OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ramon Campabadal i Martí

Ramon Campabadal i Martí (Barcelona, 14 de maig de 1909 - Barcelona, 31 d'octubre de 1993) fou un futbolista català dels anys 1920 i 1930.

## Trajectòria

Començà jugant a futbol a un equip d'estudiants anomenat Nosaltres. El 1928 ingressà al FC Barcelona, on romangué fins al 1930. Formà part de la plantilla del club campió de la primera lliga espanyola, la temporada 1928-29. Debutà en aquesta competició el dia 24 de març de 1929 en un FC Barcelona 5 - CE Europa 2. Disputà un total de 13 partits al club, marcant 11 gols. Posteriorment jugà al FC Badalona. Una greu lesió el retirà prematurament del futbol. Més tard fou jugador de pilota basca arribant a ser cinc cops campió d'Espanya (1935, 1940, 1941, 1943 i 1944).

## Palmarès
### FC Barcelona

* Lliga espanyola: 1928-29
* Campionat de Catalunya: 1929-30

## Referències

* ↑ Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Edición del dimecres 27 març 1929, Página 2 - Hemeroteca - MundoDeportivo.com». [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ Diccionari del Barça. Antoni Closa, Jordi Blanco. Cartoné. Enc. Catalana 1999. ISBN 8441201269 / 84-412-0126-9 EAN: 9788441201262

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Ramirás

Ramirás és un municipi de la província d'Ourense a Galícia. Pertany a la comarca d'A Terra de Celanova.
Evolució demogràfica :
| 1930 | 1950 | 1981 | 2004 |
| 5.806 | 5.147 | 5.132 | 2.046 |
| Fonts: INE i IGE ||||
# Ramis

Ramis (segle xv) va ser un escriptor català.
Se'n conserva una composició musical en codolada i dos bordons llargs de temàtica amorosa que porta per nom Ohiu de mi quanta dolor. És un lai de 141 o 142 versos.

## Referències

* ↑ «Ramis». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ François Romain Cambouliu. Historia de la literatura catalana antiga: aplech d'estudis per la seva formació. Biblioteca Classica Catalana, 1910, p. 246.
* ↑ Francesch Pelay Briz. Lo Llibre dels Poetas, cansoner de obras rimadas dels segles XII, XIII, XIV, XV, XVI, XVII, y XVIII ; acompanyat de notas y de un Prolech. S. Manero, 1868, p. 249–251.
* ↑ Jochs florals de Barcelona. Verdaguer, 1865, p. 176–.
* ↑ Eugenio de Ochoa. Catálogo razonado de los manuscritos españoles existentes en la Biblioteca Real de París: seguido de un suplemento que contiene los de las otras tres bibliotecas públicas (del Arsenal, de Santa Genoveva y Mazarina). Impr. Real, 1844, p. 373–.
* ↑ Biblioteca de Catalunya. Catàleg dels manuscrits de la Biblioteca de Catalunya. La Biblioteca, 1989, p. 58.
# Rascló de Hawkins

El rascló de Hawkins (Diaphorapteryx hawkinsi) és un ocell extint de la família dels ràl·lids (Rallidae) i única espècie del gènere Diaphorapteryx. Habitava les zones humides de les illes Chatham, a prop de Nova Zelanda.
# Raphael Wallfisch

Raphael Wallfisch (Gran Londres, 15 de juny de 1953) és un violoncel·lista anglès.

## Biografia

Raphael Wallfisch va néixer a Londres fill de pares músics, la violoncel·lista Anita Lasker-Wallfisch i el pianista Peter Wallfisch. Guiat molt aviat pels professors Amaryllis Fleming, Amadeo Baldovino i Derek Simpson, va optar per dedicar-se al violoncel. Després d'estudiar amb el violoncel·lista rus Gregor Piatigorsky a la Thornton School of Music de la Universitat de Califòrnia, als 24 anys va guanyar el Concurs internacional de violoncel Gaspar Cassadó a Florència. Ha exercit una carrera internacional i ha actuat amb diverses orquestres. També és convidat habitualment a festivals de Londres (The Proms), Edimburg, Aldeburgh, Spoleto, Prades, Oslo i Schleswig-Holstein a Alemanya.
Apassionat de la docència, Raphael Wallfisch fa classes magistrals a tot el món. És professor al Konservatorium de Zürich Winterthur i al Royal Northern College of Music de Manchester.
Raphael Wallfisch compta amb diversos registres que inclouen les obres concertants d'Ernest Bloch, Maurice Ravel, Ernő Dohnányi, Ottorino Respighi, Samuel Barber, Paul Hindemith, Bohuslav Martinů, Richard Strauss, Antonín Dvořák, Dmitri Kabalevski, Aram Khatxaturian i Mieczysław Weinberg. També té un lloc important el repertori de violoncel de compositors anglesos amb obres de Benjamin Britten, Gerald Finzi, Kenneth Leighton, Frederick Delius, Arnold Bax, Arthur Bliss, Ernest John Moeran et William Walton. Wallfisch treballa amb diversos compositors britànics que sovint li escriuen obres, com ara Peter Maxwell Davies, Kenneth Leighton, James MacMillan, Paul Patterson, Robert Simpson, Robert Saxton, Roger Smalley, Giles Swayne, John Tavener i Adrian Williams.
A més de la seva carrera en solitari, Raphael Wallfisch actua amb el Shario Erez Wallfisch Trio amb el violinista Hagai Shaham i el pianista Arnon Erez. Fundat el 2009, el trio ja té fama en el panorama internacional. Té dos enregistraments sota el seu segell Nimbus.
Raphael Wallfisch toca un violoncel de Jean-Baptiste Vuillaume de 1865 i un de Gennaro Gagliano de 1760.

## Referències

* ↑ Cummings, Robert. «Biografia» (en anglès). Al Music. [Consulta: 4 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Raphael Wallfisch - Lloc web oficial
# Raphanobrassica

Raphanobrassica és una planta resultant del creuament entre el rave (Raphanus sativus) i la col (Brassica oleracea). El nom prové de la conjunció de les paraules llatines per a designar els gèneres respectius de rave i col.

## Origen

La primera raphanobrassica va ser obtinguda pel biòleg soviètic Georgi Karpechenko, que esperava aconseguir una planta que combinés les propietats de l'arrel del rave amb les fulles de la col. Georgi Karpechenko buscava que la planta resultant servís per a alimentar els treballadors de Rússia.
Desgraciadament per a la gastronomia, tots els híbrids resultants del creuament tenen fulles de rave i arrels de col, precisament les dues parts no comestibles dels seus progenitors. Per als biòlegs, en canvi, la raphanobrassica és una planta summament interessant, ja que tot i la seva naturalesa híbrida no és estèril. Això va portar alguns botànics a proposar que la hibridació casual d'una flor per pol·len d'una altra espècie en la naturalesa podria ser un mecanisme d'especiació comú en els vegetals superiors. En l'actualitat es creu que gran part de les angiospermes té algun híbrid entre els seus avantpassats, essent això pràcticament la norma en el cas de les orquídies.

## Mecanisme genòmic: poliploïdia

La Raphanobrassica és una espècie poliploide. El rave i la col tenen una dotació cromosòmica 2n=18 (tenen 9 parells de cromosomes. Un primer híbrid del rave i la col té 9 cromosomes del rave i 9 de la col. Tot i així, com que són molt diferents, no hi ha reconeixement mutu durant la meiosi. Per aquest motiu l'híbrid produeix gàmetes amb nombres anormals de cromosomes: això causa l'esterilitat de l'híbrid. Ara bé, existeix una certa probabilitat que es produeixin gàmetes amb tota la dotació genètica: 9 cromosomes del rave i 9 de la col. Si dos d'aquests s'uneixen, el resultat és 2n+2n=36; aquesta és la dotació de Raphanobrassica. Com que en aquest cas els cromosomes es poden aparellar en la meiosi, la Raphanobrassica és fèrtil.

## Bibliografia

* Biología: Los procesos de cambio en los sistemas biológicos: evolución, reproducción y herencia. Editorial Santillana
* «“El Huerto Evolutivo” (3): Raphanobrassica, la cruz de Karpechenko.». [Consulta: 24 gener 2012].

## Enllaços externs

* http://www.mun.ca/biology/scarr/Raphanobrassica.htm (anglès)
# Reactor de II generació

Un reactor de segona generació és una classificació de disseny per a un reactor nuclear i fa referència a la classe de reactors comercials construïts fins a finals de la dècada de 1990. Les versions prototípiques i anteriors de PWR, CANDU, BWR, AGR, RBMK i VVER es troben entre elles.
Aquests es diferencien del reactors de I generació, que fan referència als primers prototips de reactors de potència, com ara Shippingport, Magnox / UNGG, AMB, Fermi 1 i Dresden 1. L'últim reactor comercial de potència Gen I es va localitzar a la central nuclear de Wylfa i va deixar de funcionar a finals de 2015. La nomenclatura per als dissenys de reactors, que descriu quatre "generacions", va ser proposada pel Departament d'Energia dels EUA quan va introduir el concepte de reactors de quarta generació.
La designació de reactor de generació II+ s'utilitza de vegades per a dissenys modernitzats de generació II construïts després de 2000, com el xinès CPR-1000, en competència amb dissenys de reactors de generació III més cars. Normalment, la modernització inclou sistemes de seguretat millorats i una vida útil de disseny de 60 anys.
Els dissenys de reactors de la segona generació tenien generalment una vida útil de disseny original de 30 o 40 anys. Aquesta data es va fixar com el període durant el qual s'amortitzaran els préstecs contractats per a la planta. No obstant això, molts reactors de la II generació s'estan allargant la vida útil fins a 50 o 60 anys, i una segona allargament de la vida útil fins als 80 anys també pot ser econòmica en molts casos. El 2013, al voltant del 75% dels reactors nord-americans encara en funcionament s'havien concedit llicències d'extensió de la vida útil fins a 60 anys.
El reactor número 4 de Txernòbil que va explotar va ser un reactor de segona generació, concretament RBMK-1000.
Els tres reactors destruïts de Fukushima Daiichi eren reactors de segona generació; concretament els reactors d'aigua en ebullició Mark I (BWR) dissenyats per General Electric. L'any 2016, la unitat 2 de l'estació de generació nuclear de Watts Bar va entrar en línia i és probable que sigui l'últim reactor de la II generació que entri en funcionament als Estats Units.

## Referències

* 1 2 Jamasb, Tooraj. Future electricity technologies and systems (en anglès). illustrated. Cambridge University Press, 2006, p. 203. ISBN 978-0-521-86049-9.
* ↑ Jamasb, Tooraj. Future electricity technologies and systems (en anglès). illustrated. Cambridge University Press, 2006, p. 203. ISBN 978-0-521-86049-9.
* ↑ Stephen M. Goldberg and Robert Rosner. «Nuclear Reactors: Generation to Generation» (en anglès). American Academy of Arts and Sciences, 2011. [Consulta: 1r setembre 2018].
* ↑ Delene, J.G.. Cost Estimate Guidelines for Advanced Nuclear Power Technologies (en anglès). ORNL/TM-10071/R3. Oak Ridge, Tennessee: Oak Ridge National Laboratories, May 1993, p. 43–45. DOI 10.2172/10176857.
# Refugi de Viadós

El Refugi de Viadós o Biadós és un refugi guardat que es troba a 1.760 m d'altitud al Sobrarb, i situat a la Vall de Gistau, al marge dret del barranc dels Oriel, a sobre del campament Virgen Blanca. És un refugi particular regentat per la família Cazcarra.

## Referències

* ↑ Refugios pirenaicos. [2a. ed. amp. y corr.]. Zaragoza: Prames, D.L. 1993. ISBN 8487601197.
* ↑ «Refugi de Viadós - Camptocamp.org». [Consulta: 4 setembre 2017].
* ↑ «Poca pluja, molta cervesa». La Vanguardia.
# Regne de Gondwana

«Regne de Gondwana» té aquests significats:
* Regne de Garha-Mandla
* Regne de Chanda-Sirpur (també esmentat com regne de Chandrapur o com el Regne gond de Telangana
* Regne de Deogarh
* Regne de Kherla
# Unió Popular (Rússia)

La Unió Popular (en rus: Народный Союз; Romanització: Narodnyy Soyuz) anteriorment conegut com a Partit del Renaixement Nacional "Voluntat del Poble" (rus: Партия Национального Возрождения «Народная Воля», romanitzat: Partiya Natsional'nogo Vozrozhdeniya «Narodnaya Volya») va ser un partit polític nacionalista i ultraconservador rus fundat al desembre de 2001. Va ser dirigit pel veterà polític Sergey Baburin. Al desembre de 2008 es va reorganitzar en la Unió Panpopular Russa.
Es va crear en unir quatre partits nacionalistes russos menors. Al setembre de 2003, Narodnaya Volya es va unir a Rodina i es va exercir sorprenentment bé en les eleccions legislatives russes de 2003. Molts consideraven a Narodnaya Volya com l'element més nacionalista i conservador de Rodina, llavors majoritàriament esquerrà, i diversos dels seus membres en el passat estaven associats amb moviments russos d'extrema dreta. Nou membres de Narodnaya Volya eren diputats de la Duma russa. A l'octubre de 2006, Narodnaya Volya, a diferència de la majoria de Rodina, no es va unir al partit Rússia Justa i va continuar sent una facció independent en la Duma.
Narodnaya Volya va declarar tenir vincles internacionals amb el Bloc d'Oposició Popular de Natalia Vitrenko, el Front Nacional dirigit per Jean-Marie Le Pen i el Partit Radical Serbi de Vojislav Šešelj. Els membres prominents del partit Narodnaya Volya inclouen a Viktors Alksnis, Nikolái Leónov i Aleksandr Rutskói.
El 26 de març de 2007, Narodnaya Volya es va unir a 13 petites organitzacions nacionalistes, cristianes ortodoxes i conservadores i el partit va passar a dir-se Unió Popular. El nou partit va declarar la seva intenció de participar en les eleccions legislatives russes de 2007, però finalment al no ser admesa va decidir recolzar al Partit Comunista de la Federació Russa, malgrat el seu ateisme.
Al 2008 es va transformar en associació pública i va passar a formar part del moviment sociopolític "Unió Panpopular Russa".

## Vegeu també

* Unió Panpopular Russa
* Rodina

## Referències

* ↑ «Партия "Народный союз" прекратила свое существование» (en rus). Lenta.RU. [Consulta: 5 juliol 2022].
* ↑ «Партинформ. Материал последнего номера». www.partinform.ru. [Consulta: 5 juliol 2022].
* ↑ «История партии | Российский Общенародный Союз». [Consulta: 19 agost 2023].
# Genoelselderen

Genoelselderen és un nucli del municipi de Riemst a la província de Limburg a Bèlgica. El 2006 tenia uns 489 habitants.

## Història

Van trobar-se restes de vil·les romanes i dos túmuls gal·loromans. El primer esment escrit data del 1157. Fins al segle xiii, feia part d'una senyoria anomenada Aldor, molt més llarga. Godenoel I d'Elderen (mort el 1305) va esdevenir senyor del poble. En afegir el seu nom va distingir-lo de 's Herenelderen (trad.: Elderen del senyor) ambdues senyoria del comtat de Loon i des del 1366 del principat de Lieja. Depenia del tribunal de Vliermaal.
El poble i tota la regió va sofrir dels exaccions i destruccions pels exèrcits d'ambdós camps durant la guerra de successió austríaca i més en particular durant la batalla de Lafelt el 1747. Després del 1794, durant l'ocupació francesa el poble va esdevenir un municipi independent fins al 1971. Aleshores va integrar-se en una entitat nova anomenat Elderen, resultat de la fusió de Ketsingen, Membruggen i 's Herenelderen. Ja el 1977 aquesta fusió va desfer-se i el poble passà a Riemst.

## Economia

Fins a la fi dels anys setanta era un poble d'agricultura en les terres riques d'Haspengouw i tenia una cooperativa lletera. Avui només romanen cinc explotacions agrícoles. Va esdevenir un poble residencial.
* Cases i mas al carrer Kasteelstraat
* Església de Martí de Tours
* Panorama
* El castell d'Elderen, l'estany i el parc

## Lloc d'interès

* El castell d'Elderen i la seva vinya
* El sepulcre de Joan Lluís d'Elderen a l'església
* Túmul de Genoelselderen
* L'església de Sant Martí

## Fills predilectes de Genoelselderen

* Guillem d'Elderen, conseller del príncep-bisbe de principat de Lieja al segle XVI
* Joan Lluís d'Elderen, príncep-bisbe de Lieja de 1688 a 1694

## Referències

* ↑ «Genoelselderen: Een historisch-geografisch portret» Arxivat 2016-03-18 a Wayback Machine., Web del municipi de Riemst, [Consulta 10 de febrer de 2013], (en català: Genoelelderen, una perspectiva històrica)
* ↑ Vandeputte, Omer: Gids voor Vlaanderen: Toeristische en culturele gids voor alle steden en dorpen in Vlaanderen, Tielt, Lannoo, 2007, ISBN 978-90-209-59635, pàgines 993-994 (en neerlandès)
# Agbia

Agbia (llatí: Municipium Agbiensis) va ser una antiga ciutat púnica i romana d'Àfrica Proconsular. Estava situada a la carretera que anava de Cartago a Tebessa, segons diu la Taula de Peutinger.
Les restes d'aquesta ciutat es troben avui a Tunísia a la vila d'Ain Hedja que té uns 3.000 habitants, a uns 15 km a l'oest de Dougga, a la governació de Béja, delegació de Teboursouk. Les restes són a la cimera d'un turonet i gairebé no es pot apreciar res a causa del seu mal estat. Una construcció d'origen àrab apareix damunt del que segurament va ser un temple o una fortalesa de l'Imperi Romà d'Orient.

## Referències

* ↑ Schmidt, Johannes. «Agbia». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft, vol. I, 1. Stuttgart, 1893, p. 766

## Vegeu també

* Musti-El Krib
# Sírius del Poble-sec

Sírius és una bèstia de foc del barri del Poble Sec, Barcelona. Pertany a la colla de Diables del Poble-Sec. Representa un gat ferotge en posició d'atac, amb uns ulls que s'il·luminen a la nit i li reforcen l'aspecte agressiu de la mirada. Té nou punts de foc repartits entre les potes i la cua, per on llança guspires al públic. Als correfocs, en Sírius hi surt acompanyat de diables i tabalers.
És un personatge relacionat amb la font del Gat, situada a Montjuïc, un element característic del Poble-sec. En aquesta font, segons el llegendari del barri, s'hi reunien les bruixes i s'hi organitzaven aquelarres. Per això, la bèstia, a banda i banda del llom, hi porta dos personatges: una bruixa i un boc –que presidia els aquelarres–, tots dos lligats amb una cadena que passa per damunt l'esquena del gat.
La figura, obra de l'artista Dolors Sans, es va fer per iniciativa de la colla, que volia una peça d'imatgeria festiva per a complementar els espectacles pirotècnics que organitzava. Es va presentar al barri la tardor del 2012, i d'aleshores ençà que participa en totes les activitats de la colla, mogut per un sol portador.

## Referències

* ↑ «Sírius del Poble-sec». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Can Gommar

Can Gommar és un mas del veïnat de Casamor, al municipi de Cabanelles (Alt Empordà), inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Segons el Pla Especial d'identificació i regulació de masies i cases rurals de l'ajuntament de Cabanelles Can Gommar és una edificació formada per un cos original del segle xv i tres més corresponents al segle xviii, amb reformes i ampliacions posteriors. A la llinda d'una finestra es pot apreciar la data de 1670, testimoni de l'any d'una de les reformes.
Masia de grans dimensions formada per diversos cossos adossats i aïllats i una era, que li proporcionen una planta més o menys rectangular. L'edifici principal és rectangular, amb la coberta de teula i distribuït en planta baixa i dos pisos. Està coronat amb un altell de recent construcció i presenta una terrassa adossada a la façana de ponent. La construcció presenta obertures rectangulars bastides en maons o bé amb els emmarcaments arrebossats. De la façana principal, orientada a llevant, destaca el portal rectangular i amb l'emmarcament de pedra.
Adossat en perpendicular a l'extrem de tramuntana del parament hi ha l'altre edifici, de planta rectangular i format per dos cossos adossats, amb les cobertes d'un i dos vessants i distribuïts en planta baixa i pis. La façana principal està orientada a migdia, davant de l'era que enllaça els dos edificis principals. Presenta obertures rectangulars reformades i un portal d'accés d'arc rebaixat bastit en maons. Al costat hi ha un gran annex obert que fa les funcions de magatzem. De la façana de llevant d'aquesta construcció cal destacar una finestra emmarcada en pedra, amb la llinda gravada amb una inscripció il·legible datada al segle xvii. El sector oest del conjunt es completa amb petites edificacions auxiliars i un mur de tanca que crea un espai de barri interior. S'hi accedeix mitjançant dues obertures, una de mig punt a la banda nord i una altra d'arc rebaixat a la banda de migdia, ambdues bastides en maons.
En general, la construcció és bastida amb pedra sense treballar lligada amb abundant morter de calç. A les cantonades hi ha carreus desbastats.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Gommar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Cantó de Vilafranca de Perigòrd

El cantó de Vilafranca de Perigòrd és un cantó francès del departament de la Dordonya, situat al districte de Sarlat e la Canedat. Té 9 municipis i el cap és Vilafranca de Perigòrd.

## Municipis

* Beça
* Campanhac prèp Carcin
* La Vaur
* Lobejac
* Maseiròlas
* Orlhac
* Prats de Perigòrd
* Sent Sarnin de l'Èrm
* Vilafranca de Perigòrd

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1979 | Maurice Bouyou | PCF |
| 1979-2004 | Jean-Yves Martegoutte | RPR |
| 2004- | Vincent Deltreuil | Divers droite, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 3.127 | 2.924 | 2.704 | 2.574 | 2.512 | 2.388 | 2.389 |
# Germinal (desambiguació)

«Germinal» té aquests significats:
* Germinal, era el nom del setè mes del calendari republicà francès
* Germinal, és una novela d'Émile Zola
* Germinal, era una publicació anarquista en llengua jiddisch publicada a Londres
* Germinal era una publicació periòdica del Grup modernista de Reus
* Germinal, és una pel·lícula muda dirigida per Albert Capellani, estrenada l'any 1913.
* Germinal, és una pel·lícula dirigida per Yves Allégret, estrenada l'any 1963.
* Germinal, és una pel·lícula francobelga dirigida per Claude Berri, estrenada l'any 1993.
Viccionari
# Gerard de Montforte

Gerard de Montforte fou un heretge que junt amb els seus seguidors predicava l'austeritat, la carestia i la renúncia de qualsevol propietat terrenal. Aquests conceptes eren diametralment oposats a l'església establerta a la Toscana de principis del segle xi. L'any 1030 foren cremats a la foguera a Milà.
# Gerard de Ridefort

Gerard de Ridefort , també anomenat Girard de Ridefort , va néixer a Flandes l'any 1140. Fadristern d'un noble flamenc, no espera aconseguir fortuna al seu país, de manera que s'uneix a la Segona Croada a 1146, amb la idea d'aconseguir el senyoriu feudal. Ramon III de Trípoli li promet un ric matrimoni amb el seu vassalla Llúcia de Botrun, però el rei canvia de parer i prefereix acceptar l'oferta d'un ric comerciant Pisano. Això converteix Ridefort en el seu mortal enemic.
Posteriorment s'alia amb Guy de Lusignan i ingressa a l'Orde del Temple arribant a ser Senescal a 1183 i aconsegueix ser elegit Gran Mestre a 1184. Després de la mort de Balduí IV a 1185 i de Balduí V poc després, el 1186, Ridefort arrabassa la corona de l'Regne de Jerusalem a Ramon III en benefici del seu aliat Guy de Lusignan.
Les temeràries campanyes que impulsa contra Saladí resulten desastroses i causen nombroses pèrdues humanes en ambdós bàndols.
A la seva mort davant la ciutat de Sant Joan d'Acre, l'1 d'octubre de 1189, els quatre Estats Llatins estan exhausts i dessagnats i la sort dels combats és incerta.
Segons Steven Runciman la mort de Gerard de Ridefort va succeir quan, en Acre, "Saladí va carregar amb totes les seves forces i va fer retrocedir als croats en desordre cap al seu campament, que es trobava al mateix temps atacat per una sortida procedent de la guarnició d'Acre. Molts cavallers francs van caure a la batalla, entre ells Andreu de Brienne. Les tropes alemanyes van ser presa del pànic i van patir greus pèrdues, que van ser també molt elevades entre els templers. El gran mestre del Temple, Gerardo de Ridfort, esperit maligne de Guido en els dies que van precedir Hattin, va ser fet presoner i va pagar amb la vida les seves insensateses. Conrado només es va salvar de ser capturat per la intervenció del seu rival, el rei Guido.

## Bibliografia consultada

* Demurger, Alain. Auge i caiguda dels Templers. Barcelona: Ediciones Martínez Roca, SA, 1986. ISBN 84-270-1024-9.
| Precedit per: Arnau de Torroja | Gran Mestre 1184 - 1189 | Succeït per: Robert de Sablé |