OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resiliència

* Per a altres significats, vegeu «Resiliència (desambiguació)».
En ciència de materials, la resiliència és la capacitat d'un material d'absorbir energia quan es deforma de manera elàstica per l'efecte d'una força i de dissipar-la un cop la força desapareix, mesurant el seu grau de retorn a l'estat original. La resiliència patró és la màxima energia que un material pot absorbir fins al seu límit elàstic sense que es deformi permanentment. El mòdul de resiliència és la màxima energia que un material pot absorbir per unitat de volum sense que es deformi permanentment.
La resiliència és igual al treball extern exercit per deformar un material fins al seu límit elàstic:
   $U_{r}=\int _{0}^{\varepsilon _{y}}\sigma (\varepsilon )\ d\varepsilon$

## Relació entre resiliència i tenacitat

La resiliència es diferencia de la tenacitat en el fet que aquesta última quantifica la quantitat d'energia absorbida per unitat de superfície de trencada sota l'acció d'un esforç progressiu, i no d'un impacte. La relació entre resiliència i tenacitat és generalment constant i creixent, és a dir, quan un material presenta més resiliència que un altre, generalment també presenta més tenacitat. Malgrat això, la relació no és lineal.

## Mesura de la resiliència d'un material

La quantificació de la resiliència d'un material es determina amb un assaig pel mètode Izod o el pèndol de Charpy, del que resulta un valor indicatiu de la fragilitat o la resistència als xocs del material assajat. Un elevat grau de resiliència és característic dels acers austenítics, acers amb alt contingut d'austenita. En acers al carboni, els acers suaus (amb menor contingut percentual de carboni), tenen una major resiliència que els acers durs.

## Unitats

En el Sistema Internacional d'Unitats s'expressa en joules per metre quadrat (J/m²).
Una unitat molt utilitzada en enginyeria per a la resiliència és el quilogram-força metre per centímetre quadrat (kgf·m/cm²), o quilopond metre per centímetre quadrat (kp·m/cm²).
# Resolució 2355 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2355 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 26 de maig de 2017. El Consell va ampliar el mandat de la força pau AMISOM de la Unió Africana (UA) a Somàlia per tres mesos fins al 31 d'agost de 2017.

## Contingut

En la resolució 2297 es va demanar una avaluació de l'AMISOM per garantir que la missió estigués disposada a donar suport a la fase política a Somàlia i formular opcions i recomanacions sobre aquest tema. Aquesta revisió s'havia retardat, i l'informe s'esperava ara al juliol de 2017.
Per tant, els estats membres de la Unió Africana van acordar una ampliació de l'AMISOM fins al 31 d'agost de 2017, amb un mandat sense canvis i el mateix sostre de tropes de 22.126 homes.

## Referències

* ↑ Nacions Unides. «SC authorizes AU to maintain deployment in Somalia until 31 august, unanimously adopting r.2355», 26-05-2017.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2301 a la 2400 (2016 - 2018)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 2353 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2353 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 24 de maig de 2017. El Consell va ampliar les sancions contra Sudan del Sud per un any fins al 31 de maig de 2018.

## Contingut

Les prohibicions de viatjar i les sancions financeres imposades per la resolució 2206 contra qualsevol persona que fomentés el conflicte es van ampliar fins al 31 de maig de 2018. El grup d'experts que supervisava l'aplicació d'aquestes sancions es va ampliar fins al 30 de juny de 2018.

## Referències

* ↑ Nacions Unides. «Unanimously adopting r.2353, SC renews sanctions against South Sudan», 24-05-2017.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2301 a la 2400 (2016 - 2018)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 2357 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2357 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 12 de juny de 2017. El Consell va permetre als països membres inspeccionar nous vaixells sospitosos de violar l'embargament d'armes contra Líbia.

## Observacions

El Regne Unit havia redactat el text de la resolució. El representant italià va dir que recolzava el procés polític a Líbia. Vetllar per la seguretat a la Mediterrània era fonamental en això. Tots dos països van expressar el seu agraïment per l'EU Navfor Med contra el contraban d'armes i petroli. El representant francès va dir que l'operació havia proporcionat més informació sobre els tràfic d'armes i servia com a dissuasió.
El representant rus va dir que la crisi a Líbia també desestabilitzava els països veïns. La prioritat havia de ser reunir i establir el govern del país. Egipte va considerar que l'exèrcit libi havia d'estar exempt del bloqueig d'armes perquè el país pogués protegir-se. No es podia ignorar el fet que hi havia països que finançaven grups terroristes a Líbia. També s'havia de fer més per rastrejar dipòsits il·legals d'armes al país.
El representant xinès també va dir que les resolucions relatives a les inspeccions s'havien d'aplicar correctament perquè la competència dels estats del pavelló no es vegi compromesa.

## Contingut

El 2011 havien imposat un embargament d'armes contra Líbia a causa de l'aixecament que havia esclatat contra el règim de Moammar al-Gaddafi. Atès que el 2016 hi havia moltes violacions, la Resolució 2292 havia donat permís durant un any per inspeccionar vaixells sospitosos en el seu camí cap a Líbia en alta mar. Aquest consentiment es va ampliar un any amb aquesta resolució.

## Referències

* 1 2 3 4 Nacions Unides. «SC reauthorizes member states to inspect vessels suspected of arms embargo violations off Libya's coast», 12-06-2017.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2301 a la 2400 (2016 - 2018)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Cloral

El cloral, també conegut com a tricloroacetaldehid, és un compost orgànic amb la fórmula Cl$_3$CCHO. Aquest aldehid és un líquid oliós incolor que és incolor que és soluble en molts solvents. Reacciona amb aigua per formar hidrat de cloral, que abans es va fer servir molt com a substància sedant i hipnòtica.

## Producció

Es pot produir cloral per halogenació de l'etanol, com ja va fer Justus von Liebig l'any 1832.

## Reaccions claus

A més de la seva tendència a hidratar-se, el cloral és un bloc de construcció en la síntesi de l'insecticida DDT. Per aquest propòsit el cloral és tractat amb clorobenzè en presència de quantitats d'àcid sulfúric que facin de catalitzador:
    Cl₃CCHO + 2 C₆H₅Cl → Cl₃CCH(C₆H₄Cl)₂ + H₂O
Aquesta reacció va ser descrita per Othmar Zeidler el 1874.
El cloral també es fa servir per a fer cloroform tractant-lo amb hidròxid de sodi.

## Referències

* ↑ Othmar Zeidler «Verbindungen von Chloral mit Brom- und Chlorbenzol». Berichte der deutschen chemischen Gesellschaft, 7, 2, 1874, pàg. 1180–1181. DOI: 10.1002/cber.18740070278.

## Vegeu també

* Hidrat de cloral
# Coelorinchus australis

Coelorinchus australis és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 55 cm de llargària total.

## Alimentació

Menja octòpodes, peixos i decàpodes.

## Hàbitat

És un peix bentopelàgic i d'aigües temperades que viu entre 80-300 m de fondària.

## Distribució geogràfica

És un endemisme d'Austràlia.

## Referències

* ↑ «Coelorinchus australis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen 2006. Fishes. In Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ May, J.L. i J.G.H. Maxwell 1986. Trawl fish from temperate waters of Australia. CSIRO Division of Fisheries Research, Tasmània. 492 p.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Coelorinchus anatirostris

Coelorinchus anatirostris és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 43 cm de llargària total.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 300-550 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud del Japó i Taiwan.

## Referències

* ↑ «Coelorinchus anatirostris». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* ↑ Masuda, H., K. Amaoka, C. Araga, T. Uyeno i T. Yoshino 1984. The fishes of the Japanese Archipelago. Vol. 1. Tokai University Press, Tòquio (Japó).
* ↑ Huang, Z. 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404- 463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.
* ↑ Shen, S.C. (ed.) 1993. Fishes of Taiwan. Department of Zoology, National Taiwan University, Taipei. 960 p.

## Bibliografia

* Chiou, M.-L., K.-T. Shao i T. Iwamoto 2004. A new species, Caelorinchus sheni, and 19 new records of grenadiers (Pisces: Gadiformes: Macrouridae) from Taiwan. Zool. Stud. 43(1):35-50.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (editors) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (editors) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (editors) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cloraluminita

La cloraluminita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom de la seva composició química, contenint clor i alumini.

## Característiques

La cloraluminita és un halur de fórmula química AlCl₃·6H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. Es troba en forma de cristalls romboedrals, mostrant {0001}, {1120}, i {1011}. També es troba en forma de crostes, estalactites i en masses compactes. Segons la classificació de Nickel-Strunz, la cloraluminita pertany a «03.AA - Halurs simples, sense H₂O, amb proporció M:X = 1:3 ", sent l'únic integrant.

## Formació i jaciments

Es troba al voltant de fumaroles àcides. Sol trobar-se associada a altres minerals com: molisita, cloromagnesita, natroalunita, guix, anhidrita o pickeringita. Va ser descoberta l'any 1873 al Vesuvi, a la província de Nàpols (Campania, Itàlia). També se n'ha trobat a l'illa Decepció (Illes Shetland del Sud, Antàrtida), a Saint-Nabor (Alsàcia, França) i a la mina Marcel (Rybnik, Polònia).

## Referències

* ↑ «Chloraluminite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 març 2016].
* 1 2 «Chloraluminite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 8 març 2016].
# Coalescència (meteorologia)

La coalescència en meteorologia o física és el procés pel qual dues o més gotetes, bombolles o partícules es fusionen quan entren en contacte per a formar una única goteta, bombolla o partícula filla. Pot tenir lloc en molts processos que van des de la meteorologia a l'astrofísica. Per exemple, es pot veure en la formació de gotes de pluja com també en la formació de planetes i la formació d'estels.
En meteorologia el seu paper és crucial en la formació de la pluja. Com que les gotes es porten amunt i avall pels corrents dels núvols, xoquen i per coalescència formen gotetes més grosses. Quan les gotetes esdevenen massa grosses per sostenir-se en els corrents de l'aire, comencen a caure en forma de pluja. A més d'aquest procés el núvol pot ser sembrat amb gel de manera natural (de la part alta dels núvols o de cirrus) o de manera artificial.

## Enllaços externs

* American Meteorological Society, Glossary of Meteorology: Coalescence Arxivat 2011-06-06 a Wayback Machine.
* Schlumberger Oilfield Glossary Arxivat 2012-05-31 a Wayback Machine.
* The Bergeron Process
* The Coalescence of Bubbles - A Numerical Study Arxivat 2011-04-01 a Wayback Machine.
# Jardins de la Menara

Els jardins de la Menara (àrab: حدائق المنارة, ḥadāʾiq al-Manāra) estan situats a l'oest de Marràqueix, Marroc, a les portes de les muntanyes de l'Atles. Es construïren al segle xii (al voltant del 1130) pel califa almohade Abd-al-Mumin.
El terme menara deriva del pavelló amb el sostre verd en forma de piràmide (menzeh). El pavelló fou construït per la dinastia sadita al segle xvi i renovat el 1869 pel soldà Abd-ar-Rahman ibn Hixam, que s'hi solia quedar a l'estiu.
El pavelló i el llac artificial estan envoltats per horts i per més de 10.000 oliveres. La intenció de la bassa era irrigar els jardins i horts circumdants que utilitzen un sistema sofisticat anomenat qanat, el qual li subministra aigua gràcies a un antic sistema hidràulic que transmet aigua de les muntanyes situades a aproximadament 30 km de Marràqueix.
# Jean-Baptiste Eugène Bellier de La Chavignerie

Jean-Baptiste Eugène Bellier de la Chavignerie és un entomòleg francès, nascut el 28 de gener de 1819 i mort el 25 de setembre de 1888 a Évreux.
Després dels estudis a Chartres i a continuació a París, treballa al Ministeri de la Justícia de 1844 a 1859. Es consagra principalment als lepidòpters als quals dedica diverses publicacions, sobretot sobre faunes locals com les de l'Alvèrnia (1850), dels Alps (de 1854 a 1858), dels Pirineus Orientals (1858), de Sicília (1860), de Còrsega (1861), etc.
Charles Oberthür (1845-1924) adquireix la seva col·lecció després de la seva mort.

## Referències

* ↑ Amigo, Jean-Jacques; Combes, Claude (pròleg). Nouveau dictionnaire de biographies roussillonnaises (1789-2017) (en francès). volum 3: Sciences de la Vie et de la Terre, 2O17. ISBN 978-2-908866-50-6.

## Bibliografia

* Jean Lhoste Les Entomologistes français. 1750-1950., 1987, INRA Éditions : 351 p.
# Jean de Lascaris-Castellar

Jean de Lascaris-Castellar Gran Mestre de l'Orde de Malta entre 1636, quan va substituir Antoine de Paulo, fins al 14 d'agost 1657, data de la seva mort. Era d'origen francès.
Jean Baptiste de Lascaris de Castellar era descendent de l'antiga i noble família dels Lascaris, dels quals diversos membres foren en el passat emperadors romans d'Orient.
Es va convertir en cavaller de l'Orde de Malta gràcies al comte de Ventimiglia i es va convertir en ambaixador a la cort reial de Madrid i també davant del virrei de Palerm.
Elegit Gran Mestre el 12 de juny del 1636, va haver d'afrontar els molts desafiaments de la seva època, especialment en relació amb el domini temporal de l'ordre sobre l'illa de Malta, que es va convertir en un objectiu pel regnat expansionista de Lluís XIV de França i també per Espanya abans i després. Va tenir èxit en tots els sentits perquè va mantenir la posició d'independència dels Cavallers Hospitalaris.

## Vegeu també

* Torres Lascaris
# Jean Ribault

Jean Ribault (Dieppe, 1520 – Fort Caroline (Estats Units), 12 d'octubre del 1565) va ser un navegant i colonitzador francès de l'actual sud-est dels Estats Units. Va intentar colonitzar Florida pels francesos. Era un hugonot a les ordres de l'Almirall Gaspard de Coligny, Ribault va liderar una expedició amb 150 colonitzadors al Nou Món el 1562 que va fundar Charlesfort a l'Illa Parris en l'actual Carolina del Sud. Dos anys més tard va comandar la colònia francesa de Fort Caroline a l'actual Jacksonville, Florida. Ell i molts dels seus seguidors varen morir a mans dels soldats espanyols prop de Saint Augustine el 1565.
Va explorar la desembocadura del riu Saint Johns a Jacksonville i hi va erigir un monument de pedra columnar reclamant aquest territori per a França. Ribault arribà al Port Royal Sound a l'actual Carolina del Sud. Tornà a França però per les Guerres de Religió del seu país es refugià a Anglaterra.
Va fer un segon viatge a Amèrica, el 22 d'abril de 1564 arribà a Florida dos mesos més tard. Va decidir fundar la nova colònia de Fort Caroline a l'actual Jacksonville. Aquest assentament va suposar una amenaça per a les flotes espanyoles que navegaven pel Corrent del Golf a la costa est de Florida, portant tresors d'Amèrica Central i del Sud a Espanya. La colònia fou descoberta quan Pedro Menéndez de Avilés, nou adelantado de Florida reunia una flota expedicionària, i Felip II de Castella va ordenar a Menéndez l'eliminació de l'amenaça francesa. Menéndez desembarcà al sud de Fort Caroline i fundà l'assentament de San Agustín. Els espanyols capturaren l'assentament francès i ràpidament mataren 140 francesos que van ser considerats pirates i heretges, consolidant l'autoritat d'Espanya a la costa nord-est de Florida. Sant Agustí havia de servir a dos propòsits: com a lloc avançat militar, o Presidio, per a la defensa de Florida, i una base per als assentaments missioners catòlics a tota la part sud-est d'Amèrica del Nord.

## Llegat

Diversos llocs i institucions de Jacksonville reben el nom de Ribault, com Jean Ribault High School, el Ribault Club a Fort George Island, el Ribault River.

## Referències

* ↑ Chester B. DePratter. «Charlesfort: History of the French Settlement». www.cas.sc.edu. [Consulta: 27 juliol 2010].
* ↑ Chester B. DePratter. «Charlesfort: Return to Port Royal: 1564». www.cas.sc.edu. [Consulta: 27 juliol 2010].
* ↑ «Our History» (en anglès). St. Augustine, FL. [Consulta: 4 gener 2024].

## Enllaços externs

* University of South Carolina: Santa Elena Project
* Charlesfort-Santa Elena National Historic Landmark Arxivat 2006-04-14 a Wayback Machine.
# Joaquim Vidal i Rigol

Joaquim Vidal i Rigol (c. dècada del 1890 - 27 de març de 1961) fou un pilot i directiu de motociclisme català. Destacà en pujades de muntanya durant la dècada de 1920 i més tard s'especialitzà en les modalitats de resistència i velocitat. El 1933 fou subcampió de Catalunya en 500 cc i tercer en 350 cc. Disputà amb el seu fill Ernest (múltiple campió d'Espanya de velocitat durant les dècades de 1930 i 1940) algunes curses de regularitat i fou vicepresident de l'Associació de Corredors Motociclistes de Catalunya (1932).

## Referències

* ↑ «Joaquim Vidal Rigol». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].
# Joaquim Vilallonga i Renom

Joaquim Vilallonga i Renom (Barcelona, 28 de maig de 1944 - Barcelona, 1 de setembre de 2017) fou un jugador d'hoquei sobre patins català durant les dècades de 1960 i 1970.

## Trajectòria

Amb 7 anys començà a jugar al CP Barcelona i posteriorment jugà als Jesuïtes de Casp. Als 12 anys ingressà al CT Barcino i als 16 al FC Barcelona. L'any 1964, juntament amb Joan Sabater, Santi Garcia i el seu germà Joan Maria passa a formar part del Reus Deportiu, on jugà durant 9 temporades, fins al 1973. En aquest club va viure els seus millors anys, amb un gran palmarès, doncs guanyà sis copes d'Europa, cinc lligues espanyoles i quatre copes com a títols més destacats. Retornà al FC Barcelona, entre 1973 i 1975 i finalitzà la seva carrera novament al Reus Deportiu l'any 1978.
Amb la selecció espanyola jugà entre 1963 i 1974, 123 cops internacional, i guanyà quatre Campionats del món.

## Palmarès
### Reus Deportiu

* Copes d'Europa:
** 1966-67, 1967-68, 1968-69, 1969-70, 1970-71, 1971-72
* Lliga Nacional:
** 1966-67, 1968-69
* Lliga espanyola:
** 1969-70, 1970-71, 1971-72
* Copa d'Espanya:
** 1966, 1970, 1971, 1973
* Campionat de Catalunya:
** 1967

### FC Barcelona

* Copes d'Europa:
** 1973-74
* Copa d'Espanya:
** 1963
* Petita Copa del Món de Clubs:
** 1969

### Espanya

* Campionat del Món:
** 1964, 1966, 1970, 1972
* Campionat d'Europa:
** 1969
* Copa de les Nacions:
** 1964, 1967
* Copa Ibèrica
** 1964

## Referències

* 1 2 3 «La selección española». La Vanguardia. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «La selección nacional el números». Mundo Deportivo, 11-04-1970. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Muere Joaquim Vilallonga, mítico jugador del Reus». Mundo Deportivo.
* 1 2 3 4 5 «Joaquin Vilallonga». Mundo Deportivo, 22-10-1978. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Perfil a rinkhockey.net». rinkhockey.net. [Consulta: 1r octubre 2015].