OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enriqueta Harris Frankfort

Enriqueta Harris, casada l'any 1952 amb Henri Frankfort, de vegades és coneguda com a Enriqueta Harris Frankfort. Va néixer a Londres, 17 de maig de 1910, i va morir a Madrid, 22 d'abril de 2006. Fou una escriptora i historiadora de l'art anglesa, nacionalitzada espanyola, especialment valorada per els seus estudis sobre El Greco, Velázquez, Murillo i Goya.

## Biografia

Era filla de l'antiquari anglès Lionel Harris i de l'espanyola Enriqueta Rodríguez. El seu pare era propietari de The Spanish Art Gallery, l'entitat de distribució d'art espanyol més important de Londres, de la qual anys més tard es va ocupar el seu germà Thomas.
L'any 1928 es va matricular a la Universitat de Londres per estudiar idiomes, especialment italià i francès. Allí va conèixer Tancred Borenius, qui la va influenciar per la tesi doctoral: Los seguidores de Francisco de Goya, publicada el 1934.
Va mantenir una llarga amistat amb Diego Angulo Íñiguez, i l'any 1950 va publicar un important anàlisi sobre L'expulsió dels Mercaders del Temple, obra d'El Greco conservada a la National Gallery de Londres. L'any 1952 es va casar amb l'arqueòleg i docent Henri Frankfort, de qui va enviudar l'any 1954.
Va desenvolupar la seva carrera editorial escrivint especialment sobre Murillo i Velázquez, de qui va revelar cartes inèdites fins aleshores i alguns estudis que van influenciar Jonathan Brown, un altre estudiós del mestre sevillà.
L'any 1969 va publicar a Oxford la seva principal obra sobre Goya, en anglès. Curta però densa, és considerada pels angloparlants com la millor introducció a l'obra del mestre aragonès.
L'any 2002, poc abans de la seva mort, va rebre el guardó de Dama gran Cruz Orde d'Isabel la Catòlica, pels seus serveis a la difusió de l'Art a Espanya.

## Referències

* ↑ Wethey, Harold Edwin. Obra esmentada, p. 29.
* ↑ Kauffmann, Michael «Enriqueta Harris». The Guardian, Tue 16 May 2006 00.01 BST [Consulta: 26 novembre 2019].
* ↑ Finaldi, Gabriele «Enriqueta Harris, historiadora del arte experta en goya, El Greco y Velázquez». El País, 28-04-2006 [Consulta: 26 novembre 2019].

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
# Andyrobertsita

L'andyrobertsita és un mineral de la classe dels arsenats. Rep el seu nom del mineralogista Andrew C. Roberts (1950-), especialista en la documentació de noves espècies minerals, en particular d'espècimens provinents de paragènesis secundàries de baixa temperatura.

## Característiques

L'andyrobertsita és un arsenat de cadmi, potassi i coure, de fórmula química KCdCu₅(AsO₄)₄(H₂AsO₄)·2H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3. És isostructural amb la calcioandyrobertsita, de la qual n'és l'anàleg de cadmi. Està estructuralment relacionada amb el grup de la lavendulana. Només se n'ha trobat a la mina Tsumeb, al Tsumeb (Otjikoto, Namíbia).
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'andyrobertsita pertany a «08.DH: Fosfats amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ < 1:1» juntament amb els següents minerals: minyulita, leucofosfita, spheniscidita, tinsleyita, jahnsita-(CaMnFe), jahnsita-(CaMnMg), jahnsita-(CaMnMn), keckita, rittmannita, whiteita-(CaFeMg), whiteita-(CaMnMg), whiteita-(MnFeMg), jahnsita-(MnMnMn), kaluginita, jahnsita-(CaFeFe), jahnsita-(NaFeMg), jahnsita-(NaMnMg), jahnsita-(CaMgMg), manganosegelerita, overita, segelerita, wilhelmvierlingita, juonniita, calcioferrita, kingsmountita, montgomeryita, zodacita, arseniosiderita, kolfanita, mitridatita, pararobertsita, robertsita, sailaufita, mantienneita, paulkerrita, benyacarita, xantoxenita, mahnertita, calcioandyrobertsita, englishita i bouazzerita.

## Referències

* ↑ «Andyrobertsite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 desembre 2015].
* ↑ «Lavendulan Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 desembre 2015].
# Montevarchi

Montevarchi és un municipi italià, situat a la regió de la Toscana i a la província d'Arezzo. L'any 2005 tenia 22.945 habitants.

## Personas

* Maria Elena Boschi, (1981), ministra
# Teatro Tordinona

El Teatro Tordinona és un teatre de Roma que ha sigut exposat a moltes vicissituds de desaparicions i recreacions, i que va portar els noms successivament, entre d'altres, de Teatro Apollo i Teatro Pirandello. També és conegut amb el nom de Teatro Apollo-Tordinona o Tordinona-Apollo.
# Cynoglossus lachneri

Cynoglossus lachneri és un peix teleosti de la família dels cinoglòssids i de l'ordre dels pleuronectiformes que es troba a les costes de l'oceà Índic (Mar Roig, Golf d'Oman, Seychelles, Maurici, Madagascar, Comores i la costa continental africana des de Kenya fins a Moçambic).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Joaquín Espert Pérez-Caballero

Joaquín Espert Pérez-Caballero (Logronyo, 1938) és un advocat i polític riojà.
Dirigent del Partit Popular a La Rioja, ha estat diputat per aquest partit al Parlament de La Rioja de 1983 a 1995. Ocupà el càrrec de President de La Rioja de 1987 fins a 1995, quan fou desallotjat per una moció de censura.
Posteriorment ha estat escollit senador per la Rioja a les eleccions generals espanyoles de 1993 i de 1996.
# Erich von Drygalski

Erich Dagobert von Drygalski (1865 – 1949) va ser un geògraf i científic polar alemany.
Entre 1882 i 1887, Drygalski estudià matemàtiques i ciència natural a la Universitat de Königsberg, Bonn, Berlín i Leipzig. Entre 1888 i 1891, va ser ajudant al institut geodèsic a Berlín.
Drygalski va fer dues expedicions entre 1891 i 1893, per la Societat de Geociència de Berlín. Una de les expedicions va passar l'hivern de 1892 a 1893 a Grenlàndia Occidental. El 1898, Drygalski va esdevenir professor associat i el 1899 professor extraordinari en geografia i geofísica a Berlín.

## Expedició Gauss

Drygalski va dirigir la primera expedició alemanya al Pol Sud amb el vaixell Gauss per explorar una zona aleshores desconeguda de l'Antàrtida al sud de les Illes Kerguelen. L'expedició salpà de Kiel l'estiu de 1901. Aquesta expedició descobrí nous territoris de l'Antàrtida i tornà a Kiel el novembre de 1903. Drygalski entre 1905 i 1931, publicà 20 volums i dos atles documentant l'expedició i va rebre la Medalla d'Or el 1933 de la Royal Geographical Society.

## Referències

* ↑ «List of Past Gold Medal Winners». Royal Geographical Society. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2011. [Consulta: 24 agost 2015].
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Enllaços externs

* Biography
* Excerpt from Siege of the South Pole; includes picture of Gauss under sail
* South Polar Expedition; instructions and preparations for the voyage
# Andzevatxí

Els Andzevatxí (en armeni: Անձևացիներ, Andzevatxiner) van ser una família feudal d'Armènia de grans senyors (nakharark) que va governar el districte d'Andzevatxik, amb residència al castell de Kangvar. El territori es trobava al sud-est de Van i al nord-oest d'Ake. Eren una branca dels antic prínceps medo-carducs de Mahkert. Segons Moisès de Khoren van rebre el nom a partir del nom del seu territori.
En temps de Gregori l'Il·luminador (257-325), s'encarregaven de gestionar una mena de Ministeri de Personal a la cort del rei d'Armènia. Van proporcionar 500 soldats a l'exèrcit del rei. El primer nakharar esmentat és Gnel o Gunel cap a l'any 374. Shmavon, Zuaren i Aravan apareixen junts aproximadament el 445. A principis del 482 el nakharar Ohan Andzevatxí, que dubtava entre el partit persa i el partit nacional, va entrar en la rebel·lió (el que s'anomenava la Santa Lliga) junt amb Nerseh Erundhuni, però quan les seves forces anaven a unir-se a les dels altres rebels van ser atacats per les dels nakharark que restaven fidels als perses, Sehuk o Sevuk Andzevatxí i Ohan de Mokq, el 24 d'abril del 482, prop d'Arest al districte de Beznunik. Aquest atac va fracassar i Ohan es va poder reunir amb la resta de rebels. Sehuk representava la tendència pro persa de la família.
Tadjat (o Tačat) Andzevatxí va ser el membre més destacat de la família. Primer al servei de l'Imperi Romà d'Orient, va passar després al servei dels musulmans i va ser el primer príncep d'Armènia en l'obediència del Califa (en data indeterminada entre els anys 780 i 782) i va rebre el títol de patrici d'Armènia i la possessió plena del districte d'Andzevatxik el 780. Va morir al cap de poc temps, potser el 785, però el territori va romandre en poder dels seus descendents. Un descendent, Atom Andzevatxí, va morir màrtir el 853. El seu successor Muixel, va morir el 863 i va deixar el país al príncep d'Armènia Aixot I el Gran, però la vídua Helena es va casar amb Gurguèn de Mardastan que va adquirir així el territori d'Andzevatxik i el va conservar fins a la seva mort, segurament el 897 en què el va succeir el seu fill Atom, que governava abans del 930, retornant després als Artsruní de Vaspurakan.
El príncep Gregori Andzevatxí, fill de Muixel, últim membre rellevant de la família, va ser lleial al seu padrastre en la lluita per la possessió del país contra el Vaspurakan.

## Referències

* ↑ Tourmanoff, Cyrille. The third-century Armenian Arsacids: a chronological and genealogical commentary. París: C. Klincksieck, 1969, p. 251-255.

## Bibliografia

* Eranshahr nach der Geographie des Ps. Moses Xoranac'i, per Joseph Marquart/Markwart, Berlín, 1901, (alemany), accessible a
* Cyril Toumanoff. Introduction to Christian Caucasian history: II: States and Dynasties of the Formative Period, Traditio, Vol. 17 (1961), editorial: Fordham University .
# Monazita-(Ce)

La monazita-(Ce) és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la monazita. Va rebre el seu nom l'any 1829 per Johann Friedrich August Breithaupt del grec μουάζω, ser solidari, en al·lusió a la raresa de la seva presència a les primeres localitats conegudes. El sufix "Ce" s'ajusta a la Regla de Levinson per a minerals de terres rares, per al membre dominant de ceri de la sèrie monazita.

## Característiques

La monazita-(Ce) és un fosfat de fórmula química Ce(PO₄). Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 5,5. És el membre aclaparantment més comú del grup de la monazita. És un mineral àmpliament distribuït com a accessori en roques ígnies granítiques i roques metamòrfiques gneisses, i en sorres detritals derivades d'elles.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la monazita-(Ce) pertany a «08.A - Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida gran» juntament amb els següents minerals: nahpoïta, monetita, weilita, švenekita, archerita, bifosfamita, fosfamita, buchwaldita, schultenita, chernovita-(Y), dreyerita, wakefieldita-(Ce), wakefieldita-(Y), xenotima-(Y), pretulita, xenotima-(Yb), wakefieldita-(La), wakefieldita-(Nd), pucherita, ximengita, gasparita-(Ce), monazita-(La), monazita-(Nd), rooseveltita, cheralita, monazita-(Sm), tetrarooseveltita, chursinita i clinobisvanita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la Reserva Natural d'Ilmen, a l'óblast de Txeliàbinsk, al districte Federal dels Urals (Rússia). Es troba àmpliament distribuïda i ha estat localitzada a tots els continents del planeta, fins i tot a l'Antàrtida. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la Sèrra de Horno, una serra situada al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran).

## Referències

* ↑ «Monazite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 setembre 2017].
* ↑ «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: May 2017» (en anglès). International Mineralogical Association. Arxivat de l'original el 10 d’agost 2019. [Consulta: 23 setembre 2017].
* ↑ Joan Vinyoles Verdaguer · Josep Lluís Garrido Rufaste · Josep Carreras Peñalvert «Mineralitzacions en esquerdes de tipus alpí a la Sèrra de Horno, Vielha e Mijaran, Val d’Aran, Lleida, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya, 12, 3, 2016, pàg. 5 - 54 [Consulta: 24 novembre 2023].
# 35a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

La 35a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia va tenir lloc el 27 de maig de 1991, patrocinada per Ràdio Nacional d'Espanya. La cerimònia d'entrega es va dur a terme a Scala Barcelona i fou retransmès a La 2 per Ricard Fernàndez Deu. Va comptar amb muntatges coreogràfics de Christina Riba. Hi va assistir el ministre de cultura Jordi Solé Tura i la majoria dels guardonats. El premi especial a Il gattopardo fou recollit per Alain Delon, convidat expressament per RNE.

## Premis Sant Jordi

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula espanyola | Innisfree | Pel·lícula |
| Millor pel·lícula estrangera | Kuroi ame | Shohei Imamura |
| Millor opera prima | Boom boom | Rosa Vergés |
| Millor actor espanyol | Jordi Dauder | El pont de Varsòvia La teranyina |
| Millor actriu espanyola | Àngels Gonyalons | Boom boom |
| Millor actor estranger | Kenneth Branagh | Enric V |
| Millor actriu estrangera | Sandrine Bonnaire | Monsieur Hire |
| Premi Especial a dues pel·lícules ja premiades | El sur Il gattopardo | - |
| Premi a la labor pel cinema espanyol | Fermín Marimón i Equip Prod | - |
| Premi al balanç global de la seva executòria | Pere Portabella | - |

## Roses de Sant Jordi

| Categoria | Premiat |
| Millor pel·lícula estrangera | Ghost |
| Millor pel·lícula espanyola | ¡Átame! |

## Referències

* ↑ Alain Delon, en la entrega de los premios Sant Jordi de cine, El País, 27 de maig de 1991
* ↑ Alain Delon asistió a la entrega de los premios Sant Jordi, La Vanguardia, 28 de maig de 1991

## Vegeu també

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1990
* Fotogramas de Plata 1990
* V Premis Goya
* IX Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya

## Enllaços externs

* Premis Sant Jordi 1991 a IMDB
# Tatiana Rusesabagina

Tatiana Rusesabagina (nascuda el 24 d'octubre de 1958) és una humanitària ruandesa tutsi que, amb el seu marit Paul Rusesabagina, va dirigir l'Hôtel des Mille Collines durant el genocidi de Rwanda el 1994, salvant junts a més de mil persones de ser assassinades pels radicals hutus. La seva història va ser utilitzada com a base per a la pel·lícula de 2004 Hotel Rwanda, en què Tatiana va ser interpretada per Sophie Okonedo, que va ser nominada per a un Oscar a la millor actriu secundària per la seva actuació.

## Referències

* ↑ Maguire, Léa. «Tatiana Rusesabagina (1958-) • BlackPast» (en anglès americà), 07-07-2018. [Consulta: 11 novembre 2019].
# Clàssica de Sant Sebastià 2004

La Clàssica de Sant Sebastià 2004, 24a edició de la Clàssica de Sant Sebastià, és una cursa ciclista que es va disputar el 7 d'agost de 2004. El vencedor final fou l'espanyol Miguel Ángel Martín Perdiguero, de l'equip Saunier Duval-Prodir, seguit pels italians Paolo Bettini i Davide Rebellin.

## Classificació general

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Miguel Ángel Martín (ESP) | Saunier Duval-Prodir | 5h 18' 35" |
| 2 | Paolo Bettini (ITA) | Quick Step-Davitamon | m. t. |
| 3 | Davide Rebellin (ITA) | Team Gerolsteiner | m. t. |
| 4 | Marcos Serrano (ESP) | Liberty Seguros | m. t. |
| 5 | José Alberto Martínez (ESP) | Bodysol-Relax-Fuenladrada | m. t. |
| 6 | Ivan Basso (ITA) | Team CSC | + 6" |
| 7 | Georg Totschnig (AUT) | Team Gerolsteiner | m. t. |
| 8 | Rik Verbrugghe (BEL) | Lotto-Domo | + 1' 19" |
| 9 | Constantino Zaballa (ESP) | Saunier Duval-Prodir | + 1' 35" |
| 10 | Markus Zberg (SUI) | Team Gerolsteiner | + 1' 39" |

## Enllaços externs

* Web de la cursa Arxivat 2005-12-20 a Wayback Machine.
* Resultats a cyclingbase.com Arxivat 2010-11-22 a Wayback Machine.
# Delaunay (cràter)

Delaunay és un cràter d'impacte de la Lluna, amb el cràter La Caille situat al sud-oest i Faye a la frontera nord-est de la vora exterior de Delaunay. Més al nord-oest apareix el prominent cràter Arzachel. Es tracta d'una formació irregular que té una vora interior que des del costat nord-est divideix el cràter gairebé per la meitat i li dona un aspecte amb forma de cor. Aquesta cresta es fa cada vegada més prima a mesura que s'aproxima a la vora sud-oest, fins que acaba en una punta esmolada, donant-li l'aspecte d'un ullal corbat.
* Localització de Delaunay (inferior dreta de la imatge)
* Cràters satèl·lit
La vora externa d'aquest cràter és igualment irregular, i la paret interior desigual varia significativament en amplada. La vora meridional, en particular, ha estat fortament danyada per impactes, incloent-hi La Caille E, que envaeix parcialment l'interior de Delaunay.

## Cràters satèl·lit

Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt central del cràter que està més proper a Delaunay.
| Delaunay | Coordenades | Diàmetre |
| A | 21° 54′ S, 2° 00′ E﻿ / ﻿21.9°S,2.0°E﻿ / -21.9; 2.0﻿ (Delaunay A) | 6 km |

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia
# .su

.su va ser establert en el sistema de noms de domini (DNS) com el domini de primer nivell territorial (ccTLD) de la Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques el 1991. Encara que va seguir en ús després de la seva dissolució a la fi de l'any 1991, en l'actualitat és administrat per l'Institut Rus pel Desenvolupament de Xarxes Públiques.
Una recerca mitjançant el cercador Google per site: .su dona al voltant de 60 milions de resultats.

## Referències

* ↑ site:su. Cerca amb Google.

## Enllaços externs

* IANA - .su (anglès)
Dominis de primer nivell territorial :
Dominis de primer nivell internacionalitzats :
Alfabet ciríl·lic:
.бел (.bel, Belarús)
.қаз (.qaz, Kazakhstan)
.мкд (.mkd, Macedònia)
.мон (.mon, Mongòlia)
.рус (.rf, gent de parla russa)
.рф (.rus, Rússia)
.срб (.srb, Sèrbia)
.укр (.ukr, Ucraïna)
Alfabet àrab:
الجزائر. (al-Jazā'ir, Algèria)
مصر. (masr, Egipte)
بھارت. (bharat, Índia)
ایران. (Iran)
الاردن. (al-urdun, Jordània)
فلسطين. (filastin, Territoris Palestins)
پاکستان. (pakstan, Pakistan)
قطر. (qatar, Qatar)
السعودية. (al-saudiah, Aràbia Saudí)
سوريا. (sūryā, Síria)
تونس. (tunis, Tunísia)
امارات. (emarat, UAE)
عمان. (Oman)
مليسيا. (maleesya, Malàisia
المغرب. (almahgrib, Marroc)
سودان. (Sudan)
اليمن. (alyemen, Iemen)
Alfabets indis:
.বাংলা (bangla, Bangladesh)
.ভারত (bharôt, Índia)
.भारत (bharat, Índia)
.భారత్ (bharat, Índia)
.ભારત (bharat, Índia)
.ਭਾਰਤ (bharat, Índia)
.இந்தியா (inthiyaa, Índia)
.ලංකා (lanka, Sri Lanka)
.இலங்கை (ilangai, Sri Lanka)
.ไทย (thai, Tailàndia)
.சிங்கப்பூர் (cinkappūr, Singapur)
Caràcters xinesos:
.中国 (Zhōngguó, Xina)
.中國 (Zhōngguó, Xina)
.香港 (Hong Kong)
.台灣 (Taiwan)
.台湾 (Taiwan)
.新加坡 (Xīnjiāpō/Sin-ka-po, Singapur)
Altres alfabets i escriptures del món:
.გე (ge, Geòrgia)
.한국 (Hanguk, Corea del Sud) :
ccTLDs internacionalitzats proposats :
.бг (bg, Bulgària, rebutjat) .κπ (kp, Xipre) .ελ (el, Grècia, rebutjat) ישראל. (yisrael, Israel) .日本 (nippon, Japó) .ລາວ (lao, Laos) :
Altres dominis :
Reservats / sense assignarAssignats / sense úsEn fase de desaparició / Entrada a ISO 3166-1 esborradaRetirats / esborratsProposats
.bl .bq .eh .mf
.bv .gb .sj
.su
.bu .cs .dd .um .yu .zr .an .tp
.ct :
Vegeu també Dominis de primer nivell genèrics :
Viccionari
# Anyuiïta

L'anyuiïta és un mineral de la classe dels elements natius. Rep el seu nom del riu Anyui (Txukotka, Rússia), on va ser descoberta.

## Característiques

L'anyuiïta és un element químic de fórmula química AuPb₂, on el plom pot ser reemplaçat per una mica d'antimoni. Cristal·litza en el sistema tetragonal, i forma grans polimetàl·lics arrodonits i allargats de fins a 0,9 mil·límetres, amb contorns ròmbics o quadrats. Típicament se'n troba en forma de grans fins o de manera massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz l'anyuiïta pertany a «01.AA - Metalls i aliatges intermetàl·lics de la família coure-cupalita» juntament amb els següents minerals: alumini, coure, or, plom, níquel, plata, steinhardtita, auricuprur, cuproaurur, tetraauricuprur, khatyrkita, novodneprita, cupalita, hunchunita, stolperita, hollisterita, icosaedrita, kryachkoïta i proxidecagonita.

## Formació i jaciments

Es troba en placers, derivat de petites masses ultramàfiques-gabroides en formacions dunita-harzburgita. Sol trobar-se associada a altres minerals com: plom, or, ilmenita, magnetita, cromoespinel·la, hematites, pirita, calcopirita, apatita, hunchunita o pirrotina. Va ser descoberta l'any 1989 a la conca dels rius Bol'shoi Anyui, a la província de Kolimà (Rússia). També se n'ha trobat a la Xina, França, Kazakhstan i Polònia.

## Referències

* ↑ «Anyuiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 desembre 2015].
* 1 2 «Anyuiite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 28 desembre 2015].
# Montortal

Montortal és una pedania de l'Alcúdia a la comarca de la Ribera Alta al País Valencià, situada a uns dos kilòmetres al sud del nucli principal. El 2020, tenia 135 habitants, entre els quals es troba un nucli important de població gitana. Fins a l'1 de gener de 1843 era un municipi independent.
Aquest petit poble, que antigament pertanyia a la nissaga dels Tejedor que el 1635 van rebre el títol der Marquès de Montortal. Es troba dins una zona intensament agrícola on es cultiven els tarongers i els caquis. És un dels pocs pobles de l'àrea que no ha estat explotat pels urbanistes, degut sobretot al fet que es troba en uns terrenys majoritàriament no urbanitzables i molts cops és impossible aconseguir permís per edificar. Malgrat això, des de fa uns anys la població comença a augmentar i alguns dels seus edificis s'estan restaurat. L'any 2006 només cinc de les quaranta cases del poble estan deshabitades.
L'església, del segle xvii i dedicada a la Puríssima, fou incorporada com a filial el 1902 a la de Sant Andreu apòstol de l'Alcúdia, és classificada com monument d'interés local.

## Referències

* ↑ «Montortal». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 27 maig 2023].
* ↑ «Habitantes Montortal 2000-2022» (en castellà). Foro Ciudad. [Consulta: 27 maig 2023].
* 1 2 Real, Josep «El Naixement de Montordal». L'Alcúdia, 01-01-2015, pàg. 29.
* ↑ «Església parroquial de la Immaculada Barri de Montortal». Direcció General de Patrimoni Cultural. [Consulta: 27 maig 2023].