OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eleccions legislatives sueques de 1998

Les eleccions legislatives sueques del 1998 es van celebrar el 20 de setembre de 1998. Dels 349 diputats, 310 són votats directament i la resta mitjançant un sistema d'equalització. Els més votats els socialdemòcrates, i Göran Persson fou nomenat primer ministre de Suècia.

## Resultats

Resum dels resultats electorals de 20 de setembre de 1998 al Parlament suec
| Partits | Partits | Líder | Vots | % | Escons | Eq. |
| | Partit Socialdemòcrata de Suècia Socialdemokraterna | Göran Persson | 1.914.426 | 36,4 | 131 | 1 |
| | Partit Moderat (Moderaterna) | Carl Bildt | 1.209.426 | 22,9 | 82 | 5 |
| | Partit d'Esquerra Vänsterpartiet | Gudrun Schyman | 631.011 | 12,0 | 43 | - |
| | Demòcrata-Cristians Kristdemokraterna | Alf Svensson | 619.046 | 11,8 | 42 | 4 |
| | Partit de Centre (Centerpartiet) | Lennart Daléus | 269.762 | 5,1 | 18 | 8 |
| | Partit Popular Liberal ( Folkpartiet liberalerna ) | Lars Leijonborg | 248.746 | 4,7 | 17 | 10 |
| | Partit Verd (Miljöpartiet de Gröna) | | 236.699 | 4,5 | 16 | 11 |
| | Partit dels Interessos dels Pensionistes Suecs (Sveriges pensionärers intresseparti) | Brynolf Wendt | 52.869 | 1,0 | 0 | - |
| | Demòcrates de Suècia (Sverigedemokraterna) | Mikael Jansson | 19.624 | 0,37 | 0 | - |
| | Total (participació 81,39%) | | 5.374.588 | 100,0 | 349 | |
| Font: Autoritat electoral sueca. |||||||
# Erishum

Erishum és el nom dels següents personatges:
* Erishum I, rei d'Assíria vers 1906 aC a 1867 aC.
* Erishum II, rei d'Assíria vers 1815-1810 aC.
* Erishum III, rei d'Assíria vers 1598-1585 aC.
# Llac Bonneville

El Llac Bonneville, en anglès: Lake Bonneville, va ser un llac pluvial prehistòric que cobria gran part de la regió oriental del Great Basin d'Amèrica del Nord. Estava situat en l'actual Utah, encara que algunes parts estaven en els actuals estats dels Estats Units d'Idaho i Nevada. Es va formar fa uns 32.000 anys. El llac Bonneville va existir fins fa uns 14.500 anys. Moltes de les característiques especials de la conca Great Basin es deuen als efectes d'aquest llac.
Tenia més de 300 metres de fondària i més de 51.000 km² de superfície Era tan gran com l'actual Llac Michigan i significativament més profund. Amb el canvi del clima, el llac es va anar assecant, deixant pas als llacs Great Salt Lake, Utah Lake, Sevier Lake, Rush Lake, i Little Salt Lake com a restes.
Al llac Bonneville li va donar aquest nom el geòleg G. K. Gilbert en memòria de Benjamin Louis Eulalie de Bonneville (1796–1878), un oficial de l'exèrcit dels Estats Units i també explorador nascut a França. Bonneville va fer expedicions a Oregon Country i al Great Basin.

## Geologia

El llac Bonneville va ser el resultat de la combinació de les baixes temperatures, la disminucíó de l'evaporació i l'alta pluviometria, tenia la regió, potser a causa d'un jet stream que discorria més cap al sud que no pas l'actual.
Fa uns 14.500 anys, el llac Bonneville es va buidar en gran part de forma catastròfica. El nivell del llac va baixar uns 105 metres. Fa uns 14.000 anys, el llac va tornar a baixar de nivell pel canvi de les condicions climàtiques, i cap a fa 12.000 anys, el llac va abaixar el seu nivell encara més del que actualment té el Great Salt Lake.

## Referències

* ↑ Where was Lake Bonneville, how large was it, and when did it exist?. Utah Geological Survey.
* ↑ The Lake Bonneville Flood. Digital Atlas of Idaho.
* 1 2 Morgan, Dale L. The Great Salt Lake. Salt Lake City: University of Utah Press, 1947, p. 22. ISBN 0-87480-478-7.
* ↑ Gilbert, Karl Grove. Lake Bonneville. Washington, D.C.: Government Printing Office, 1890.
* ↑ Stoppato, Marco C; Bini, Alfredo. Deserts. Buffalo: Firefly Books (U.S.), Inc, 2003, p. 227. ISBN 1-55297-669-6.
* Green, S. A. and Currey, D. R. (1988). The Stansbury Shoreline and Other Transgressive Deposits of the Bonneville Lake Cycle. In In the Footsteps of G. K. Gilbert — Lake Bonneville and neotectonics of the Eastern Basin and Range Province. Guidebook for Field Trip Twelve, The Geological society of America, p. 55-57.

## Enllaços externs

* Brigham Young University - Geology Arxivat 2004-07-15 a Wayback Machine. - maps of Lake Bonneville
* Utah Geologic Survey- maps of Lake Bonneville
# Campionats del món de ciclocròs de 1970

Els Campionats del món de ciclocròs de 1970 foren la 21a edició dels mundials de la modalitat de ciclocròs i es disputaren el 22 de febrer de 1970 a Zolder, Heusden-Zolder, Limburg, Bèlgica. Es disputaren dues proves masculines.

## Resultats

| Prova | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| Cursa elit masculina | Eric De Vlaeminck Bèlgica | 1h 03' 50" | Albert Van Damme Bèlgica | m. t. | Rolf Wolfshohl RFA | + 24" |
| Cursa amateur masculina | Robert Vermeire Bèlgica | 56' 12" | José María Basualdo Espanya | + 24" | Norbert Dedeckere Bèlgica | + 1' 14" |

## Classificacions
### Classificació de la prova masculina elit

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Eric De Vlaeminck | Bèlgica | 1h 03' 50" |
| | Albert Van Damme | Bèlgica | m. t. |
| | Rolf Wolfshohl | RFA | + 24" |
| 4 | Roger De Vlaeminck | Bèlgica | +1' 33" |
| 5 | Renato Longo | Itàlia | + 2' 06" |
| 6 | Julien Van Den Haesevelde | Bèlgica | + 3' 22" |
| 7 | John Atkins | Regne Unit | + 3' 22" |
| 8 | Hermann Gretener | Suïssa | + 4' 31" |
| 9 | Ernst Boller | Suïssa | + 4' 43" |
| 10 | Michel Pelchat | França | + 5' 08" |

### Classificació de la prova masculina amateur

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Robert Vermeire | Bèlgica | 56' 12" |
| | José María Basualdo | Espanya | + 24" |
| | Norbert Dedeckere | Bèlgica | + 1' 14" |
| 4 | René De Clercq | Bèlgica | + 1' 34" |
| 5 | Wolfgang Renner | RFA | + 2' 34" |
| 6 | Roger Bijn | Bèlgica | + 2' 42" |
| 7 | Gertie Wildeboer | Països Baixos | + 2' 49" |
| 8 | Karl Stähle | RFA | + 2' 55" |
| 9 | Luigi Torresani | Itàlia | + 3' 18" |
| 10 | José María González | Espanya | + 3' 19" |

## Medaller

| Pos. | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Bèlgica | 2 | 1 | 1 | 4 |
| 2 | Espanya | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | RFA | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* Web de l'UCI
* Resultats a les-sports.info
# Francesc Jubany i Del Castillo

Francesc Jubany i Del Castillo (Arenys de Mar, el Maresme, 1922 – la Garriga, 1989) fou un política català. Fou alcalde de La Garriga entre 1958 i 1970.
Vinculat professionalment al balneari Termes Victòria de la Garriga, en acabar la Guerra s'afilià a FET y de las JONS i el 1941 fou nomenat delegat local del Frente de Juventudes.
La carrera municipal de Jubany començà el 1952 quan fou nomenat regidor; el 1955, esdevingué primer tinent d'alcalde i ocupà el càrrec d'alcalde des de 1958 fins a 1970.
El desarrollismo franquista va manifestar-se a la Garriga en l'onada immigratòria que donà origen al creixement de barris com el de Can Noguera o el de la zona denominada "Les cases barates" i a l'establiment de noves indústries, per la qual cosa calgué dissenyar els actuals polígons industrials; així, el 1967, va celebrar-se la primera fira del Moble de la Garriga.
Per altra banda, el 1966, Franco inaugurà l'autovia de l'Ametlla del Vallès, és a dir, l'actual carretera C-17, per la qual cosa visità la Garriga.

## Referències

* «Jubany i Del Castillo, Francesc». Diccionari Biogràfic d'alcaldes i alcaldesses del Vallès Oriental (des de 1901 fins a l'actualitat). Museu de Granollers. [Consulta: 14 gener 2014].
# Josep Busoms

* Josep Busoms redirigeix aquí. Per al fotògraf i atleta català, vegeu Josep Busoms i Domènech.
Josep Busoms, o Bussoms, conegut com a «Jep dels Estanys» (Vallcebre, Berguedà, 1770 - Olot, la Garrotxa, 1828), fou un militar i guerriller català de finals del segle xviii i del primer terç del segle xix.

## Biografia

Sembla que participà en l'anomenada Guerra Gran o Guerra dels Pirineus, que enfrontà, entre el 1793 i el 1795, Espanya i França, fruit de la Revolució Francesa.
En el curs de la Guerra del Francès (1808-1814) va desertar de l'exèrcit regular espanyol, del que formava part, i va organitzar una partida o grup guerriller propi que actuava contra les tropes napoleòniques, i que duia a terme també activitats de contraban o robatori.
S'alçà contra el règim liberal del Trienni Constitucional (1820 - 1823), actuant al Berguedà i al Solsonès.
Fruit de la restitució a Espanya de l'absolutisme, gràcies a la invasió dels Cent Mil Fills de Sant Lluís en ajuda del rei Ferran VII d'Espanya, va ésser ascendit al grau de coronel.
Fou un dels cabdills de la Guerra dels Malcontents, arribant a ésser segon cap de l'autoanomenada Junta Superior Provisional de Govern del Principat de Catalunya.
Amb la desfeta, el 1827, dels ultrareialistes, Josep Busoms va escapar inicialment a França, però en ser-ne foragitat per les autoritats franceses, va retornar a territori espanyol, essent detingut a Beget i Rocabruna el 3 de febrer de 1828, juntament amb tres acompanyants seus, el seu nebot Joan Busoms, Josep Grandia i Vicenç Noguera, tots ells, també, de Vallcebre. Fou afusellat a Olot a finals d'aquell any.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Oller i Vila, 1997.
* 1 2 Gol i Roca, 1989.

## Bibliografia

* Gol i Roca, Antoni «Berga i comarca durant les tres guerres carlines» (PDF). Dovella, 32, 1989, pàg. 27-33 [Consulta: 20 gener 2015].
* Oller i Vila, Josep «Guerrillers absolutistes i carlins: «Jep dels Estanys» i Josep Grandia «el Nai»» (PDF). L'Erol, revista cultural del Berguedà, Vallcebre, un poble per descobrir, 56, 1997, pàg. 20-22 [Consulta: 20 gener 2015].
# Ernest Folch i Folch

Ernest Folch (Barcelona, 1972) és un periodista i editor català.
Fill de l'editor Xavier Folch i Recasens, és llicenciat en filologia catalana. Des del 2011 fins al 2016 va ser director d'Ediciones B i president de l'Associació d'Editors en Llengua Catalana i vicepresident del Gremi d'Editors de Catalunya. Col·laborador en diferents mitjans de comunicació de ràdio, televisió i premsa. Ha estat director editorial del Grup 62, editor del grup RBA, fundador i conseller delegat d'Ara Llibres i conseller delegat de 36L Books i Leqtor.com. Fou director del diari Sport entre el febrer de 2016 i el juliol de 2020.

## Referències

* ↑ Geli, Carles «Ernest Folch deixa Ediciones B per dirigir el diari ‘Sport’». El País, 15-02-2016.
* ↑ «Ernest Folch, nuevo director editorial de Ediciones B» (en castellà). Interviu, 22-02-2011. Arxivat de l'original el 26 febrer 2011. [Consulta: 2 setembre 2013].
* ↑ «Ernest Folch» (en castellà). El Periódico, 21-01-2012. [Consulta: 2 setembre 2013].
# Le Vent de la nuit

Le Vent de la nuit és una pel·lícula dramàtica francesa que es va estrenar l'any 1999, protagonitzada per Catherine Deneuve i dirigida per Philippe Garrel, amb una banda sonora de John Cale. Explica una història d'amors transitoris i morts voluntàries, en què un jove insensible abandona una dona gran i perd un amic més savi.

## Argument

Paul, un jove escultor de París que té una aventura amb Hélène, una dona casada d'uns cinquanta anys, va a Itàlia per a la presentació d'una de les seves obres. Allà coneix el lacònic Serge, un home d'uns cinquanta anys que torna sol a París amb el seu Porsche 911 vermell i accepta endur-se en Paul. Els dos desenvolupen una amistat mentre el Paul immadur, que fa servir drogues recreatives, aprèn de la història del cansat del món Serge. De fet, segons els espectadors, l'exterior endurit de Serge amaga la seva intenció d'acabar amb la seva vida prenent pastilles.
De tornada a París, quan Paul porta l'Hélène a casa després d'una sessió a la seva habitació, ella li demana que conegui el seu marit. Mentre el marit parla amb Paul, ella es posa cada cop més tensa i de sobte trenca una copa de vi, utilitzant un fragment per tallar-se el canell. Paul prepara un torniquet mentre el marit va a buscar un metge, que la declara sana.
Quan Serge li diu a Paul que condueix a Berlín, Paul accepta anar amb ell. A la ciutat, Paul recull una puta mentre Serge va a un cementiri. Allà visita una tomba, que els espectadors poden suposar que és la de la seva dona que es va suïcidar. Tornant a París, quan Serge deixa en Paul fora del seu edifici a les 23:00, Hélène està esperant a la vorera. Els tres accepten anar a un restaurant xinès però, quan els serveixen, en Paul s'aixeca i se'n va a casa. Quedats sols, Serge i Hélène admeten que els agrada estar junts. En Serge arriba fins a un hotel proper, de camí comprant unes píndoles en una farmàcia nocturna. Després d'haver fet l'amor, la primera vegada des que va morir la seva dona, Serge se'n va a casa i pren les píndoles.

## Repartiment

* Catherine Deneuve: Hélène
* Daniel Duval: Serge
* Xavier Beauvois: Paul
* Jacques Lassalle: el marit d'Hélène

## Banda sonora

La pel·lícula va ser escrita per l'antic membre de The Velvet Underground, John Cale. La banda sonora va ser interpretada per Cale amb el guitarrista de slide Mark Deffenbaugh, i es va publicar com a àlbum.

## Referències

* ↑ Le Vent de la nuit a unifrance.org
* ↑ Le Vent de la nuit a cineuropa.org
* ↑ John Cale - Le Vent de la Nuit Album Reviews, Songs & More | AllMusic, <https://www.allmusic.com/album/le-vent-de-la-nuit-mw0000525453>. Consulta: 12 agost 2022

## Enllaços externs

* Le Vent de la nuit a YouTube
# Can Mensa

Can Mensa és una casa del municipi de Cervelló (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici que consta de planta baixa i tres pisos. La façana principal (únic sector de l'edifici protegit com a BCIL) està orientada a migjorn. Totes les obertures són allindanades i estan emmarcades per una motllura i unes línies horitzontals recorren l'edifici. Les obertures del segon pis donen a un balcó corregut i tenen un arc rebaixat a la llinda i les obertures del tercer pis són circulars. La porta d'entrada té un porxo sustentat per unes columnes dòriques que a la part superior és una terrassa. La façana està rematada per un frontó de forma corbada.

## Història

En aquesta casa vivia la família Mensa. Joaquim Mensa i Prats va ser l'impulsor de la indústria de la fabricació de vidre a Cervelló. Al costat de la casa hi havia la fàbrica que va ser enderrocada l'any 1977.
Actualment la casa s'ha convertit en una residència per a la tercera edat que ha conservat el nom Mensa.

## Referències

* 1 2 3 «Can Mensa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
# Toxey (Alabama)

Toxey, Alabama és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2000 tenia 152 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Toxey tenia 152 habitants, 61 habitatges, i 45 famílies La densitat de població era de 85,1 habitants/km².
Dels 61 habitatges en un 34,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62,3% hi vivien parelles casades, en un 9,8% dones solteres, i en un 24,6% no eren unitats familiars. En el 23% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,49 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,87.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,6% tenia menys de 18 anys, un 3,3% entre 18 i 24, un 25,7% entre 25 i 44, un 19,7% de 45 a 60 i un 21,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones hi havia 94,9 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.750 $ i la renda mediana per família de 27.143 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.250 $ mentre que les dones 17.188 $. La renda per capita de la població era de 16.244 $. Aproximadament el 7,1% de les famílies i el 13,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Toxey». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 4 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Toxey». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 4 juliol 2010].
# Frugarolo

Frugarolo és un municipi situat al territori de la província d'Alessandria, a la regió del Piemont, Itàlia.
Limita amb els municipis d'Alessandria, Bosco Marengo, Casal Cermelli i Castellazzo Bormida. Pertanyen al municipi les frazionis de Cabannoni i Mandrino.

## Galeria fotogràfica

* Ajuntament
* Església de Sant Felice
* Façana de San Felice
* Oratori de la Madonna del Carmine
# Jean Gallon

Jean Gallon (París, 25 de juny de 1878 - París, 23 de juny de 1959) va ser un compositor francès, director de cor i educador musical.
Com el seu germà Noël Gallon, va estudiar al Conservatori de París, on va ser deixeble d'Albert Lavignac en harmonia, Louis Diémer en piano, Paul Vidal en acompanyament i Charles Lenepveu en composició.
Va ser nomenat mestre de cor a Saint-Merri el 1894, després a Saint-Philippe-du-Roule el 19033. Entre 1906 i 1914, va dirigir els cors de la "Société des concerts du Conservatoire", i, de 1909 a 1914, els cors de l'Òpera de París.
Entre 1919 i 1949, Jean Gallon va ser professor d'harmonia al Conservatori de París, on va formar molts músics. Va ser el primer a introduir a les seves lliçons desenvolupaments heretats de Fauré, Debussy i Ravel. Va publicar exercicis d'harmonia per al Conservatori i, com a compositor, és autor d'un ballet presentat el 1914, Hansli le bossu, escrit amb el seu germà Noël Gallon1. També va compondre una Missa a quatre veus, orquestra i orgue (1898), Sis antífones per a orquestra de corda i orgue (1899), música de cambra i melodies.
Les obres de Jean Gallon són poques, però d'"alta qualitat i artesania elegant" segons Alain Louvier, que elogia especialment les peces sagrades del compositor.
Coma professor va ensenyar a músics tan destacats com:
* Elsa Jacqueline Barraine,
* Paul Bonneau,
* Henri Challan,
* Georges Dandelot,
* Jean-Yves Daniel-Lesur,
* Jeanne Demessieux,
* Pierre Derveaux,
* Maurice Duruflé,
* Henri Dutilleux,
* Ulvi Cemal Erkin,
* Jean Hubeau,
* Paule Maurice,
* Olivier Messiaen,
* Jean Rivier,
* Pierre Sancan,
* Paul Tortelier,
* Yvonne Lephay-Belthoise.

## Referències

* 1 2 3 4 Baker et Slonimsky 1995, p. 1392.
* 1 2 3 Honegger 1993, p. 448.
* 1 2 (anglès) Alain Louvier, « Gallon, Jean » [archive], sur Grove Music Online, 2001 (DOI 10.1093/gmo/9781561592630.article.10579, consulté le 14 juillet 2022)

## Bibliografia

* Theodore Baker i Nicolas Slonimsky (trad. Marie-Stella Pâris, préf. Nicolas Slonimsky), Dictionnaire biographique des musiciens [«Baker's Biographical Dictionary of Musicians»], t. 1 : A-G, Paris, Robert Laffont, coll. «Bouquins», 1995 (réimpr. 1905, 1919, 1940, 1958, 1978), 8e éd. (1re éd. 1900), 4728 p. (ISBN 2-221-06510-7).
* Marc Honegger (dir.), Dictionnaire de la musique: Les hommes et leurs œuvres. A-K, Paris, Bordas, coll. «Marc Honegger», 1993, nouvelle éd. (1re éd. 1970), 1232 p. (ISBN 2-04-019973-X).

## Enllaços externs

* Recursos musicals (anglès)
* (anglès)
* (anglès)
* (anglès)
* (anglès)
# Mateus

Mateus és una masia del municipi de Sagàs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La masia de Mateus està documentada des de finals del segle xvii, quan Joan Melcior Batllia la capbreva al baró de la Portella, aleshores el duc d'Híxar. Batllia hi tenia instal·lada una família de masovers, ja que ell residia a la casa pairal de la Batllia, prop de l'església de Sant Andreu de Sagàs.
Masia d'estructura clàssica amb planta rectangular i coberta a dos vessants, amb el carener paral·lel a la façana de llevant. La masia, de petites proporcions, fou ampliada al segle xviii amb la construcció d'una nova edificació que reprodueix l'esquema inicial i que allotjava els masovers. La masia de finals del segle xvi o començaments del segle xvii conserva les finestres allindanades amb pedres monolítiques i una gran porta d'arc de mig punt adovellada al centre de la façana. El conjunt queda tancat per les corts i les pallisses que formen una petita era.

## Història

* 1 2 «Mas Mateus». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 desembre 2014].
# Elegeia

Elegeia (posteriorment anomenada Ilijeh) va ser una ciutat d'Armènia que Ptolemeu situava prop de les fonts de l'Eufrates. Trajà hi va arribar durant la seva campanya contra Pèrsia i s'hi va entrevistar amb Partamasiris (rei armeni entre els anys 113 i 114). El 162, Vologès III de Pàrtia va entrar a Armènia per combatre el governador romà de Capadòcia, Sedatí Severià —que havia envaït el regne—, i va derrotar els romans completament en aquesta ciutat.

## Referències

* ↑ Smith, William. «ELEGEIA» (en anglès). Dictionary of Greek and Roman Geography. LLD, 1854. [Consulta: 15 gener 2017].
# Estació lunar 44

Estació lunar 44 (títol original: Moon 44) és una pel·lícula de ciència-ficció de l'Alemany de l'Oest dirigida per Roland Emmerich, estrenada l'any 1991. Ha estat doblada al català.

## Argument

El 2038, els recursos naturals de la Terra estan pràcticament exhaurits. La lluita és dura per apropiar-se dels últims minerals disponibles en altres planetes. Es creen corporacions multinacionals, però quan una d'elles, veu desaparèixer els seus robots, apel·la a presoners per defensar-la. Al si de l'equip de l'estació lunar 44, la tensió puja.

## Repartiment

* Michael Paré: Felix Stone
* Malcolm McDowell: Major Lee
* Lisa Eichhorn: Terry Morgan
* Dean Devlin: Tyler
* Brian Thompson: Jake O'Neal
* Stephen Geoffreys: Cookie
* Leon Rippy: Sergent Sykes
* Jochen Nickel: Scooter Bailey
* John March: Moose Haggerty
* Mechmed Yilmaz: Marc
* David Williamson: Gallagher
* Drew Lucas: Riffle

## Referències

* ↑ «EStació lunar 44». esadir.cat.
* ↑ «Moon 44». Allociné.
# Camille Vidal-Naquet

Camille Vidal-Naquet (Nevers, 20 d'octubre de 1972) és una directora de cinema francesa.

## Biografia

Camille Vidal-Naquet venia de formació acadèmica; els seus pares i germans són tots professors. Va estudiar lletres, va obtenir un màster i va realitzar alguns treballs per a un doctorat. La seva tesi de màster va ser sobre literatura i cinema, que va cursar al doctorat, amb ganes d'escriure una tesi sobre The Evil Dead de Sam Raimi abans d'intentar mirar al guió de Ridley Scott d’Alien; després ho va deixar completament per fer pel·lícules. L'estudiós de la cultura queer David A. Gerstner va escriure en una crítica cinematogràfica que és la formació acadèmica del director la que actua com a "força impulsora de la precisió" en el seu treball.
El seu primer llargmetratge va ser Sauvage el 2018. La seva experiència treballant amb l'organització benèfica catòlica Aux captifs la libération la va ajudar a crear la pel·lícula. Sauvage es va estrenar al 71è Festival Internacional de Cinema de Canes el 2018 i es va fer especialment popular entre la comunitat LGBT+ de la ciutat de Nova York. La pel·lícula se centra en un jove treballador sexual masculí, interpretat per Félix Maritaud, amb freqüents escenes de sexe explícites; Vidal-Naquet "subratlla [que] el sexe que veiem a Sauvage és treball". Durant la preproducció, Vidal-Naquet i el seu director de fotografia Jacques Girault van passar mesos planificant el treball de la càmera, les actuacions i, en particular, la il·luminació i com funcionaria amb altres elements; va explicar que "volia filmar les escenes de sexe perquè no fossin diferents de les altres" perquè "la il·luminació és moral".

## Filmografia
### Curtmetratges

* Génie, film experimental en llengua de signes
* 2001: Backstage
* 2014: Mauvaise Tête

### llargmetratge

* 2018: Sauvage

### Documentals

* 2020: Des Morts entre les Mains
* 2021: La chambre

## Referències

* 1 2 Gerstner, David. «An Excellent Worker: An Interview with Camille Vidal-Naquet». Cineaste, 2019. [Consulta: 12 agost 2020].
* ↑ de Galzain, Christophe. «Camille Vidal-Naquet : Au bois de Boulogne, j’étais là comme un bénévole et plus comme un scénariste» (en francès). La Croix, 29-08-2018.
* ↑ «Entretien avec Clarisse Fabre» (en francès). Le Monde, 29-08-2018.