OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ràdio Girona

Ràdio Girona és una emissora de ràdio de Girona fundada el 10 de desembre de 1933 amb el nom de EAJ-38 Ràdio Girona.
Des de 2011 les seves freqüències són la 98.5 de la freqüència modulada i la 1008 de l'ona mitjana.

## Història

Inicialment, emetia des del carrer Carreras Peralta, però després es va traslladar al carrer de la Força i estava vinculada a Ràdio Associació de Catalunya emetent programació en cadena i espais locals musicals, meteorològics, infantils i d'economia. Va tenir un cert ressò durant el període republicà del segle xx, quan hi treballaren els locutors Francina Boris i Codina (abans de passar a Ràdio Associació de Catalunya), Joaquim Carreras (mort al front durant la guerra civil espanyola) i Enric Casademont i Aymerich, creador del personatge Pau Pi, i on també va fer algunes xerrades Carles Rahola. Durant la guerra civil espanyola se n'encarregà de les emissions Maria Tersa i Miralles, tot fent servir l'estudi com a refugi. Quan les tropes franquistes ocuparen Girona canviaren el nom de l'emissora pel de Radio España de Gerona.
El 2013 va celebrar el seu 80è aniversari amb el programa Amb tu, que va recordar antics locutors de Ràdio Girona.

## Referències

* ↑ «Mor als 98 anys Francina Boris, la primera veu de Ràdio Girona». Ara, 07-11-2013. [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ Ràdio Girona Cadena Ser canvia el seu dial del 94.4 al 98.5 fm a Gironainfo.
* ↑ «Tal dia com avui de 1933 s'inaugurava Ràdio Girona amb la veu de la locutora Francina Boris». Ràdio Associació de Catalunya, 15-12-2010. [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ «La ràdio que parlava femení». Arxivat de l'original el 2012-02-05. [Consulta: 4 desembre 2011].
* ↑ Masó, Sara «Dia a dia». Capçalera, 163, 01-03-2014, p. 94.

## Bibliografia

* Miquel Gil i Bonancia 50 anys de Ràdio Girona, 1933-1983 (Ed. Carles Vallès, Figueres)

## Enllaços externs

* Ràdio Girona
* Blog d'Emili Casademont
* La Ràdio Girona Republicana al bloc d'Emili Casademont
* 75 anys de Ràdio Girona
* Ràdio Girona a Facebook
# Epinephelus quernus

Epinephelus quernus és una espècie de peix de la família dels serrànids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 122 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Hawaii.

## Referències

* ↑ Bloch M. E. 1793. Naturgeschichte der ausländischen Fische. Berlin. Naturg. Ausl. Fische v. 7. i-xiv + 1-144.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Heemstra, P.C. i Randall, J.E., 1993, Groupers of the World (Family Serranidae, Subfamily Epinephelinae). An annotated and illustrated catalogue of the grouper, rockcod, hind, coral grouper and lyretail species known to date. FAO Species Catalogue Vol. 16., FAO Fish. Synop. Núm. 125, 125:I-viii, 1-382.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pey

Pey és un cognom d'origen gascó (dialecte pertanyent a occità dit també provençal).
En relació amb l'origen del mot, és un nom de persona (passat a cognom): Pey, grafia antiga per Pèir (Pere en català). Els immigrants gascons eren força nombrosos al Principat de Catalunya als segles XIV, XV, i XVI. Dels immigrants gascons, el lexic català popular va heretar de mots com pai (pare), mai (mare), frai (germà), barroer, etc i de la interjecció Déu n'hi do! que és una adaptació catalanitzada del renec críptic gascó 'Diu me dau!' (per 'Diu me damne!').
És el topònim d'una petita localitat al departament de les Landes, a la Gascunya atlàntica, i també el d'un nucli de població del municipi d'Echt (Limburg, Països Baixos), Peij en limburguès. És també un acompanyament toponímic molt comú a noms de localitats d'Occitània, Provença i del nord-oest d'Itàlia.
A la península Ibèrica és un cognom poc comú, unes 500 persones el tenen de primer cognom (segons l'Instituto de Estadística, 2007), i l'àrea d'implantació és la franja pirinenca. Als Països Catalans, les branques més nombroses són a l'Alt Empordà, Pallars, Ribagorça, Berguedà, Montseny, Vallès i Mallorca.
Com a derivació dialectal, diferents variants han originat molts altres cognoms, com Peyró, Peyre, Peyrefitte, etc.
És molt probable, encara que una hipòtesi no contrastada, que el cognom es va anar implantant al territori català i ibèric en diferents migracions o repoblaments des del nord dels Pirineus al vessant sud (potser en els repoblaments amb població occitana després de les pestes que van afectar Catalunya).

## Referències

* ↑ Cognom Pey a geneanet.org
* ↑ El cognom Pey a Catalunya a idescat
* 1 2 Alcover-Moll DCVB
* ↑ Simin Palay. Dictionaire de Béarnais et de Gascon moderne. Editions du CNRS, París, 1983
* ↑ Vegeu els occitans a Catalunya Arxivat 2012-02-09 a Wayback Machine.
# Clorartinita

La clorartinita és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el seu nom com a anàleg amb clor de l'artinita.

## Característiques

La clorartinita és un carbonat de fórmula química Mg₂(CO₃)(OH)Cl·2H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1996. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la clorartinita pertany a «05.DA: Carbonats amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dypingita, hidromagnesita, giorgiosita, widgiemoolthalita, artinita, indigirita, otwayita, zaratita, kambaldaïta, cal·laghanita, claraïta, hidroscarbroïta, scarbroïta, caresita, quintinita, charmarita, stichtita-2H, brugnatel·lita, clormagaluminita, hidrotalcita-2H, piroaurita-2H, zaccagnaïta, comblainita, desautelsita, hidrotalcita, piroaurita, reevesita, stichtita i takovita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a l'avenç del nord de l'erupció de la Gran Fissura del volcà Tolbàtxik, situat a l'óblast de Kamtxatka, al districte Federal de l'Extrem Orient, Rússia. També ha estat descrita a Kenton, al comtat de Houghton, Michigan (Estats Units). Es tracta dels dos únic indrets on ha estat trobada aquesta espècie.

## Referències

* ↑ «Chlorartinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 maig 2017].
# Onzonilla

Onzonilla és un municipi de la província de Lleó, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 1402 | 1435 | 1508 | 1555 |

## Referències

* ↑ «Provincia de León (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 març 2021].
# Iberochondrostoma lemmingii

Iberochondrostoma lemmingii és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 25 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la península Ibèrica: rius Duero, Tajo, Guadiana i Guadalquivir.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Muus, B.J. i P. Dahlström 1968. Süßwasserfische. BLV Verlagsgesellschaft, Múnic. 224 p.

## Bibliografia

* Doadrio, I. i B. Elvira 2007. A new species of the genus Achondrostoma Robalo, Almada, Levy i Doadrio, 2007 (Actynopterigii, Cyprinidae) from Western Spain. Graellsia 63(2): 295-304.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Steindachner, F. 1866. Die Flussfische des südlichen Spaniens und Portugals. Anzeiger K. Akad. Wiss. Math.-Naturwiss. Cl. v. 3: 79.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sant Martí d'Estanyils

Sant Martí d'Estanyils fou una església del lloc d'Estanyils, a l'antic terme de Coma, del terme comunal d'Eus, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
Estava situada en el lloc d'Estanyils, a l'est-nord-est de Coma, al nord-est del terme eusenc, en el vessant sud-oest de la Jaça Cremada.
Està documentada des del 1202, com a sufragània de Sant Esteve de Coma. El 1218 fou donada, amb el seu alou, a Sant Martí del Canigó per Bertran d'Illa.
En l'actualitat queden diverses restes del lloc d'Estanyils, però cap d'elles recognoscible com l'antiga església del lloc, almenys fins que s'hi facin prospeccions arqueològiques.

## Referències

* ↑ Lloc on estigué l'església de Sant Martí d'Estanyils en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «64 - Eus». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Eus». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Esglésies romàniques del Conflent anteriors al 1300: Eus. Sant Martí d'Estanyils». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.
# Gran Premi de Gal·les

El Gran Premi de Gal·les (Grand Prix of Wales) va ser una cursa ciclista femenina que es va disputar als voltants de Newport, a Gal·les. Només es va organitzar l'edició del 2005, que va formar part del calendari de la Copa del Món de ciclisme femení.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2005 | Judith Arndt | Susanne Ljungskog | Oenone Wood |

## Enllaços externs

* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# Pic Camboué

El Pic Camboué és una muntanya de 3.043 m d'altitud, amb una prominència de 15 m, que es troba al massís de Perdiguero, al departament dels Alts Pirineus (França).

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
* ↑ Semir, Ramon de. Posets - Perdiguero, Esc. 1:25.000. 1a edició. Granollers: Editorial Alpina, 1977 (E-25). ISBN 84-7011-038-1. Arxivat 2019-05-01 a Wayback Machine.
# Saint-Benoît (illa de la Reunió)

Saint-Benoît és un municipi de l'illa de la Reunió. L'any 2006 tenia 33.187 habitants. Limita amb els municipis de Bras-Panon, Cilaos, L'Entre-Deux, La Plaine-des-Palmistes, Sainte-Rose, Salazie i Tampon.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 19.942 | 21.658 | 23.541 | 26.187 | 31.560 | 33.187 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1947-1956 | Jean Champierre de Villeneuve | |
| 1956-1971 | David Moreau | |
| 1971-1977 | André Duchemann | |
| 1977-1983 | David Moreau | |
| 1983-1999 | Jean-Claude Fruteau | PS |
| 1999-2001 | Philippe Le Constant | |
| 2001-2008 | Bertho Audifax | UMP |
| 2008- | Jean-Claude Fruteau | PS |

## Agermanaments

* Quatre Bornes
# Iauhèn Hutaròvitx

Iauhèn Hutaròvitx (Minsk, 29 de novembre de 1983) és un ciclista belarús, professional des del 2007 fins al 2016.
En el seu palmarès destaquen quatre campionats nacionals de ciclisme en ruta, diverses etapes en curses d'una setmana, entre les quals destaquen quatre etapes al Tour del Mediterrani i una a la Volta a Polònia, i una etapa a la Volta a Espanya de 2010.

## Palmarès

* 2006
** Vencedor de 2 etapes del Circuit de les Ardenes
** Vencedor de 2 etapes del Tour de la Manche
** Vencedor d'una etapa del Tour d'Alsàcia
* 2007
** Vencedor d'una etapa del Tour de Poitou-Charentes
* 2008
** Campió de Belarús en ruta
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Burgos
** Vencedor d'una etapa dels Tres dies de Flandes Occidental
* 2009
** Campió de Belarús en ruta
** 1r al Gran Premi del Somme
** Vencedor de 2 etapes del Tour del Mediterrani
** Vencedor d'una etapa del Circuit de Lorena
** Vencedor d'una etapa de la Tropicale Amissa Bongo
* 2010
** Vencedor de 2 etapes del Tour del Mediterrani
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Polònia
** Vencedor d'una etapa del Circuit de Lorena
* 2011
** 1r a la Coppa Bernocchi
** 1r al Premi Nacional de Clausura
** Vencedor d'una etapa de l'Étoile de Bessèges
** Vencedor d'una etapa del Tour de Poitou-Charentes
* 2012
** Campió de Belarús en ruta
** Vencedor de 2 etapes del Tour de l'Ain
* 2014
** Campió de Belarús en ruta
** 1r al Gran Premi del Somme
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Polònia
* 2015
** Vencedor de 3 etapes a la Tropicale Amissa Bongo
* 2016
** Vencedor d'una etapa a la Tropicale Amissa Bongo

### Resultats al Tour de França

* 2009. 156è de la classificació general. Fanalet vermell
* 2012. Abandona (15a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2008. Abandona (7a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2010. 135è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2014. 134è de la classificació general.

## Enllaços externs

* Fitxa de Iauhèn Hutaròvitx a sitiodeciclismo.net
* Fitxa de Iauhèn Hutaròvitx a procyclingstats.com
# Santa María del Cubillo

Santa María del Cubillo és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 435 | 403 | 392 | 388 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
# Guglielmo Pecori Giraldi

Guglielmo Pecori Giraldi (Borgo San Lorenzo, 18 de maig de 1856 - Florència, 15 de febrer 1941) va ser un general italià, mariscal d'Itàlia.

## Biografia

Nascut a Borgo San Lorenzo (Florència), des de 1879 tenia el títol nobiliari hereditari de conte del Sacro Romano Impero. El 1873 va començar els seus estudis militar a l'Escola Militar d'Infanteria i Cavalleria de Mòdena i el 1874 va continuar-los a l'Acadèmia Militar de Torí, i en va sortir el 1877 amb el rang de subtinent d'artilleria. Successivament va ascendir als rangs de tinent i, el 1884, de capità.
Va ser a Eritrea el període 1887-1888, on va participar posteriorment en la campanya de l'Àfrica de l'Est (1896-1897), i va obtenir el comandament de les tropes d'Eritrea.
El 1900 va ser nomenat coronel de l'Exèrcit. Amb aquest càrrec, el 1903 va ser novament destinat a Eritrea, en una e`poca en què el paper d'Itàlia en aquella zona d'Àfrica requeria de grans dots militars i diplomàtiques; s'hi va estar fins al 1907. En 1911-1912 va participar en la Guerra italo-turca guiant les operacions per a la conquesta de l'oasi d'Ain Zara. L'ocupació de l'oasi va permetre baixar el control sobre la ciutat de Trípoli pels otomans i va permetre ampliar l'ocupació italiana de tots els oasis de la cintura de Trípoli. Una sèrie de contratemps en aquella campanya, que van atribuir-se injustament únicament a Pecori Giraldi, van causar gran descontentament en el Govern italià i en l'opinió pública i el 1911 va ser obligat a tornar a Itàlia i deixar el servei actiu. Tanmateix, el 1912, després que presentés un recurs al Consell d'Estat es va reconèixer la manca de fonament d'aquella decisió i va passar a la reserva.
Durant la Primera Guerra Mundial va tenir sota el seu comandament en principi el VII Cos; després d'haver aconseguit al maig de 1916 el títol honorífic de Gran Oficial de l'Orde Militar d'Itàlia, va estar al capdavant de l'exèrcit com «Tenente Generale», desplegat en el front de l'altiplà fins al final del conflicte.
Des 3 de novembre de 1918 fins al 20 de juliol de 1919 va ser el governador militar de la Venècia tridentina. El 24 de maig de 1919 se li va concedir l'honor de Cavaller de la Gran Creu de l'Orde Militar d'Itàlia. El 17 de juny 1926 va ser nomenat mariscal d'Itàlia.
Va morir a Florència el 1941, i com va deixar dit, va ser enterrat a l'ossera de Pasubio, junt amb els seus soldats que van caure durant les sagnants batalles de la Primera Guerra Mundial. Vicenza té a l'interior del Museu del Risorgimento e della Resistenza, la col·lecció dels seus documents, que van ser cedits a l'Ajuntament de la ciutat pel seu nebot Luigi Pecori Giraldi. Entre el material cedit hi ha dos diaris manuscrits escrits durant la seva primera estada a Eritrea.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Pecori Giraldi, Guglielmo» (en italià). Senato della Repubblica. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 6 gener 2023].
* 1 2 3 4 «Pecori Giraldi, Guglielmo» (en italià). Dizionario Biografico Treccani. [Consulta: 6 gener 2023].
* 1 2 3 4 «Guglielmo Pecori Giraldi» (en italià). Presidenza della Repubblica. [Consulta: 1r setembre 2014].
# Nyctixalus margaritifer

Nyctixalus margaritifer és una espècie d'amfibi que viu a Indonèsia. Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Iskandar, D. & Mumpuni 2004. Nyctixalus margaritifer. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 8 d'abril del 2008.
# Ostracion meleagris

Ostracion meleagris és una espècie de peix de la família dels ostràcids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 25 cm de longitud total.
* Presenta dimorfisme sexual.

## Subespècies

* Ostracion meleagris camurum (Hawaii)
* Ostracion meleagris clippertonense (Pacífic oriental)

## Alimentació

Menja tunicats, poliquets, porífers, mol·luscs, copèpodes i algues.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i associat als esculls de corall que viu entre 1-30 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des de l'Àfrica oriental fins a Mèxic, el sud del Japó, les Hawaii, Nova Caledònia i les Tuamotu.

## Costums

És un peix solitar.

## Observacions

És verinós per als humans.

## Referències

* ↑ «Ostracion meleagris». Catalogue of Life. (anglès)
* ↑ Myers, R.F., 1999. Micronesian reef fishes: a comprehensive guide to the coral reef fishes of Micronesia. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 330 p.
* 1 2 3 4 5 6 FishBase (anglès)
* ↑ Myers, R.F., 1999.
* ↑ Lieske, E. i R. Myers, 1994. Collins Pocket Guide. Coral reef fishes. Indo-Pacific & Caribbean including the Red Sea. Harper Collins Publishers, 400 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Salicilat de benzil

El salicilat de benzil és l'èster que resulta de la condensació de l'àcid salicílic amb l'alcohol benzílic. Es tracta d'un líquid incolor i viscós amb una lleugera olor dolça i balsàmica.

## Referències

* ↑ Bauer, Kurt; Garbe, Dorothea; Surburg, Horst. Common fragrance and flavor materials: preparation, properties and uses. 4a edició. Weinheim: Wiley-VCH, 2001, p. 140. ISBN 3-527-30364-2.
# Orador

Orador (llatí Orator) és la persona que parla en públic i el que destaca per la seva manera de parlar.
Antigament eren persones que dominaven l'art de l'oratòria i que estudiaven per exercir com a tals. Exemples de grans oradors van ser Demòstenes i Ciceró. Aquest art s'aplicava davant dels tribunals de justícia o per fer discursos tant polítics com socials (per exemple un discurs al senat o a les cúries, un panegíric a l'emperador o una oració fúnebre a un difunt.
En temps de Ciceró, l'orador es diferenciava del jurisconsult i de l'advocat. L'advocat assistia al processat però no intervenia, i el seu prestigi servia per donar pes a les paraules de l'orador. Després de la caiguda de la República es van confondre les funcions d'advocat i orador, ja que els juristes més destacats van deixar d'anar als tribunals. Un orador que posseís un coneixement competent del dret civil, tenia molt d'avantatge. Alguns requisits de l'oratòria, com ara la veu i el gest, només es podrien adquirir mitjançant la disciplina, mentre que un coneixement competent del dret es podria obtenir fàcilment d'un jurisconsult o dels llibres.
Alguns autors, com Ciceró, van escriure tractats importants sobre l'oratòria: De inventione, De oratore (sobre la formació de l'orador), Partitiones oratoriae es refereix a les divisions dels discursos, De optimo genere oratorum, que versa sobre el millor tipus d'eloqüència, Orator (retrat de l'orador ideal), Brutus, història de l'eloqüència grega i romana, Topica, sobre els esquemes habituals dels discursos. Tàcit també en va escriure un: Dialogus de oratoribus obra que data de l'any 81 aproximadament on es tracta el tema de l'educació romana i de l'oratòria.
Modernament el terme és poc usat i s'aplica als advocats, fiscals, polítics i predicadors religiosos.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Orator». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 8 maig 2022].

## Vegeu també

* Oradors àtics
* Retòrica
Viccionari
# Oracle de Trofoni

L'oracle de Trofoni a Lebadea (Beòcia) era un conjunt religiós centrat en una cova, dedicat a Trofoni, al qual se'l considerava fill d'Apol·lo. El culte el va instaurar Saó, a partir d'un oracle rebut a Delfos.
Pausànias fa una detallada descripció de la forma de consultar l'oracle. Diu que quan algú decideix baixar al santuari, en primer lloc ha d'estar-se un nombre determinat de dies en un edifici consagrat al Bon Daimon i a la Bona Tique o bona sort, i mentre viu allí ha de fer les purificacions, mantenir-se apartat dels banys calents i només banyar-se al riu Hercina. A més, ha de fer sacrificis a Trofoni i als seus fills, i a Apol·lo, Cronos, Zeus, Hera, Henioca i Demèter, que allà anomenen Europa i diuen que va ser la dida de Trofoni. A cada sacrifici hi era present un endeví, que després d'examinar les entranyes de les víctimes predeia al consultant si Trofoni el rebria de forma propícia. Durant la nit en què baixava a la consulta, es sacrificava un moltó en un clot i s'invocava Agamedes, l'arquitecte germà de Trofoni. Si els auguris eren bons, se l'acompanyava al riu Hercina, i després de banyar-se l'ungien amb oli. Els sacerdots portaven al consultant a les fonts del riu, una anomenada Lete, l'oblit, per oblidar tot allò en el que fins aquell moment pensava, i l'altra Mnemòsine, la memòria, per recordar el que havia de veure al baixar a la cova. Els sacerdots li ensenyaven una estàtua de Trofoni que només podien veure els consultants i que es diu que va fer Dèdal, el vestien amb roba de lli i l'introduïen a la cova. El consultant baixava per una estreta escala de fusta i un cop a baix, s'estirava a terra aguantant a cada mà un pa d'ordi pastat amb mel i posava els peus en un forat. A partir d'aquí, els que havien entrat al santuari tenien una visió, que sempre era diferent per a cada persona. S'havia de sortir amb els peus per davant, i el consultant era rebut pels sacerdots i assegut al tron de Mnemòsine, no gaire lluny del santuari. Li preguntaven què havia vist i escoltat, i després el conduïen de nou a l'edifici on havia estat abans caminant sense saber gaire el que es feia i allà descansava i recobrava les seves facultats. Pausànias diu que parla per experiència, que ell va consultar aquest oracle, i que com tothom que el consultava, va oferir per escrit en una tauleta tot el que havia vist i sentit.
El temple el va saquejar l'exèrcit romà de Luci Corneli Sul·la al segle i aC, però l'oracle va subsistir fins al segle iii. En temps de Plutarc era l'únic dels oracles de Beòcia que encara estava actiu.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia. IX, 39, 5-14