguntes a un mestre zen. 1. ed. Lleida: Pagès Editors, 2005. ISBN 84-9779-235-1.
* Deshimaru, Taisen. Autobiografía d'un monjo zen. 1. ed. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2010. ISBN 978-84-9883-278-5.
* Deshimaru, Taisen. La Pràctica del zen. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2003. ISBN 84-8415-456-4.

## Referències

* ↑ «Maître Taisen Deshimaru et l’arrivée du zen en Europe» (en francès), 03-01-2010. [Consulta: 26 desembre 2021].
* ↑ «TAISEN DESHIMARU Hannya Shingyo excerpt, interview in English, zazen and kinhin demonstration...» (YouTube) (en anglès). [Consulta: 26 desembre 2021].
* ↑ «Buddhist Masters and Their Organisations: Taisen Deshimaru Roshi». [Consulta: 26 desembre 2021].
* ↑ Deshimaru, Taisen. Autobiography of a Zen Monk (en anglès). Hohm Press, 2022-06. ISBN 978-1-942493-72-3.

## Vegeu també

* Kodo Sawaki

## Enllaços externs

* Association Zen International Arxivat 2009-03-05 a Wayback Machine.
* Dojo Zen Barcelona Kannon
# Poprad

* No s'ha de confondre amb Riu Poprad.
Poprad és una ciutat d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, és capital del districte de Poprad. Després de Prešov, és la segona ciutat més poblada de la regió.

## Història

El territori avui dia ocupat per la ciutat fou colonitzat i ocupat per alemanys al segle xiii, que hi construïren la primera vila. Del 1412 al 1770, Poprad fou la capital d'un Spiš del Regne d'Hongria, del qual Eslovàquia formà part des del segle xi fins al 1918.
La primera referència escrita amb el nom de Poprad data del 1256.

## Ciutats agermanades

* Ústí nad Orlicí, República Txeca
* Zakopane, Polònia
* Vysoké Tatry, Eslovàquia
* Szarvas, Hongria
* Zwijndrecht, Països Baixos
* Omiš, Croàcia
* Taian, Xina
# Llista de barris de Palma

Aquesta és la llista dels 89 barris de Palma, que es troben organitzats en cinc districtes: Nord, Centre, Ponent, Llevant i Platja de Palma.

## A

* Los Almendros-Son Pacs - Ponent
* Amanecer - Nord
* L'Aranjassa - Llevant
* L'Arenal - Platja de Palma
* Arxiduc - Nord

## B

* La Bonanova - Ponent
* Bons Aires - Nord

## C

* Cala Major - Ponent
* La Calatrava - Centre
* Camp Redó - Nord -
* Camp d'en Serralta - Ponent
* Can Capes - Llevant
* Can Pastilla - Platja de Palma
* Can Pere Antoni - Platja de Palma
* Cas Capiscol - Nord
* La Casa Blanca - Llevant
* El Coll d'en Rabassa - Platja de Palma
* Cort - Centre

## E

* Establiments - Nord
* Estadi Balear - Llevant

## F

* Foners - Llevant
* El Fortí - Ponent

## G

* Gènova - Ponent

## H

* Hostalets - Llevant

## I

* La Indioteria (rural) - Nord
* La Indioteria (urbà) - Nord

## J

* Jaume III - Centre
* El Jonquet - Ponent

## L

* La Llonja-Born - Centre

## M

* Mare de Déu de Lluc - Llevant
* Marquès de la Fontsanta - Llevant
* Les Meravelles - Platja de Palma - Llevant
* El Mercat - Centre
* La Missió - Centre
* El Molinar - Platja de Palma
* Monti-sion - Centre

## O

* L'Olivera - Nord

## P

* Pere Garau - Llevant
* El Pil·larí - Llevant
* Plaça de Toros - Nord
* Plaça dels Patins - Centre
* Polígon de Llevant - Llevant
* Portopí - Ponent
* Puig de Sant Pere - Centre

## R

* Rafal Nou - Llevant
* Rafal Vell - Llevant

## S

* Sant Agustí - Ponent
* Sant Jaume - Centre
* Sant Jordi - Llevant
* Sant Nicolau - Centre
* Santa Catalina - Ponent
* Secar de la Real - Llevant
* La Seu - Centre
* El Sindicat - Centre
* La Soledat (nord) - Llevant
* La Soledat (sud) - Llevant
* Son Anglada - Ponent
* Son Armadams - Ponent
* Son Canals - Llevant
* Son Cladera - Llevant
* Son Cotoner - Ponent
* Son Dameto - Ponent
* Son Dureta - Ponent
* Son Espanyol - Nord
* Son Espanyolet - Ponent
* Son Ferriol - Llevant
* Son Flor - Ponent
* Son Fortesa (nord) - Llevant
* Son Fortesa (sud) - Llevant
* Son Gotleu - Llevant
* Son Malferit - Llevant
* Son Oliva - Nord
* Son Peretó - Ponent
* Son Rapinya - Ponent
* Son Riera - Llevant
* Son Roca - Ponent
* Son Rutlan - Llevant
* Son Sardina - Nord
* Son Serra-La Vileta - Ponent
* Son Vida - Ponent
* Son Xigala - Ponent
* Son Ximelis - Ponent

## T

* El Terreno - Ponent
* La Teulera - Ponent

## V

* La Vileta - Ponent
* El Viver - Llevant
A més, també hi ha aquestes zones que no són pròpiament barris:
* Aeroport - Llevant
* Bellver - Ponent
* Subarxipèlag de Cabrera - Centre
* Zona portuària - Centre
# European Bowl de corfbol

La European Bowl és el campionat d'Europa "B" de corfbol.
La Federació Internacional de Corfbol va decidir anomenar també aquest trofeu com a Jan Hanekroot, en honor d'una de les persones més involucrades en el món del corfbol, desaparegut poc abans.
A partir de la segona edició la competició s'organitza en dues divisions (Est i Oest), jugant-se la final en el campionat mundial posterior.
La Selecció catalana de corfbol es va proclamar campiona de la primera edició, aconseguint el seu primer títol oficial continental.
European Bowl de corfbol :
| | Any | | Seu | | | |
| I | 2005 | Detalls | Catalunya | Catalunya | Rússia | Portugal |
| II | 2007 | Detalls | Luxemburg i Sèrbia | Eslovàquia | País de Gal·les | (2 divisions) |
| III | 2009 | Detalls | Luxemburg Eslovàquia | Gal·les Eslovàquia | Escòcia Sèrbia | Irlanda Turquia |

## Vegeu també

* Federació Internacional de Corfbol
* Selecció catalana de corfbol
# European Bowl de corfbol 2007

L'European Bowl de corfbol 2007 és el Campionat d'Europa "B" de corfbol disputat per les seleccions que no es van classificar per al Campionat del món de corfbol 2007. Amb motiu del major nombre de seleccions participants, en aquesta edició el campionat es va organitzar en dues divisions geogràfiques, Est i Oest.
La final es va disputar durant el Campionat del Món entre els guanyadors de cadascuna de les dues divisions, proclamant-se campions Eslovàquia davant del País de Gal·les.

## Divisió oest

La divisió oest es va jugar a Luxemburg, els dies 12 i 13 de maig, amb la participació de 6 seleccions nacionals.
Va ser la primera competició oficial per algunes de les seleccions: Irlanda, Escòcia i Gal·les, i el debut internacional per a Suècia. Luxemburg i França van completar la competició.
| Escòcia | 7–10 | França |
| Luxemburg | 4–6 | Irlanda |
| Suècia | 4–11 | Gal·les |
| Escòcia | 3–8 | Irlanda |
| Luxemburg | 10*–7 | Suècia |
| Gal·les | 10–7 | França |
| Irlanda | 11–4 | Suècia |
| Escòcia | 5–9 | Gal·les |
| Luxemburg | 5–8 | França |
| Escòcia | 9–5 | Suècia |
| Luxemburg | 4–8 | Gal·les |
| França | 12–8 | Irlanda |
| Escòcia | 13–6 | Luxemburg |
| França | 9–4 | Suècia |
| Irlanda | 8–11 | Gal·les |
* * penals
| | Pts | J | G | P | PF | PC |
| Gal·les | 15 | 5 | 0 | 0 | 49 | 28 |
| França | 12 | 4 | 0 | 1 | 46 | 34 |
| Irlanda | 9 | 3 | 0 | 2 | 41 | 34 |
| Escòcia | 6 | 2 | 0 | 3 | 37 | 38 |
| Luxemburg | 2 | 1* | 0 | 4 | 29 | 42 |
| Suècia | 1 | 0 | 0 | 5* | 24 | 50 |
* Campions oest País de Gal·les

## Divisió est

La divisió est es va jugar a Sèrbia, els dies 16 1 17 de juny, amb la participació de 5 seleccions nacionals. Eslovàquia es va proclamar campió.
| Romania | 5–6 | Sèrbia |
| Grècia | 15–4 | Bulgària |
| Romania | 4–19 | Eslovàquia |
| Sèrbia | 23–5 | Bulgària |
| Grècia | 3–20 | Eslovàquia |
| Bulgària | 3–10 | Romania |
| Sèrbia | 5–17 | Eslovàquia |
| Grècia | 6*–5 | Romania |
| Bulgària | 2–31 | Eslovàquia |
| Sèrbia | 17–8 | Grècia |
* * gol d'or
| East division | Pts | P | W | L | PF | PA |
| Eslovàquia | 12 | 4 | 0 | 0 | 87 | 14 |
| Sèrbia | 9 | 3 | 0 | 1 | 51 | 35 |
| Grècia | 5 | 2* | 0 | 2 | 32 | 46 |
| Romania | 4 | 1 | 0 | 3 | 24 | 34 |
| Bulgària | 0 | 0 | 0 | 4 | 14 | 79 |
* Campions - est Eslovàquia

## Final de l'European Bowl 2007

La final es va disputar durant el Campionat del Món 2007, a Brno (República Txeca).
| 9 de novembre de 2007 13:30 |
| 9 de novembre de 2007 13:30 | Eslovàquia | 14-6 | Gal·les | Brno |
| 9 de novembre de 2007 13:30 | | Detalls | | Brno |
* Campions 2007 ESLOVÀQUIA

## Vegeu també

* European Bowl de corfbol
* Federació Internacional de Corfbol

## Enllaços externs

* Federació Internacional de Corfbol