OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fortunata y Jacinta (pel·lícula)

Fortunata y Jacinta és una pel·lícula espanyola estrenada en 1970. Es tracta de la primera adaptació cinematogràfica de la novel·la homònima de l'escriptor Benito Pérez Galdós. Va comptar amb la direcció d'Angelino Fons i la producció d'Emiliano Piedra.

## Argument

Juan Santa Cruz, fill únic d'una família acomodada, es casa amb la seva cosina Jacinta per decisió de la seva mare. En una visita familiar coneix a Fortunata, dona del qual naixerà un nen que mor al poc temps. Juan s'oblida d'ella i continua la seva vida amb Jacinta. Fortunata es casa i al cap del temps torna convertida en una elegant dona. Reprèn els seus devaneos amb Juan a esquena dels seus respectius esposos. Entre nous estatges, nous amants i velles trobades i desacords, transcorre el temps fins que Fortunata dona a llum al seu segon fill.

## Repartiment

* Emma Penella (Fortunata)
* Liana Orfei (Jacinta)
* Máximo Valverde (Juan Santa Cruz)
* Bruno Corazzari (Maximiliano Rubín)
* Julia Gutiérrez Caba (Doña Guillermina)
* María Luisa Ponte (Doña Lupe Rubín)
* Terele Pávez (Mauricia La Dura)
* Rosanna Yanni (Aurora)
* Nélida Quiroga (Doña Bárbara)
* Daniel Dicenta (Olmedo)
* Antonio Gades (Bailarín)
* Manuel Díaz González (Estupiñá)

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1969

| Categoria | Nominats | Resultat |
| Millor actriu | Emma Penella | Guanyador |
| Millors decorats | Wolfgang Burmann | Guanyador |

### Premi Sant Jordi de Cinematografia

| Categoria | Nominats | Resultat |
| Millor pel·lícula espanyola | Millor pel·lícula espanyola | Guanyadora |
| Millor interpretació en pel·lícula espanyola | Emma Penella | Guanyadora |

## Altres adaptacions

Televisió Espanyola va realitzar i va emetre en 1980 una luxosa adaptació de la novel·la a la pantalla petita a càrrec del director Mario Camus, amb Ana Belén i Maribel Martín en els papers principals. L'actriu María Luisa Ponte va repetir en el personatge que ja encarnés a la pel·lícula.

## Referències

* ↑ Pérez Galdós en nuestro cine (6): Fortunata y Jacinta (1969), cinemanostrum.com
* ↑ Fortunata y Jacinta, a cervantesvirtual.com
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1969». CEC. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 9 gener 2016].
* ↑ «"Fortunata y Jacinta", Premio San Jorge». ABC [Madrid], 18-04-1971, p. 77 [Consulta: 21 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Fortunata y Jacinta a Youtube
# Charles Cottet

Charles Cottet (Lo Puèi de Velai, 1863 – París, 1925) fou un pintor postimpressionista francès. Format a París, fou deixeble d'Alfred Roll i rebé els consells de Puvis de Chavannes. Participà en les exposicions dels pintors impressionistes i simbolistes celebrades a la galeria Le Barc de Boutteville i es relacionà amb els pintors del moviment nabí. El 1885 descobrí la Bretanya, els paisatges i els costums de la qual esdevindrien protagonistes de bona part de la seva obra. Encapçalà el grup d'artistes La bande noire, anomenat així per la utilització de tonalitats fosques en les seves obres.
Mitjançant el seu amic Zuloaga, feu amistat amb Ramon Casas i Santiago Rusiñol.

## Referències

* ↑ Mendoza 1995: 56

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
# Platges de Pachón i El Sabín

Les Platges de Pachón i El Sabín es troben en el concejo asturià de Gozón i pertanyen a la localitat de Ferrero i tenen una perillositat alta per la força de l'onatge contra les roques malgrat estar protegides pels penya-segats que segueixen fins al Cap de Peñas. Per accedir-hi, si es circula per l'AS 328 cap al Cap de Penyes, s'arriba a un desdoblament al costat de la ria d'Avilés on cal agafar una desviació cap al Cap de Peñas, a la dreta. Per accedir a la primera platja cal fixar-se en què la sortida està darrere d'un telefònic; per arribar a la segona cal recórrer 200 m més cap a l'est, a la rodalia de l'enorme cap.
S'hi pot baixar caminant però no és recomanable. L'«illot Sabin» és accessible a peu en les hores de baixamar, però cal anar amb compte. Per aquesta zona estan les sendes costaneres «PR-AS 25» i «PR-AS 25.1». A la rodalia hi ha un jaciment geològic paleontològic (roques del ordovícico).

## Referències

* ↑ Del Río, Alejandro. Nobel. Guía total de las playas de Asturias. Asturias: Nobel, 2013, p. 164. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Cercle de pedres d'Uragh

El cercle de pedres d'Uragh és un monument megalític d'Irlanda, situat a la parròquia de Tuosist, al comtat de Kerry. El cercle, de 2,4 metres de diàmetre, el formen cinc megàlits, dels quals el major mesura 3 metres.

## Referències

* ↑ The Megalithic Portal; Uragh NE - Stone Circle in Ireland (Southern) in Co. Kerry (Última consulta: 6 de maig de 2011).
Pàgina a megalithic.co.uk (Consultat el 28/3/2017)
# Jardí i pèrgola (Taradell)

Jardí i pèrgola és una obra de Taradell (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Situats en un solar d'uns 190m2 molt proper a l'Ajuntament, centre del municipi. El jardí i la pèrgola queden elevats respecte el nivell del carrer i es disposen darrere d'un mur que queda entre mitgeres. El traçat del conjunt segueix el del carrer però on s'obre una glorieta pren forma semicircular. El parament, a base de formigó armat, té fixades unes pedres semicirculars que queden disposades just on arrenquen els pilars de la pèrgola. A la part inferior, on hi ha el sòcol, la construcció és amb lloses de pedra. A la glorieta, hi destaca una pedra encastada on hi ha inscrit "SERRA ANY 1934", i al costat, s'obre una porta de ferro forjat que dona pas a unes escales que porten fins al pati. L'element més característics del conjunt és l'estructura del propi enreixat obert, on s'hi disposen tres trams de pèrgoles conformades per un corredor flanquejat per pilars que suporten bigues longitudinals que uneixen cadascun dels costats. Al tram de la glorieta, en canvi, l'enreixat superior té forma d'una estrella de sis puntes. En conjunt, compta amb una barana de maó amb formes triangulars que recorre traçat.

## Referències

* ↑ «Jardí i pèrgola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 juny 2020].
# Catalina Mesquida Massutí

Catalina Mesquida Massutí (Felanitx, ca. 1857 - ca. 1907), coneguda com a sa mestra Mesquida, fou una mestra mallorquina.
Va néixer a Felanitx el 1857. Ja des de molt petita va internar a l'escola de la Puresa de la qual va ser superiora general Gaietana Alberta Giménez. Va estudiar magisteri a l'Escola Normal Femenina, com altres de les mestres de l'època que pogueren gaudir d'estudis superiors, i assolí el títol de mestra de primera ensenyança superior. Va desenvolupar la seva tasca professional a diversos llocs de la geografia mallorquina, com a Artà, Porreres i Felanitx a més de Maó, on la Junta d'Instrucció Pública reconeix la seva tasca pedagògica. Va passar a regentar una de les dues escoles de nines dirigida fins al moment per sor Belinda Julià. La seva tasca pedagògica i cultural va ser molt important. Organitzà la primera vetllada literària que es va celebrar a Porreres i aconseguí que un gran nombre de nines fossin a l'escola, lluitant així contra molts de prejudicis de l'època en relació amb el paper de la dona. Va haver de lluitar amb el sector de l'església que no només controlava ses escoles sinó també el que s'ensenyava. Per això la tasca d'aquesta generació de dones és encomiable, ja que lluitaven per l'alliberament de la dona dels murs de la seva llar i de les tradicions catòliques.

## Referències

* 1 2 Diccionari biogràfic de dones. «Catalina Mesquida Massutí». Xarxa Vives d'Universitats (CC-BY-SA via OTRS). Arxivat de l'original el 26 de setembre 2015. [Consulta: 24 setembre 2015].
# Fortunacià

Fortunacià (llatí: Fortunatianus, derivat del cognomen Fortunatus, 'afortunat') és el nom dels següents personatges:
* Curi Fortunacià (1), historiador romà del segle iii, font de la Historia Augusta
* Gai Juli Fortunacià (1), egregius vir del segle iii
* Gai Sili Crescent Fortunacià (1), patró a la ciutat de Mididi (Àfrica), fill de l'anterior
* Tit Flavi Umbri Antisti Saturní Fortunacià (1), personatge esmentat en una inscripció
* Fortunacià (2), procònsol a l'Àfrica en temps de l'emperador Deci (segle iii)
* Corneli Fortunacià (3), praeses a Sardenya l'any 308
* Fortunacià d'Antioquia (4), filòsof, poeta i polític de l'emperador Valent (segle iv)
* Fortunacià Servili (5), cònsol romà del segle iv, tal vegada el mateix personatge que l'anterior
* Fortunacià d'Aquileia (6), bisbe d'Aquileia del segle iv
* Gai Quiri Fortunacià o Consult Fortunacià (7), retòric romà del segle v
* Atili Fortunacià, gramàtic romà del segle iv, autor d'un tractat sobre mètrica d'Horaci

## Notes

Els nombres entre parèntesis fan referència a les entrades del Pauly-Wissowa.
# Grifó de Brussel·les

El grifó de Brussel·les és una raça de gos miniatura que pren el seu nom de la seva ciutat d'origen, Brussel·les, Bèlgica. El nom grifó de Brussel·les fa referència en realitat a tres races diferents: el grifó de Brussel·les, el grifó belga i el petit brabantí. A vegades considerats varietats de la mateixa raça, les seves úniques diferències es donen en pelatge i color. Les tres races estan en general compostes per animals petits de cara camusa, mentó prominent i ulls grans. El pes estàndard difereix entre elles però l'ideal és de 3,63 kg a 4,54 kg per a tots dos sexes. Posseeixen un cap arrodonit i gran en proporció al cos. El nas és ample, amb amplis orificis, negre, i situat gairebé a la mateixa altura que els ulls.

## Vegeu també

* Grifó belga
* Grifó blau de Gascunya

## Referències

* ↑ Raynham, Doone (1998). The Griffon Bruxellois. Kingdom Books England.

## Enllaços externs

* American Brussels Griffon Association
* National Brussels Griffon Club Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine.
* National Brussels Griffon Rescue, Inc.
* UK Griffon Bruxellois Arxivat 2015-08-20 a Wayback Machine.
* History of the Griffon Bruxellois, Griffon Belge, Petit Brabancon Arxivat 2012-04-28 a Wayback Machine.
# Cascada Paulo Afonso

La cascada Paulo Afonso (en portuguès: cachoeira de Paulo Afonso) és una sèrie de cascades ubicades al riu São Francisco, al municipi de Paulo Afonso de l'estat de Bahia del Brasil. La caiguda de les aigües, de fins a 80 metres d'alçada, donen energia hidroelèctrica Complexo Hidrelétrico de Paulo Afonso. És una cascada classificada com "classe 10", la mateixa classificació que tenen les cascades del Niàgara

## En pintura

Aquest cascada va ser pintada a l'oli sobre fusta per Frans Post l'any 1649.
# Francevil·lita

La francevil·lita és un mineral de la classe dels òxids que pertany i dona nom al grup de la francevil·lita. Va rebre el nom el 1957 per G. Branche, M. Ropert, F. Chantret, B. Morignat i R. Pouget per Franceville, la ciutat més propera a la localitat tipus.

## Característiques

La francevil·lita és un òxid de fórmula química Ba(UO₂)₂(VO₄)₂·5H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3. Forma una sèrie de solució sòlida amb la curienita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la francevil·lita pertany a «04.HB - V[$^{5+}$, $^{6+}$] Vanadats: uranil Sorovanadats» juntament amb els següents minerals: carnotita, margaritasita, sengierita, curienita, fritzscheïta, metavanuralita, vanuralita, metatyuyamunita, tyuyamunita, strelkinita, uvanita i rauvita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al Gabon, concretament a la mina Mounana, situada a la localitat homònima del departament de Léboumbi-Leyou, a la Província d'Haut-Ogooué. Tot i tractar-se d'una espècie no gaire habitual ha estat descrita en tots els continents del planeta a excepció de l'Antàrtida. Als territoris de parla catalana ha estat trobada únicament a la mina Eureka, a la localitat de La Torre de Cabdella, al Pallars Jussà (Lleida, Catalunya).

## Notes

* ↑ El Nomenclàtor (2023), publicat pel Grup Mineralògic Català, proposa respectar la grafia original publicada per l'Associació Mineralògica Internacional (IMA) per als topònims i antropònims, de tal manera que aquest mineral que rep el nom en honor de Franceville ha d'anomenar-se francevillita. Tant el Diccionari de Geologia (1997) com el Vocabulari de Mineralogia (2000), tots dos publicats per l'IEC, realitzen transcripció fonètica dels noms oficials de l'IMA independentment de l'arrel del nom del mineral. Segons aquest criteri aquest mineral ha d'anomenar-se francevil·lita.

## Referències

* ↑ «Francevillite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 agost 2021].
* ↑ «Nomenclàtor». Grup Mineralògic Català. [Consulta: 1r desembre 2023].
* ↑ «Vocabulari de Mineralogia». Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 1r desembre 2023].
# Grossularia purpusii

* Aquest article tracta sobre un gènere vegetal. Si cerqueu el mineral grossulària, vegeu «grossulària».
Grossularia és un gènere monotípic de plantes fanerògames que pertany a la família de les Grossulariàcies. La seva única espècie, Grossularia purpusii, és originària dels Estats Units.

## Descripció

Són plantes que assoleixen una grandària d'1-2 m d'alçada. Les tiges són erectes d'escampament o ajagudes, finament puberuls, de vegades glabres amb excepció d'espines, no glandulars; 1-3 espines en els nodes de 3-12 mm; espines en els entrenusos disperses a denses. Les fulles amb pecíol de 0,7 a 5,5 cm, pubescents, estipitat-glandular; pentagonal, amb 3-7 lòbuls, dividit 1/2 + per al nervi mitjà i una altra vegada irregularment superficialment dividit, 1-7,8 cm, base truncada o cordada. Les inflorescències esteses a penjolls de 5-18 (-25) flors, de 3-4 cm, de color vermellós, flors uniformement espaiades. Els pedicels estan articulats (articulació de vegades enfosquida per glàndules i difícil de veure tot en pedicels curts). Les flors són de color crema a ataronjat. Els fruits en baies apetibles però insípides, de color vermell, convertint-se en porpra, el·lipsoide, 4-8 (-14) mm negre o fosc, esvelta estipitat-glandular, estarrufada de pèls estipitats glandular vermelloses. Té un nombre de cromosoma de 2n = 16.

## Hàbitat

Es troba en els boscos humits, els pantans de coníferes, ribes de rierols, vessants de bosc sec i carenes subalpines.

## Taxonomia

Grossularia purpusii va ser descrita per (Koehne ex-Blank.) Rydb. i publicat a Flora of the Rocky Mountains 396. 1917.

### Sinonímia

* Ribes oxyacanthoides var. purpusii (Koehne ex-Blank.) Jancz.
* Ribes purpusii Blank. basiònim

## Referències

* ↑ Grossularia purpusii a Jstor
* ↑ «Grossularia purpusii». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 3 maig 2014].
# Jardí tropical

Un jardí tropical és un jardí compost amb plantes originàries dels tròpics.

## Característiques

Un jardí tropical exigeix una bona irrigació o un sistema de regadiu. Necessita també adob i palla en abundància.
És un dels jardins més complexos de condicionar o mantenir si el clima local difereix de l'hàbitat natural de les plantes. La clau de l'èxit és l'abundància en llum i en aigua. Perquè puguin proliferar les plantes, és necessari que el sòl sigui constantment humit, tot evitant la inundació que les podria matar.
El jardí tropical no està exclusivament reservat a les zones tropicals. Un gran nombre de jardiners de zones climàtiques més fredes han condicionat jardins tropicals, el que és possible per una tria delicada de plantes i de flors.

## Jardins tropicals cèlebres

* Jardí botànic de Kandawgyi
* Jardí tropical de París
* Bambuseria de Prafrance

## Vegeu també

* Jardí botànic
# Trilogia d'Els jocs de la fam

La trilogia d'Els jocs de la fam és un conjunt de tres títols escrits per Suzanne Collins: Els jocs de la fam, En flames i L'ocell de la revolta, publicats entre 2008 i 2010 amb un gran èxit de vendes. Es tracta d'una distopia pertanyent a la literatura juvenil que narra la història de com Katniss Everdeen derroca un règim totalitari en qüestionar-lo a través de la seva participació en els jocs del títol. Aquesta competició es basa en l'eliminació física i televisada de joves triats a l'atzar en els districtes rebels. Amb la seva inesperada victòria, dona esperances per a una insurrecció, que es duu a terme des d'un districte fantasma que organitza un govern a l'ombra fins a la guerra final.
La trilogia barreja elements d'acció, entreteniment i crítica social (com el paper de la telerealitat, la violència o la diferència de classes) en una història que s'estructura amb un triangle amorós i on l'heroïna assumeix un paper de líder per amor a la seva família. L'èxit dels llibres ha propiciat la seva adaptació al cinema i la seva traducció a diverses llengües, entre elles el català.
A més a més, l'any 2020 es va publicar Balada d'ocells i serps, una preqüela de la trilogia original que passa 64 anys abans de la primera novel·la i és protagonitzada per Coriolà Snow, que ocupa el càrrec de president de Panem en les altres novel·les de la sèrie. Així doncs, es podria considerar que la sèrie d'Els jocs de la fam és una tetralogia.

## Referències

* ↑ Nota de premsa de l'editorial Scholastic
* ↑ King, Stephen, "The Hunger Games review". Entertainment Weekly. Retrieved November 26, 2010.
* ↑ Balada d'ocells i serps - Suzanne Collins | Grup62.
# Plekhànovo

Plekhànovo (en rus: Плеханово) és un poble de l'óblast de Lípetsk, a Rússia, que el 2013 tenia 2.024 habitants. Pertany al districte rural de Griazi.

## Referències

* ↑ Ведомости Верховного Совета РСФСР № 22 1960
* ↑ http://rgada.info/opisi/1354-opis_487-1/0006.jpg
* ↑ Часовня на могиле мужа Arxivat 2013-09-21 a Wayback Machine. // Gorod48
# Cascada del Molí

La Cascada del Molí és un salt d'aigua del terme municipal de Sant Quirze Safaja, de la comarca del Moianès. És al sector central-meridional del terme, prop del límit amb Sant Feliu de Codines. Es troba just a l'est de les ruïnes del Molí de Baix, a prop i al nord-oest del Gorg Negre, en el curs del Tenes.

## Referències

* ↑ Cingles de Bertí i de Gallifa [Document cartogràfic] : Gallifa, Vall de S. Miquel, Sots Feréstecs, Sot del Bac, Vall de Neu, Castell Cir, Sauva Negra: mapa topográfico excursionista: topografía procedente del mapa nacional del Instituto Geográfico y Catastral, de otros centros y observaciones directas por el equipo técnico de editorial Alpina / cartografía: A. Bescós; cartografía complementaria y res.tecn. X. Coll. Granollers: Editorial Alpina, 1986. ISBN 84-7011-033-0
* ↑ La Cascada del Molí en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no surt en el mapa
# Jean-Jacques Lebel

Jean-Jacques Lebel, artista plàstic, escriptor i creador de manifestacions artístiques neix a París el 1936.
La seva primera exposició té lloc el 1955 a la Galleria Numero de Florència, Itàlia on publica la seva primera revista d'art, poesia i política. Després venen les seves exposicions a Milà, a París i en diversos museus i galeries a través del món.
El 1960, Jean-Jacques Lebel és l'autor de L'enterrement de la Chose (L'enterrament de la cosa), a Venècia instaurant el primer happening europeu. A partir d'aquesta data produeix més setanta happenings, performances i accions, a diversos continents en paral·lel amb les seves activitats plàstiques, poètiques i polítiques.
Entre 1960 i 1961, co-organitza a París, Venècia i Milà «L'Anti-Procès», una manifestació i exposició internacional itinerant que agrupava uns seixanta artistes de tendències diverses, que prenen posició contra la guerra d'Algèria i contra la tortura.
Per aquests mateix anys, tradueix el francès i publica a William Seward Burroughs, Allen Ginsberg, Michael McClure, Lawrence Ferlinghetti i Gregory Corso; artistes amb els quals posa en marxa el festival Poliphonix de poesia, considerat el més important del món a la seva classe.
El 1968, Jean-Jacques Lebel pren part en les activitats del Moviment 22 de març i després participa del grup anarquista «Noir et rouge» (Negre i Vermell). A la famosa portada de Paris Match de l'any 1968 és ell qui porta a les seves espatlles a Caroline de Bendern. En aquesta època segueix els cursos del filòsof Gilles Deleuze a la Facultat de Vincennes.
Durant 2001 i 2002: realitza una manifestació itinerant Reliquaire pour un culte de Vénus (Reliquiari per a un culte de Venus), composta per més de tres mil elements recol·lectats al llarg d'Europa.

## Vegeu també

* Art efímer

## Referències

* ↑ «¿Qué fue de ellos? (Portada de Paris Match)» (en castellà). [Consulta: 29 novembre 2011].
# Catedral de Nostra Senyora de la Llum

La Catedral de Nostra Senyora de la Llum (en portuguès: Pró-catedral Nossa Senhora da Luz) és el nom que rep un edifici religiós que pertany a l'Església catòlica i a la localitat de Mindelo a l'Illa de São Vicente, la segona ciutat més gran, situada al nord del país africà de Cap Verd. L'edifici té vitralls gòtics, arcs en ferradura d'inspiració islàmica i elements del període barroc. La seva història es remunta a 1845 quan van començar les obres de construcció i es van acabar el 1963. El temple segueix el ritu romà o llatí i funciona com la seu de la Diòcesi de Mindelo (Dioecesis Mindelensis) que va ser creada en 2003 amb la butlla "Spiritali fidelium" del papa Joan Pau II. Està sota la responsabilitat pastoral del bisbe Ildo Augusto Dos Santos Lopes Fortes.

## Referències

* ↑ «Información sobre el sitio» (en anglès). [Consulta: 10 maig 2016].
* ↑ Piedade, Carlos. «São Vicente: Celebração da missa crismal reúne sacerdotes da diocese do Mindelo». Arxivat de l'original el 2016-06-10. [Consulta: 10 maig 2016].
* ↑ Sarmento, Tânia; Ramos. Cabo Verde (en portuguès). Leya, 24 d'abril de 2012. ISBN 989231851X [Consulta: 10 maig 2016].
* ↑ Lipps-Breda, Susanne. DuMont Reise-Taschenbuch Reiseführer Kapverdische Inseln (en alemany). Mair Dumont DE, 14 de juliol de 2015. ISBN 9783770188451 [Consulta: 10 maig 2016].
* ↑ «Historiadora Marina Ramos critica obras na igreja N. Srª da Luz: Património histórico adulterado - Primeiro diário caboverdiano em linha - A SEMANA». Arxivat de l'original el 2016-06-10. [Consulta: 10 maig 2016].
# Gai Licini Calvus Estoló

Gai Licini Calvus Estoló (llatí: Gaius Licinius Calvus Stolo) va ser tribú de la plebs del 376 aC al 367 aC. Va ser anomenat Estoló, nom que derivava de la cura amb què desenterrava els brots (stoloi, en grec) que sorgien de les arrels de les seves vinyes.
Va tenir en tot moment el suport del seu col·lega Luci Sexti en la proposta de diverses lleis, entre elles:
* La supressió dels tribuns amb poder consolar. Els tribuns militars havien de ser nomenats pels cònsols i no pels comicis, i en l'elecció dels |cònsols, un almenys havia de ser plebeu.
* Limitació de la terra pública que es podia posseir a 500 jugueres i de 100 caps de bestiar gran o 500 de bestiar petit.
* Llei regulant les relacions entre creditors i deutors, els interessos i el pagament.
* Els llibres sibil·lins haurien de ser custodiats per un col·legi de 10 membres (decemvirs), dels quals la meitat almenys haurien de ser plebeus.
Els patricis es van oposar a aquestes lleis, que es coneixen amb el nom de Lleis Liciniae-Sextiae, però finalment van ser aprovades i Luci Sexti va ser el primer plebeu que va obtenir el consolat l'any 366 aC.
Gai Licini Calvus Estoló va ser elegit dues vegades cònsol, el 364 aC i el 361 aC. Un temps després va ser acusat per Marc Popil·li Lenat d'haver transgredit la seva pròpia llei sobre tinença de terres públiques, i, declarat culpable (357 aC) va haver de pagar una multa molt elevada.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 586.