OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mary Bonaventure

Mother Mary Bonaventure Browne (després de 1610 – després de 1670) fou una monja clarissa, abadessa i historiadora irlandesa. Entre 1647 i 1650 va publicar un recull de les seves experiències com a abadessa del convent franciscà de Galway. La seva figura va ser inclosa en l'obra The Dinner Party de Judy Chicago, representada com un dels 999 noms a l'Heritage Floor.

## Referències

* ↑ «Mary Bonaventure». Brooklyn Museum. [Consulta: 7 març 2018].
# Mas Mitjà

El Mas Mitjà és una masia de Santa Eugènia de Berga (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta rectangular coberta a dues aigües amb el carener perpendicular a la façana. Al davant té uns porxos de tres cossos, un d'ells cobert a manera de galeria, sostinguts per pilars. L'edifici és bastit amb pedra, calç, tàpia i maó amb embigat de fusta. A la part posterior hi ha un portal que tanca la lliça.
A la part dreta del mas, i comunicada per un pont, hi ha una capella que havia estat dedicada a la Mare de Déu de la Concepció, amb un òcul i un petit campanar d'espadanya a la façana de ponent. Una cabana i altres edificacions annexes complementen el mas.

## Història

La masia va reedificar-se al segle xviii. Pal que fa a la capella hi ha notícies que l'any 1857 la seva propietària, Maria de Ferrer, marquesa de Puerto Nuevo, va demanar permís al bisbe de Vic per poder-hi celebrar missa. És la casa natal de l'historiador franciscà Josep M. Pou, vinculat a la vida de Sant Miquel dels Sants.
A l'altre costat, al cantó de Vic, hi ha un petit oratori dedicat a Sant Miquel dels Sants; la tradició- que encara avui continua viva- diu que allà hi anava el Sant quan era un infant a fer oració i martiritzar-se en un arç.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mas Mitjà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Família Telerín

La Família Telerín era un programa de Televisió Espanyola que s'encarregava d'anunciar el final de la programació infantil i que, per tant, donava pas a la programació adulta. Fou creat l'any 1964 pels germans Santiago i José Luis Moro.

## Característiques

Aquesta sintonia indicava, cada dia, a les 19.30 (a l'hivern) i a les 20.00 (a l'estiu), que veure la televisió s'havia acabat per als més petits de la casa. Va haver-hi diversos anuncis, primer en blanc i negre i, més tard, en color. La Família Telerín estava composta pels personatges Cleo, Teté, Maripí, Pelusín, Coletas i Cuquín.

## Llegat

Fou un gran èxit en els nens dels anys 60. El programa es va emetre a altres països, entre ells Mèxic, Xile, El Salvador, Veneçuela i l'Argentina.
Va haver-hi molt marxandatge sobre la família Telerín, entre altres es van publicar àlbums de cromos, llibretes, contes, rellotges, mocadors i es van fer ninots de plàstic.
Una adaptació a còmic va aparèixer a les revistes "Din Dan" de l'Editorial Bruguera i "Anteojito" de Manuel García Ferré, dibuixada per Blas Sanchis.

## Pel·lícula

L'any 1966 van protagonitzar la seva pròpia pel·lícula titulada El mag dels somnis.

## Cleo & Cuquin

L'any 2018 es va estrenar la sèrie animada Cleo & Cuquin, una versió actualitzada i feta en animació 3D, produïda per Ànima Kitchent per a TVE i adquirida per Netflix per a la seva distribució internacional. S'emet a Llatinoamèrica per Discovery Kids, a Espanya per Clan TV i a Mèxic per Mexiquense TV (Canal 34) del Sistema Mexiquense de Mitjans Públics com a part del programa Bim Bam Bum i per Canal 5, a més pel seu canal oficial de YouTube.

## Referències

* ↑ «La familia Telerín en orgfree».
* ↑ «Santiago y José Luis Moro». Arxivat de l'original el 2 de julio de 2012. [Consulta: 6 octubre 2016].
* ↑ «Momentos históricos de TVE».
* ↑ «Fallece el creador de la familia Telerín, José Luis Moro». Teletica, 16 enero 2015. Arxivat de l'original el 10 de octubre de 2016. [Consulta: 6 octubre 2016].
* ↑ «'Cleo&Cuquin', el regreso internacional de la Familia Telerín» (en castellà). [Consulta: 4 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Família Telerín a www.recuerdosanimados.com
# Liocranum inornatum

Liocranum inornatum és una espècie d'aranya araneomorfa de la família dels liocrànids (Liocranidae). Fou descrita per primera vegada l'any 1882 per L. Koch. És una espècie cavernícola endèmica de Mallorca.
Els mascles mesuren de 4,9 a 5,6 mm i les femelles de 8,0 a 8,6 mm.

## Referències

* 1 2 Koch, L. (1882). Zoologische Ergebnisse von Excursionen auf den Balearen. II: Arachniden und Myriapoden. Verhandlungen der Kaiserlich-Königlichen Zoologisch-Botanischen Gesellschaft in Wien 31: 625-678.
* ↑ «"Liocranum_inornatum" a Araneae.unibe». Arxivat de l'original el 2017-05-27. [Consulta: 22 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Catalogue of Life: Liocranum inornatum Arxivat 2018-01-13 a Wayback Machine.
# Lassie (pel·lícula)

Lassie és una pel·lícula d'aventures i familiar de 2005, dirigida per Charles Sturridge i inspirada en la llegendària gossa de raça collie Lassie. Ha estat doblada al català.

## Argument

La vigília de la Segona Guerra Mundial, al Yorkshire (Regne Unit), la família Carraclough es veu obligada a vendre a la seva gossa Lassie a un adinerat duc (Peter O'Toole) que viu a Escòcia. No obstant això, àdhuc estant a centenars de milles lluny de la seva veritable família, Lassie fuig i emprèn un llarg camí de tornada a casa.

## Repartiment

* Peter O'Toole: El Duc de Rudling
* Samantha Morton: Sarah Carraclough
* John Lynch: Sam Carraclough
* Steve Pemberton: Edward Hynes
* Jonathan Mason: Joe Carraclough
* Hester Odgers: Cilla
* Jemma Redgrave: Daisy
* Peter Dinklage: Rowlie
* Gregor Fisher: Mapes
* Edward Fox: Coronel Hulton
* Kelly Macdonald: Jeanie
* Nicholas Lyndhurst: Buckle

## Rebuda

* Va ser nominada a millor pel·lícula familiar en els premis Broadcast Film Critics Association de 2007. També va ser nominada la interpretació de Jonathan Mason en els Premis Young Artist 2007.
* Va guanyar el premi IFTA 2007 al millor so, i va ser nominada al Premi del Públic al Millor Film Irlandès. Nominada als premis Critics' Choice a la millor pel·lícula familiar
* La pel·lícula va rebre crítiques positives dels crítics de cinema. Té una qualificació del 93 % a Rotten Tomatoes amb 65 comentaris, amb una qualificació mitjana de 7.3/10. La puntuació a IMDb és de 6,7 sobre 10.
* "Una pel·lícula sobre gossos que delectarà fins i tot als quals no adorin els gossos"
* "Lassie equilibra crueltat i tendresa, patetisme i humor, sense si més no perdre la visió dels membres de la seva audiència més joves."

## Referències

* ↑ «Lassie». Ésadir.cat. [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ «Lassie». Base de dades del cinema en català. Gencat.cat. [Consulta: 2 novembre 2022].
* 1 2 Catsoulis, Jeannette «Lassie». The New York Times.
* ↑ Lumenick, Lou «Lassie». New York Post.
# Dermèstids

Els dermèstids (Dermestidae) són una família de coleòpters polífags. Es coneixen 50 gèneres i 1200 espècies a tot el món. La seva mida varia entre 1 i 12 mm. Els adults tenen una forma del cos oval arrodonida amb el cos cobert de pèls o escates. Les larves són de tipus escarabeiforme i també tenen pèls.

## Història natural

Els dermèstids tenen hàbits variats; la majoria dels gèneres són carronyaires i s'alimenten de restes d'animals a la fase seca de la descomposició cadavèrica o de material vegetal com la pela i el pol·len, pèl d'animals, plomes, insectes morts i fibres naturals. Les espècies del gènere Dermestes es troben en els cadàvers d'animals, mentre d'altres es troben en els nius de mamífers, ocells, abelles i vespes. Els dels gènere Thaumaglossa només viu en els ous dels màntids mentre que Trogoderma són plagues dels cereals.
Aquests coleòpters són significatius en l'entomologia forense. Algunes espècies que es troben en els cadàvers ajuden en les investigacions dels crims.
Es fan servir en la taxidèrmia i en els museus d'història natural per a netejar els esquelets dels animals. Algunes espècies de dermèstids infesten les caixes dels violins i s'alimenten del pèl de l'arc del violí.

## Alguns tàxons
### Gèneres

* Anthrenus
* Attagenus
* Dermestes
* Trogoderma

## Referències

* ↑ Slipinski S.A., Leschen R.A.B., Lawrence J.F. 2011. Order Coleoptera Linnaeus, 1758. In: Zhang Z.-Q. (ed.) Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness. Zootaxa 3148: 203–208, 2011
* ↑ Byrd, Jason. Castner, James (2001). Forensic Entomology: The Utility of Arthropods in Legal Investigations
* ↑ VanClay, Mary. «Bitten By the Bug». www.johnsonstring.com. Arxivat de l'original el 11 de setembre 2015. [Consulta: 10 novembre 2012].

## Bibliografia

* John M. Kingsolver, "Dermestidae", in Ross H. Arnett, Jr. and Michael C. Thomas, American Beetles (CRC Press, 2002), vol. 2.
* Pasquerault, T Vincent, B, Chauvet, B, Dourel, L, and Gaudry, E (2008). Répartition des espèces du genre Dermestes L. 1758 récoltés sur des cadavres humains (Coleoptera Dermestidae). L'entomologiste Tome 64 N°4 pp 221–224.
* Hinton, H.E., 1945 A monograph of the beetles associated with stored products. 1, 387–395 British Museum (Natural History), London. Keys to world adults and larvae, genera and species; excellent figures, full species information.
* Freude, H.; Harde, K.W.; Lohse, G.A., 1979 Dermestidae. Die Käfer Mitteleuropas 6: Diversicornia (Lycidae — Byrrhidae) 1206 text figs. 367pp. Goecke & Evers. Text in German; the Dermestidae are on pages 304–327.

## Enllaços externs

* Dermestidae of the World
* Russian Atlas of Carpet Beetles-excellent images
* USDA Leaflet on Carpet beetles
# Maria Luisa Boncompagni

Maria Luisa Boncompagni (Sacrofano, 7 de desembre de 1892 – Roma, 21 de novembre de 1982) va ser una locutora de ràdio italiana, que va treballar per l'Araldo Telefonico l'URI, l'EIAR i la RAI.

## Biografia

El 1914 va ser escollida, entre molts candidats, després d'haver respost a un anunci aparegut a Il Messaggero en el qual buscava una "signorina buona dicitrice", i va ser contractada per l'Araldo Telefonico.
L'1 de desembre de 1924 fou contractada per l'URI va ser contractada com a mecanògrafa, escriptora a mà i lectora, cobrant un salari de 500 lires al mes. Per contracte, Boncompagni havia de preparar el disc per a cada transmissió, anunciar-lo, iniciar-lo i preparar-ne el següent. Va participar en emissions de ràdio com Partita a scacchi, de Giuseppe Giacosa. Va ser sobrenomenada zia Radio i "el rossinyol radiofònic". Durant molt de temps se li va atribuir el primer anunci de la història de la ràdio, transmès des de l'emissora de Roma S. Filippo a les 21:00 del 6 d'octubre de 1924 amb aquestes paraules:
| « | «Unió Radiofònica Italiana, estació de Roma Uno, transmissió del concert inaugural.» | » |
L'original d'aquell històric anunci va reaparèixer, però, el 1997, quan Barbara Scaramucci el va redescobrir als arxius del recent format Rai Teche que dirigia. En la versió completa queda clar que l'anunci va ser fet per Ines Viviani Donarelli, música i esposa del director artístic de la URI, que presentava a l'estudi el quartet i a ella mateixa.
Mai no s'ha comprovat qui va manipular i, en nom de qui, aquells enregistraments, retirant una frase per acreditar Boncompagni com a primera anunciant a Itàlia. Certament sabem que Boncompagni va rebre compliments de diverses figures de l'època, entre ells Guglielmo Marconi, Pietro Mascagni o Tazio Nuvolari.
La història de la ràdio editada per la RAI atribueix tant a Boncompagni com a Inés Viviani Donarelli la primigènia de les veus radiofòniques a Itàlia.

## Referències

* ↑ Morta a 90 anni la prima signorina buonasera Archiviolastampa.it
* ↑ Renato Nunziata, Sviluppo dell'Araldo Telefonico su Armonia - Rai Senior, aprile 2018, pàg. 12-13.
* ↑ Maria Luisa Boncompagni rievoca l'Araldo Telefonico, dalle TecheRai
* ↑ Lettera conservata nell'archivio RAI
* ↑ «Ines Viviani Donarelli - Maria Luisa Boncompagni». Arxivat de l'original el 2016-03-06. [Consulta: 23 agost 2019].
# Mas Molla de la Riera

Mas Molla de la Riera és una obra del municipi de Calonge (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El mas situat als afores de la vila, prop del rierot. Consta de dos habitatges, amo i masovers, i una gran nau adossada al darrere que avui serveix de bodega. La casa gran és de dos pisos, els segon més alt, i està coberta amb teulada da quatre vents. La planta baixa té tres crugies: dues amb volta d'arestes de rajola i l'altre de plec de llibre. L'amplia nau és una construcció posterior destinada a hostatjar un trull. A la part del davant hi ha un jardí romàntic de moreres actualment molt descuidat. Les terres properes que l'hi pertanyen estan conreades amb vinyes i fruiters.

## Història

La construcció actual data del segle xviii. Segurament el primer propietari fou Martí Molla, mort l'any 1840, i que va llegat la finca a Josep Molla Oliver que deixà un detallat inventari de béns (1869) conservat a la casa. El seu fill, Joan Molla Presas, es casà el 1880 amb Rosa Muntaner, d'una rica família de Palamós, i realitzà la reforma (les quadres són convertides en menjadors, s'eleva l'alçada del segon pis, els porxos són substituïts per una nova ala, es fa l'enjardinament, etc.). També modernitzà l'explotació canviant el trull de tracció animal per la màquina de vapor. Després passà a Josep Molla Muntaner i actualment pertany a Lluís Molla i Callís.
Amb el mas veí, Mas Ponsjoan, promouen el vi de pagès i preserven varietats de ceps únics al món.

## Referències

* 1 2 «Mas Molla de la Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 desembre 2015].
* ↑ Agulló, Emili «Tres segles de pagesia». El Punt Avui (edició Girona), 16-01-2023, pàg. 20 [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ Martín, Fèlix. «Les vinyes de Calonge, un cas únic al món». Catalunya Ràdio. CCMA, 14-09-2021. [Consulta: 9 maig 2023].
# Fanfara

Una fanfara, o fanfàrria, és una peça musical curta, amb gran força i brillantor, interpretada per diverses trompetes amb altres instruments de vent-metall, que sovint estan acompanyats per instruments de percussió. Normalment es fa servir amb finalitat cerimonial, per expressar majestuositat o en esdeveniments d'importància social. El terme és també emprat de manera simbòlica per referir-se a fets amb molta publicitat, encara que no hi hagi música.

## Referències

* ↑ «fanfara». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* 1 2 Pizà, Antoni. «Fanfàrries i música imperial». A: Nits simfòniques. 1a ed.. Muro (Illes Balears): Ensiola Editorial, 2010, p.109-112. ISBN 9788493712983 [Consulta: 6 febrer 2014].
# Sara Puig Alsina

Sara Puig Alsina (Barcelona, 1968) és historiadora de l'art, actual presidenta del patronat de la Fundació Joan Miró. Llicenciada en història de l'art per la Universitat de Barcelona i màster en administració d'art (museus) per la Universitat de Nova York, Sara Puig té una llarga experiència professional vinculada a l'art i als museus.
Ha treballat al Museu d'Art Modern de Nova York (Beca del Consorci de Promoció Comercial de la Generalitat, 1994-1995). Entre 1996 i 1998 va treballar com a secretària general de la Fundació Macba. Més endavant va dirigir la Fundació Francesc Godia entre el 1998 i el 2013. Ha comissariat diverses exposicions, i el 2012 va cofundar The Feuerle Collection, a Berlín.
És patrona de la Fundació Amigos del Museo del Prado des de 2011, de la Fundació Orfeó Català - Palau de la Música i del KW Institut d'Art Contemporani de Berlín. També és membre fundador d'El Taller del Macba i dels consells internacionals de la Hispanic Society of America, la TATE Modern i del Museu Berggruen de Berlín.
Sara Puig Alsina va entrar a formar part del patronat de la Fundació Joan Miró el novembre de 2013, i de la Comissió Delegada des del novembre del 2014. Fou nomenada presidenta del patronat el març de 2019, en substitució de Jaume Freixa, president entre 2009 i 2019.
És membre de la família accionista del grup Exea que engloba empreses com Puig, Flamagas, ISDIN i Uriage.

## Referències

* ↑ «El Patronato de la Fundación Joan Miró elige presidenta a Sara Puig Alsina» (en castellà). [Consulta: 2 abril 2019].
* ↑ «Sara Puig presidirá el Patronato de la Fundació Joan Miró» (en espanyol europeu), 21-03-2019. [Consulta: 2 abril 2019].
* ↑ Montañés, José Ángel «Sara Puig, candidata a presidir la Fundación Joan Miró» (en castellà). El País [Madrid], 19-03-2019. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Música, Palau de la Música Catalana. «Órganos de gobierno» (en castellà). [Consulta: 2 abril 2019].
* ↑ ARTEINFORMADO. «Sara Puig Alsina, primera presidenta de la Fundació Joan Miró. Actualidad. mar 2019» (en castellà), 20190321. [Consulta: 2 abril 2019].
* ↑ Bassas, Antoni. «Sara Puig, nova presidenta del Patronat de la Fundació Joan Miró», 21-03-2019. [Consulta: 2 abril 2019].
* ↑ «Sara Puig - Sara Puig». Amigos del Museo del Prado. [Consulta: 2 abril 2019].
# Deslaminatge

* No s'ha de confondre amb Delaminació.
El deslaminatge és el fenomen que es produeix quan un material se cisalla longitudinalment en tot el seu gruix.

## Física de materials

En física de materials, aquest fenomen afecta els films complexos i els materials compostos estratificats.
És un fenomen d'envelliment dels materials que cal prendre particularment en compte, per motius de seguretat, en els àmbits dels envasos alimentaris i de la construcció naval i aeronàutica quan s'utilitzen estructures complexes a base de resines i carboni. El procés de deslaminatge es pot accelerar involuntàriament per impactes contra el material o en cas de perforació, per exemple perforació en aeronàutica.
En els processos d'envasament i embalatge agroalimentari, també es coneix amb el nom de «pelada».
Es pot verificar l'absència de deslaminatge de certs productes o soldadures (en siderúrgia, per exemple) mitjançant controls no destructius que utilitzen ultrasons.
Els sistemes de control no destructiu mitjançant depressió externa tendeixen a forçar les soldadures i iniciar el deslaminatge dels films.

## Referències

* ↑ Jean-Paul Pothet « Aide-Mémoire des matériaux d'emballage - Aide-mémoire de l'ingénieur », Éditeur Dunod, 2008, ISBN 2100536850, 9782100536856, 448 pàgines
* ↑ Redouane Zitoune i Francis Collombet. « Prédiction des efforts responsables du délaminage lors du perçage des structures composites fibres longues »
* ↑ «Contrôles et expertises ultrasons». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 19 gener 2019].
# Laval-sur-Tourbe

Laval-sur-Tourbe és un municipi francès, situat al departament del Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 50 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Laval-sur-Tourbe era de 50 persones. Hi havia 22 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 7 parelles sense fills i 7 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 31 habitatges, 22 eren l'habitatge principal de la família, 4 eren segones residències i 5 estaven desocupats. Tots els 28 habitatges eren cases. Dels 22 habitatges principals, 20 estaven ocupats pels seus propietaris i 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien tres cambres, 6 en tenien quatre i 14 en tenien cinc o més. 18 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 4 habitatges hi havia un automòbil i a 14 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Laval-sur-Tourbe el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 1 |
| 1 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 1 |
| 4 | 75 a 79 | 1 |
| 1 | 70 a 74 | 4 |
| 2 | 65 a 69 | 1 |
| 1 | 60 a 64 | 1 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 2 |
| 4 | 45 a 49 | 2 |
| 1 | 40 a 44 | 3 |
| 0 | 35 a 39 | 2 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 2 | 25 a 29 | 0 |
| 1 | 20 a 24 | 0 |
| 3 | 15 a 19 | 1 |
| 1 | 10 a 14 | 2 |
| 0 | 5 a 9 | 2 |
| 0 | 0 a 4 | 1 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 34 persones, 28 eren actives i 6 eren inactives. De les 28 persones actives 26 estaven ocupades (15 homes i 11 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 6 persones inactives 4 estaven jubilades i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de transport.
L'any 2000 a Laval-sur-Tourbe hi havia 7 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Laval-sur-Tourbe a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Laval-sur-Tourbe a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# New Cumberland

«New Cumberland» té aquests significats:
* New Cumberland (Virgínia de l'Oest), població dels Estats Units a l'estat de Virgínia de l'Oest.
* New Cumberland (Pennsilvània), població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània.
# Fases de Zintl

Les fases de Zintl és un tipus de compostos intermetàl·lics formats per un element electropositiu (component catiònic) que pot ser un metall alcalí, un alcalinoterri o un lantanoide, i un component aniònic format per un element dels grups principals de moderada electronegativitat. Aquesta part compleix els requeriments dels composts de valència normal, això és, la regla de l'octet.
Reben el nom del químic alemany Eduard Zintl (1898-1941) que les investigà en la dècada del 1930s, i el terme en concret fou emprat per primer cop pel cristal·lògraf alemany Fritz Laves (1906-1978) el 1941.
Aquests compostos no són completament iònics, generalment són trencadissos, i tenen algunes propietats metàl·liques com la lluïssor. Són exemples els compostos SrGa₂ o MgB₂, on els àtoms de bor o gal·li formen una capa hexagonal plana, semblant a la del grafit; en elles els àtoms de bor o gal·li tenen una càrrega negativa, la qual cosa els fa isoelectrònics amb el carboni, d'on prové l'analogia estructural. Aquestes capes carregades negativament estan separades per capes de cations Sr$^{2+}$ o Mg$^{2+}$. Un altre exemple és l'estructura del CaSi₂, on cada silici té càrrega –1, la qual cosa el fa isoelectrònic amb els elements neutres del grup 15 de la taula periòdica (N, P, As...).

## Referències

* 1 2 «Los elementos». Universitat d'Alcalà. Arxivat de l'original el 2015-11-23. [Consulta: 5 octubre 2015].