OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Scyliorhinus garmani

Scyliorhinus garmani és una espècie de peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 38 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Compagno, L.J.V. i V.H. Niem, 1998. Scyliorhinidae. Catsharks. p. 1279-1292. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO Identification Guide for Fishery Purposes. The Living Marine Resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma, Itàlia.
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea. A revised and annotated checklist. Vol. 1. Myxinidae to Synbranchidae. Research Bulletin Núm. 41. Department of Fisheries and Marine Resources, Port Moresby, Papua Nova Guinea. 194 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* Compagno, L.J.V., D. Dando i S. Fowler, 2005. A field guide to the sharks of the world. Harper Collins Publishing Ltd., Londres, Gran Bretanya, 368 p.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994 SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, Itàlia, FAO. 103 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ducat de Parcent

El ducat de Parcent és un títol nobiliari concedit el 25 març de 1914 pel rei Alfons XIII a favor de Fernando de la Cerda y Carvajal, novè comte de Parcent i desè comte de Contamina.
La creació del ducat de Parcent prové de l'elevació a ducat de l'antic comtat de Parcent, que havia estat atorgat el 1649 al noble milanès Constantino Cernesio e Odescalchi, cosí germà del papa Innocenci XI. La grandesa d'Espanya li fou annexada per Felip V el 1709 al seu besnebot i tercer comte, Josep Manuel Cernesio-Odescalchi i de Perellós, cavaller de Montesa, senyor de Benigembla, Mira-rosa, Almàssera, Beniferri, Setla, Vernissa i del castell de Pop. El 1779 passà, per mort de la seva filla i quarta comtessa, Josepa Cernesio i de Guzmán, als seus descendents i del seu marit Joaquín María de la Cerda y Téllez-Girón.
La seva denominació fa referència a la vila de Parcent (la Marina Alta, Alacant)

## Ducs de Parcent

| | Titular | Període |
| Creació per Alfons XIII |||
| I | Fernando de la Cerda y Carvajal | 1914-1937 |
| II | Casimiro Florencio Granzow de la Cerda Jaeger y Cortés | 1937-1969 |
| III | Fernando Granzow de la Cerda y Chaguaceda | 1969-2014 |
| IV | Juan Granzow de la Cerda y Roca de Togores | 2014-actual titular |

## Referències

* ↑ Elenc de Grandeses i Títols Nobiliarios Espanyols . Institut "Salazar i Castro", C.S.I.C.
* ↑ «Ducat de Parcent». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Murina tiensa

Murina tiensa és un ratpenat del gènere Murina que viu al nord i el centre del Vietnam. L'espècie és coneguda a partir de tres exemplars trobats a la Reserva Natural de Kim Hy (Bắc Kạn) el 2006 i el 2007, així com un quart exemplar capturat al Parc Nacional de Pu Mat (Nghe An) el 1998.
M. tiensa és una espècie gran de Murina. Els pèls de la part superior del cos tenen l'arrel d'un color groc clar que es va enfosquint fins a convertir-se en marró vermellós a la punta. La part inferior del cos és d'un color blanc brut. Les galtes són una mica més fosques. La membrana caudal està endurida. L'avantbraç mesura 35,2–40,1 mm de llargada i les orelles 15,6–17,2 mm.

## Referències

* ↑ Csorba, G.; Vu, D. T.; Bates, P. J. J.; Furey, N. M. «Description of a new species of Murina from Vietnam (Chiroptera: Vespertilionidae: Murininae)» (en anglès). Occasional Papers, Museum of Texas Tech University, 268, 2007, pàg. 1-10.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Port de Segur de Calafell

El Port de Segur de Calafell és un port esportiu de la Costa Daurada, situat al barri de Segur de Calafell, del municipi de Calafell (Baix Penedès). N'és el titular l'organisme de Ports de la Generalitat, i el gestiona l'empresa Port Segur-Calafell, SA. Disposa de 525 amarraments per a embarcacions de fins a 24 metres d'eslora.
El primer espigó del port esportiu es va construir el 1973. El 1993 s'hi habilita una dàrsena pesquera. El 2003 s'inicien les obres de remodelació i ampliació del port, que s'inaugura el 2005.
A l'edifici 'Barco' del port es van inaugurar el 2019 el Centre Cívic Montse Civit i la biblioteca de Segur de Calafell.

## Referències

* ↑ «Port de Segur de Calafell». Ports de la Generalitat. Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Port Segur-Calafell». Port Segur-Calafell.
* ↑ «La Generalitat dona llum verda al port esportiu de Segur de Calafell». 3Cat, 03-06-2003.
* ↑ «Obre les portes el Centre Cívic Montse Civit». Port Segur-Calafell, 29-03-2019.
* ↑ «Calafell posa en marxa la nova biblioteca del nucli de Segur, ubicada al Port». Catalunya Diari, 05-06-2019.
# Nannophrys guentheri

Nannophrys guentheri és una espècie extinta d'amfibi anur que va viure a Sri Lanka.

## Referències

* Manamendra-Arachchi, K. & de Silva, A. 2004. Nannophrys guentheri. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 20 d'abril del 2008.
# Scyliorhinus meadi

Scyliorhinus meadi és una espècie de peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 49 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí que viu entre 300-600 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Carolina del Nord fins a Florida i entre Cuba i les Bahames.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Kiraly, S.J., J.A. Moore i P.H. Jasinski, 2003. Deepwater and other sharks of the U.S. Atlantic Ocean Exclusive Economic Zone. Mar. Fish. Rev. 65(4):1-64.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V. i V.H. Niem, 1998. Scyliorhinidae. Catsharks. p. 1279-1292. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO Identification Guide for Fishery Purposes. The Living Marine Resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma, Itàlia.
* Compagno, L.J.V., D. Dando i S. Fowler, 2005. A field guide to the sharks of the world. Harper Collins Publishing Ltd., Londres, Gran Bretanya, 368 p.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994 SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, Itàlia, FAO. 103 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ducat de Piacenza

* Aquest article tracta sobre el ducat alt-medieval. Si cerqueu l'entitat política que existí a la península italiana des de l'any 1545 i fins a l'any 1860, vegeu «Ducat de Parma».
El ducat de Piacenza va ser un dels ducats establerts pels longobards a la península Itàlica. L'ocupació de Piacenza es va produir durant la campanya expansionista duta a terme per Agilulf a finals del segle vi, la creació del ducat (la qual ha estat àmpliament demostrat pels historiadors de Piacenza basant-se en la documentació antiga guardada a la catedral de la ciutat) data probablement de la mateixa època.

## Bibliografia

* Storia di Piacenza, 6 volumi, Piacenza 1980-2002
# Anestèsics no volàtils

Un anestèsic no volàtil és un fàrmac que pot produir anestèsia quan s'administra per via oral, intramuscular o intravenosa, a diferència dels anestèsics inhalatoris que ho fan per via respiratòria. La injecció intravenosa d'algun d'aquests anestèsics no volàtils és la via més habitualment utilitzada per a la inducció de l'anestèsia perquè el seu efecte és ràpid i més fiable que per via intramuscular o oral i la injecció és generalment menys dolorosa que per via intramuscular.
El desenvolupament de la crema EMLA ha ajudat a augmentar la utilització de la inducció anestèsica via intravenosa en els nens. L'aparició de les bombes d'infusió contínua tipus TCI (Target-controlled Infusion) ha facilitat molt el manteniment de l'anestèsia via intravenosa.
Quan s'utilitza un o més fàrmacs via intravenosa per a la inducció i el manteniment de l'anestèsia sense necessitar cap anestèsic inhalatori es parla d'anestèsia total intravenosa (TIVA).
Entre els medicaments més àmpliament utilitzats hi ha:
* Propofol
* Etomidat
* Barbitúrics com el tiopental i el metohexital
* Benzodiazepines com el midazolam
* Ketamina

## Bibliografia

* ↑ G. Edward Morgan, Jr. [et al]. «Nonvolatile Anesthetic Agents» En: Clinical Anesthesiology. Third Edition. Mcgraw-Hill, 2002
* ↑ Brian J Pollard.«Total intravenous anaesthesia» En: Handbook of Clinical Anaesthesia. Third Edition. Hodder Arnold Ltd, 2011
# Mettler

Mettler és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 157 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mettler tenia 157 habitants, 31 habitatges, i 30 famílies. La densitat de població era de 275,5 habitants/km².
Dels 31 habitatges en un 58,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 67,7% hi vivien parelles casades, en un 19,4% dones solteres, i en un 3,2% no eren unitats familiars. En el 3,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 5,06 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,77.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,8% tenia menys de 18 anys, un 14% entre 18 i 24, un 31,2% entre 25 i 44, un 15,9% de 45 a 60 i un 5,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 27 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 108 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.750 $ i la renda mediana per família de 28.750 $. Els homes tenien una renda mediana d'11.429 $ mentre que les dones 27.917 $. La renda per capita de la població era de 6.919 $. Entorn del 5,9% de les famílies i el 19,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mettler». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mettler». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Ducat d'Orleans

El ducat d'Orleans (en francès, duché d'Orléans) va ser un territori francès sota jurisdicció feudal, segregat del patrimoni de la corona, sobre l'antic comtat carolingi d'Orleans. Va ser creat el 1344 pel rei Felip VI, per al seu fill Felip I d'Orleans, el qual va morir sense fills el 1375, revertint el territori de nou a la corona. El títol de duc d'Orleans va ser un dels més importants durant l'etapa monàrquica francesa.
El 1392, Carles VI el va concedir al seu germà Lluís, fundador de la primera dinastia ducal d'Orleans. El seu net, Lluís II d'Orleans va regnar a França com Lluís XII, fent que el ducat passés de nou a mans de la corona. El 1626 se segrega de nou, Lluís XIII l'atorga al seu germà Gastó, que va morir sense descendència masculina, revertint el territori de nou a la corona.
El 1660 s'atorga de nou el ducat, per part de Lluís XIV, al seu germà Felip II d'Orleans, que fins aleshores havia estat duc d'Anjou, iniciant-se així la segona dinastia ducal d'Orleans. Va ser pare de Felip III d'Orleans, qui fou regent de França durant la minoria d'edat de Lluís XV. El seu descendent, Lluís Felip III d'Orleans va esdevenir rei de França el 1830, i al mateix temps va cedir el ducat d'Orleans al seu fill gran Ferran d'Orleans, duc de Chartres.
Els descendents de la línia Borbó-Orleans són actualment pretendents al desaparegut tron francès, coneguts com a pretendents orleanistes.

## Llista de ducs d'Orleans
### Dinastia de Valois

* 1344 - 1375: Felip I d'Orleans
El títol reverteix a la Corona.
* 1392 - 1407: Lluís I d'Orleans
* 1407 - 1465: Carles I d'Orleans
* 1465 - 1515: Lluís II d'Orleans o Lluís XII de França
El títol reverteix a la Corona.
* 1522 - 1545: Carles II d'Orleans
* 1549 - 1550: Lluís III d'Orleans
* 1550 - 1560: Carles III d'Orleans o Carles IX de França
* 1560 - 1574: Enric I d'Orleans o Enric III de França
El títol reverteix a la Corona.

### Dinastia de Borbó-Orleans

* 1607 - 1611: Nicolau I d'Orleans
El títol reverteix a la Corona.
* 1626 - 1660: Gastó I d'Orleans
El títol reverteix a la Corona.
* 1660 - 1701: Felip II d'Orleans
* 1701 - 1723: Felip III d'Orleans, el Regent
* 1723 - 1752: Lluís IV d'Orleans
* 1752 - 1785: Lluís Felip I d'Orleans
* 1785 - 1793: Lluís Felip II d'Orleans
* 1793 - 1830: Lluís Felip III d'Orleans o Lluís Felip I de França
* 1830 - 1842: Ferran Felip d'Orleans
Fi de la monarquia francesa. Conversió en títol de cortesia.
* 1850 - 1894: Felip d'Orleans
* 1894 - 1926: Felip d'Orleans
* 1926 - 1940: Joan d'Orleans
* 1940 - 1960: Enric d'Orleans
* 1960, a títol pòstum: Francesc d'Orleans
* 1969: Jaume d'Orleans

## Referències

* 1 2 3 «Ducat d'Orleans». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 12 febrer 2014].
# Cucumis anguria

Cucumis anguria és una Cucurbitàcia que és originària d'Àfrica, però s'ha naturalitzat al Nou Món, i es conrea en molts llocs. És similar i té relació amb el cogombre comú (C. sativus).

## Descripció

Cucumis anguria és una herbàcia de tija prima. Fruites (4@–5 cm × 3@–4 cm). La superfície de les fruites és per de costum dura, amb diverses pues no perilloses ni dures. La carn interior és verda pàl·lida.

## Distribució

A pesar que s'ha naturalitzat en moltes parts del Nou Món, Cucumis anguria és originària sols d'Àfrica, als països següents: Angola; Botswana; la República Democràtica del Congo; Malawi; Moçambic; Namíbia; Sud-àfrica (KwaZulu-Natal, Limpopo, Mpumalanga); Eswatini; Tanzània; Zàmbia; i Zimbàbue.
Cucumis anguria s'ha naturalitzat en: Anguilla; Antigua i Barbuda; Austràlia (Queensland i Austràlia Occidental); Barbados; Brasil; Illes Caiman; Costa Rica; Cuba; República Dominicana; Equador; Guayana francesa; Granada; Guadalupe; Guatemala; Haití; Hondures; Jamaica; Madagascar; Martinica; Mèxic; Antilles Neerlandeses; Nicaragua; Panamà; Perú; Puerto Rico; Saint Lucia; Saint Vincent i les Grenadines; Surinam; els Estats Units (Califòrnia, Florida, Geòrgia, Massachusetts, Montana, Nova York, Oregon, Texas, Minnesota, Wisconsin i Washington); Veneçuela; i ambdues Illes Verges britàniques i americanes.
Cucumis anguria és també conreat, però no originari d'aquests llocs, a: Cap Verd; Illa de la Reunió; Senegal; i parts del Carib ja esmentats.
Cucumis anguria creix principalment (com a planta de cultiu) pel seu fruit comestible. El sabor és similar al cogombre comú. Els fruits són populars a la regió Nord-est i Nord del Brasil, on són un ingredient en la versió local de cozido (carn-i-estofat vegetal).
Cucumis anguria ha estat utilitzat en medicina per tractar malalties de l'estómac.

## Plagues

Els cultius són susceptibles a atacs per fongs, i escarabats de cogombre.

## Referències

* 1 2 3 «Cucumis anguria». EcoCrop. FAO, 1993–2007. Arxivat de l'original el 2 de juliol 2015. [Consulta: 4 novembre 2012].
* 1 2 «Profile for Cucumis anguria (West Indian gherkin)». PLANTS Database. USDA, NRCS. [Consulta: 4 novembre 2012].
* 1 2 3 4 "Cucumis anguria".
* ↑ «{{{nom}}}» (en anglès). FloraBase. Departament de Medi Ambient i Conservació, Govern d'Austràlia Occidental.
* ↑ «Cucumis anguria (CUCURBITACEAE)». Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases. Arxivat de l'original el 13 d’abril 2019. [Consulta: 25 desembre 2017].
# Aneta Hladíková

Aneta Hladíková (Městec Králové, 30 d'agost de 1984) és una esportista txeca que competeix en ciclisme en la modalitat de BMX, guanyadora d'una medalla de plata en el Campionat del món de BMX de 2007 i quatre medalles en el Campionat d'Europa de BMX entre els anys 2005 i 2012.
Als Jocs Europeus de Bakú de 2015 va obtenir una medalla de bronze en la cursa femenina.

## Palmarès internacional

* 2015
** Medalla de Bronze als Jocs Europeus en BMX

## Referències

* ↑ «Aneta Hladíková» Arxivat 2012-12-18 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Aneta Hladíková» en The-sports.org (anglès)

## Enllaços externs

* Fitxa a cyclebase.nl
# Montreuil-des-Landes

Montreuil-des-Landes (en bretó Mousterel-al-Lann, en gal·ló Montroelh-dez-Laundd) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 204 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 233 | 255 | 242 | 234 | 198 | 184 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1971-2008 | André Benoist | |
| 2008- | Aline Goupil | |
# Distribució de Slash

En la teoria de la probabilitat, la distribució de slash és la distribució de probabilitat d'una variable normal estàndard dividida per una variant estàndard uniforme independent. En altres paraules, si la variable aleatòria Z té una distribució normal amb mitjana 0 i la variància 1, la variable aleatòria U té una distribució uniforme en [0,1], i Z i U són estadísticament independents, llavors la variable aleatòria X = Z / U X té una distribució de slash. La distribució de slash és un exemple de distribució de ràtio. La distribució va ser nomenada per William H. Rogers i John Tukey en un article publicat el 1972.
La funció de densitat de probabilitat (fdp) és
    $f(x)={\frac {\varphi (0)-\varphi (x)}{x^{2}}}.$
on φ(x) és la funció de densitat de probabilitat de la distribució normal estàndard. El resultat no està definit a x = 0, però la discontinuïtat és de salt:
    $\lim _{x\to 0}f(x)={\frac {\varphi (0)}{2}}={\frac {1}{2{\sqrt {2\pi }}}}$
L'ús més comú de la distribució de slash és en els estudis de simulació. Es tracta d'una distribució útil en aquest context perquè té cues més pesades que una distribució normal, però no és tan patològica com la distribució de Cauchy.

## Referències

* ↑ Davison, Anthony Christopher; Hinkley, D. V.. Bootstrap methods and their application. Cambridge University Press, 1997, p. 484. ISBN 978-0-521-57471-6 [Consulta: 24 setembre 2012].
* ↑ Rogers, W. H.; Tukey, J. W. «Understanding some long-tailed symmetrical distributions». Statistica Neerlandica, 26, 3, 1972, pàg. 211–226. DOI: 10.1111/j.1467-9574.1972.tb00191.x.
* 1 2 «SLAPDF». Statistical Engineering Division, National Institute of Science and Technology. [Consulta: 2 juliol 2009].
# Sesebi

Sesebi és una petita ciutat del Sudan a 25 km al Sud de Soleb i 75 km al sud de l'illa de Sai, a la riba est del Nil. Enfront es troba Delgo.
Hi ha un temple construït per ordre d'Akhenaton (Amenhotep IV) que es troba entre dues parts del poble modern. Fou dedicat a Aton i després a Amon.
# Cuculus optatus

Cuculus optatus és una espècie d'ocell de la família dels cucúlids (Cuculidae) que habita boscos i matolls, criant principalment a l'Àsia Septentrional, des de la Rússia europea cap a l'est fins a Kamtxatka, Corea i Japó, i passant l'hivern a les Filipines i des de les illes de la Sonda i Borneo, cap a l'est, a través de les Moluques, Nova Guinea i nord d'Austràlia, fins a les illes Salomó.
# Residu sòlid urbà

Els residus sòlids urbans (R.S.U.) és un concepte per anomenar aquells residus sòlids que es generen als nuclis urbans i les seves zones d'influència a diferència dels residus sòlids rurals (R.S.R.).
Els domicilis particulars (cases, apartaments, etc.), les oficines i les botigues són alguns dels productors de residus sòlids urbans.
En els sistemes naturals, el cicle de la matèria no té cap residu i tot forma part d'un cicle en moviment, però en les zones urbanitzades es generen nombroses substàncies i residus que presenten nombrosos inconvenients d'emmagatzematge i eliminació, problema al qual s'afegeixen els residus industrials.
El residu sòlid urbà no pot ser eliminat o recuperat naturalment, degut al lloc on es genera i a la seva composició (amb alta incidència de materials no orgànics). Els residus sòlids urbans es poden considerar també com no perillosos i reutilitzables o com a perillosos.
A grans trets, la producció de residus i la seva composició són funció de la població, el nivell de vida, el grau de desenvolupament econòmic, els hàbits de consum associats a un determinat nivell de renda, els mètodes d'acondicionament dels productes, l'època de l'any, el moviment de la població durant el període de vacances i d'altres.

## Classificació

* Residus domiciliaris : es presenten en dimensions gestionables i generalment en recipients més o menys normalitzats (bosses, contenidors, etc.)
* Residus voluminosos : són materials difícils de recollir i transportar. Aquest és el cas de mobles, matalassos, electrdomèstics, etc.
* Residus comercials : per exemple, embalatges, residus orgànics de mercats, etc.
* Residus sanitaris : derivats d'hospitals, clíniques, laboratoris d'anàlisis i establiments similars. Aquests residus es caracteritzen també per la presència de gèrmens patògens i restes de medicaments.
* Residus de construccions i enderrocs.
* Residus industrials

## Referències

* ↑ «https://shimaconsultora.com.ar/». Arxivat de l'original el 2013-01-16. [Consulta: 2 novembre 2012].

## Enllaços externs

* Inpresma