OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Déu en les religions abrahàmiques

El concepte de Déu a les religions abrahàmiques se centra en el monoteisme. Les tres principals religions monoteistes del judaisme, el cristianisme, l'islam i la fe bahá'í, es consideren religions abrahàmiques a causa del seu culte compartit al Déu (anomenat Jahvè en hebreu i Al·là en àrab) que es revelà a Abraham. Comparteixen diversos trets característics:
* les seves tradicions teològiques beuen en major o en menor mesura de la descripció del Déu d'Israel a la Bíblia hebrea;
* tenen el seu origen en el patriarca Abraham.
En aquest sentit, el Déu abrahàmic és el concepte de Déu comú de totes les religions abrahàmiques. És concebut com un ésser etern, omnipotent i omniscient i com a creador de l'Univers. Així mateix, se li atribueixen les qualitats de santedat, justícia, omnibenevolència i omnipresència. Els creients de les religions abrahàmiques creuen que Déu també és transcendent, és a dir, que està més enllà de l'espai i el temps i, per tant, radicalment per sobre de la seva creació, però que alhora és un déu personal i compromès que escolta les pregàries i reacciona a les accions de les seves criatures.

## Vegeu també

* Déu en el judaisme
* Déu en el cristianisme
* Déu en l'islam

## Referències

* 1 2 Abulafia, Anna Sapir. «The Abrahamic religions». Londres: British Library, 23-09-2019. Arxivat de l'original el 12 juliol 2020.
* 1 2 3 Bremer, Thomas S. «Abrahamic religions». A: Formed From This Soil: An Introduction to the Diverse History of Religion in America. Chichester, West Sussex: Wiley-Blackwell, 2015, p. 19–20. ISBN 978-1-4051-8927-9. LCCN 2014030507.
* ↑ Hughes, Aaron W. «What Are "Abrahamic Religions"?». A: Abrahamic Religions: On the Uses and Abuses of History. New York: Oxford University Press, 2012, p. 15–33. DOI 10.1093/acprof:oso/9780199934645.001.0001. ISBN 978-0-19-993464-5.
* 1 2 3 «Excursus on the History of Religions». A: Sociology of Religion: Contemporary Developments. 3rd. Walnut Creek, California: AltaMira Press, 2015, p. 254–255. DOI 10.2307/3512222. ISBN 978-1-4422-1691-4. LCCN 2001035412.

## Bibliografia

* Bremer, T. S. Formed From This Soil: An Introduction to the Diverse History of Religion in America (en anglès). Wiley-Blackwell, 2015. ISBN 9781118323540.
# Santo Domingo de Huari

Huari, fundat com Santo Domingo de Huari el 8 d'agost de 1572, és una ciutat peruana, capital del districte i de la província homònims al departament d'Áncash. És a la part central de l'anomenat Callejón de Conchucos.
Compta amb una població urbana d'uns 3.500 habitants a una altitud mitjana de 3.149 msnm, a unes 3 hores de Huaraz, i a 10 hores de Lima. Posseeix un clima semi fred amb temperatures mitjanes de 14° a l'hivern i 18° a l'estiu.
El primer assentament prehispànic i preinca d'ètnia huari va ser el lloc anomenat Huaritambo. Aquest es va desenvolupar a immediacions del gran camí inca. El dijous 2 d'abril de 1532, els conqueridors Hernando Pizarro i Miguel de Estete al costat del general atahualpista Chalcuchimac, retornant del saqueig de Pachacámac van entrar a Guari on van descansar per continuar el seu viatge cap a Huancabambamba a Yauya.
| « | Otro día jueves dos días del dicho mes (abril) partió del pueblo ya dicho (Pingosmarca) por un valle é poblacion é maizales, é fué á dormir a un pueblo bueno que se dice Guary, hasta el qual serian tres leguas de camino, y en la mitad dél hay otra puente de otro rio muy hondable y ahocinado y está muy fuerte por tener muy grandes barrancas en ambas partes. Aqui dixo el Chillicuchima é otros indios que ovo cierto recuentro con la gente de Guascara, hermano mayor e contrario de Atabaliba, que le aguardó allí, é se defendieron dos ó tres dias, é al fin los entró: e desde que vieron que yban de vencida é que alguna gente era pasada, quemaron la puente, y el dicho Chillicuchimacon su gente passó á nado é mató muchos dellos. Parece cossa muy dificultosa por la aspereza que hay en la dicha puente. | » |
| — Miguel de Estete (1532). |||
* Primera Plaça a l'antic Huari
* Plaça d'Armes de Huari a la matinada
* Huari va ser fundat durant el govern del virrei Francisco de Toledo
* Els habitants de Huari són descendents del grup ètnic huari, que va habitar les províncies d'Asunción, Fitzcarrald, Huari i Raimondi
* Integrants de la Dansa Huari

## Notes

* ↑ «Ciudad menor de acuerdo al Plan Nacional de Desarrollo Urbano 2006-2015, pg. 68». Arxivat de l'original el 2012-04-26. [Consulta: 13 juliol 2022].

## Referències

* ↑ «Clima: Huari». [Consulta: 20 juny 2017].
* ↑ Historia general y natural de las Indias, islas y tierrafirme.

## Vegeu també

* Organització política del Perú
# Julius Kosleck

Julius Kosleck (Nowogard, 3 de desembre de 1825 - Berlín, 5 de novembre de 1905) fou un músic i professor de música alemany.
Julius Kosleck era fill de pares pobres. Als vuit anys va ser enviat a una escola de música militar a Annaberg. Allà s'havia format com a trompetista i es va unir el 1852 com a músic militar al cos de música del 2n Regiment de Guàrdies a peu a Berlín. Més tard es va convertir en membre de la capella real, de la qual al morir fou substituït per Ludwig Plass. De 1873 a 1903 va treballar com a professor de trompeta i trombó a la "Royal Academy of Music" de Berlín. Kosleck va fundar el "Kaiser Cornet Quartet", que es va ampliar en 1890 al "Patriotic Wind Ensemble". Com a virtuós de corneta va aparèixer a Alemanya, Anglaterra, Rússia i els EUA. Kosleck també es considera un pioner de la trompeta moderna moderna.
Com a musicòleg va escriure: Rudolf Vierhaus: Editat per l'Enciclopèdia biogràfica alemanya. 2a edició, volum 5, Saur, Múnic 2006, pàgina 883.

## Referències

* ↑ Elisa Koehler, Elisa. A Dictionary for the Modern Trumpet Player. Scarecrow Press, 2015, p. 97–98. ISBN 978-0-8108-8658-2 [Consulta: 25 maig 2019].
# Lepidotrigla brachyoptera

Lepidotrigla brachyoptera és una espècie de peix pertanyent a la família dels tríglids.

## Descripció

* Fa 14 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat que viu entre 26-234 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-occidental: Nova Zelanda i les illes Kermadec.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Beentjes, P., B. Bull, R.J. Hurst i N.W. Bagley, 2002. Demersal fish assemblages along the continental shelf and upper slope of the east coast of the South Island, New Zealand. N.Z. J. Mar. Freshwat. Res. 36:197-223.
* ↑ Francis, M.P., 1993. Checklist of the coastal fishes of Lord Howe, Norfolk, and Kermadec Islands, Southwest Pacific Ocean. Pac. Sci. 47(2):136-170.
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.
* ↑ Roberts, C.D., 1991. Fishes of the Chatham Islands, New Zealand: a trawl survey and summary of the ichthyofauna. N.Z. J. Mar. Freshwat. Res. 25(1):1-19.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Richards, W.J., 1992. Comments on the genus Lepidotrigla (Pisces: Triglidae) with descriptions of two new species from the Indian and Pacific oceans. Bull. Mar. Sci. 51(1):45-65.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# John Leslie Mackie

John Leslie Mackie (Sydney, 25 d'agost de 1917 - Oxford, 12 de desembre de 1981) fou un filòsof cèlebre per la seva negació de l'existència objectiva dels valors (d'aquesta absència deriva també la inexistència de Déu), tot i que va defensar la necessitat d'una ètica per a la convivència, però sempre basada en convencions i no en absoluts independents de la comunitat de referència. Segueix la línia de pensament de Richard Dawkins, David Hume i abans d'ells els filòsofs medievals del nominalisme. Un cop acceptat el caràcter convencional dels valors, assegura que se segueix millor un codi ètic basat en el respecte que en el simple deure, ja que la voluntat és més feble que l'apropiació subjectiva dels principis.
# Josep Soler i Aloy

Josep Soler i Aloy (Vic, 1851 - 1916) fou un advocat, propietari i polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració espanyola.
Llicenciat en dret, fou jutge municipal i secretari de la Junta de Cementiris. Tingué una vida social molt activa, defensant els interessos del Gremi d'Adobadors de Pell de Vic i secretari del Casino Vicense. Membre del Partit Liberal Fusionista, fou regidor de l'ajuntament de Vic i alcalde de juliol de 1887 a desembre de 1889, de gener de 1894 a juliol de 1895 i de 1899 a 1903. També fou diputat provincial de la Diputació de Barcelona el 1896 i diputat al Congrés dels Diputats pel districte de Vic a les eleccions generals espanyoles de 1898. Formà part de la Comissió que va portar un missatge a la reina regent sobre qüestions d'interès de Vic i fou destituït el 23 de febrer de 1903 per pressions del conservador Josep Sala i Molas, qui el substituí com a alcalde.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Xavier Tornafoch, Catalanisme, carlisme i republicanisme a Vic, 1899-1909, p. 139-140
# Josep Abelló Pascual

Josep Abelló Pascual (Reus, 1 de maig de 1901 – Madrid, 20 d'agost de 1964) fou un metge tisiòleg, germà de Joan Abelló Pascual.
Després dels estudis de batxillerat es traslladà a Madrid a estudiar medicina, i es pagà la carrera treballant a telègrafs. Interessat en la biologia, realitzà treballs al laboratori d'investigacions biològiques de la Universitat de Madrid, on va conèixer Ramón y Cajal, que el va fer entrar a la institució Velasco i es dedicà a la histopatologia i a l'estudi de la tuberculosi sobre la qual publicà diversos estudis entre el 1930 i el 1950 que tingueren importància en la medicina europea. Alguns dels seus treballs els publicà en llengua alemanya, que coneixia per haver estat becat a aquell país per a ampliar estudis, i que li donà prestigi internacional. Passà al bàndol franquista a inicis de la guerra civil i muntà un servei de tòrax a l'hospital de Valladolid per a diagnosticar malalties pulmonars. Va ser cap d'investigació de l'Escola de malalties del tòrax a Madrid i membre de la Real Academia de Medicina.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 31-32.
# Josep Abril i Llinés

Josep Abril i Llinés (el Masnou, Maresme, 1879 — Santiago de Xile, 1929) fou un comerciant i polític independentista català.
Començà com a aprenent d'adroguer a Sabadell, va presidir uns anys el Foment Mercantil Sabadellenc i fou militant de la Lliga Regionalista. El 1909 es presentà a les eleccions municipals de Sabadell en una candidatura nacionalista radical, però renuncià al càrrec de regidor. Durant la Setmana Tràgica proclamà la República a Sabadell amb Manuel Folguera Duran. Per aquest motiu hagué d'exiliar-se i s'establí a Santiago de Xile, on fou propietari d'un petit cafè-pastisseria. El 1916 es feu soci del Centre Català de Santiago de Xile, on es distingí per defensar un nacionalisme radical, i el 1918 donà suport el Comitè Nacional Català.
El 1922 s'afilià a Estat Català i el 1923 fundà el Comitè de Publicitat Catalana de Xile, plataforma independentista per a divulgar els objectius del catalanisme a Xile aconseguir el suport dels catalans d'Amèrica a la causa de Francesc Macià, de qui, però, se'n distancià el 1928. Va fundar el Grup Separatista Avant de Montevideo i a Santiago de Xile publicà els periòdics Canigó (1927) i Catalunya (1926-1927), que fou suspès per pressions de l'ambaixada espanyola.

## Obres

* Missatge al rei d'Espanya (1923)
* Carta oberta a Francesc Cambó (1925)
* Queremos a Cataluña libre y soberana, no colonia de Castilla (1924)
* El Provincialismo Español; la Mancomunidad catalana y su obra (1925)
* La salvación de Cataluña está en su independencia (1926)
* República a la española y a la catalana (1928)

## Referències

* ↑ «Josep Abril i Llinés». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Carod-Rovira, Josep-Lluís. «Abril i Llinés, l’independentisme català a Xile». NacióDigital.cat, 20-12-2023. [Consulta: 10 gener 2024].
* ↑ «Queremos a Cataluña libre y soberana, no colonia de Castilla». [Consulta: 28 novembre 2017].
* ↑ «La salvación de Cataluña está en su independencia». [Consulta: 28 novembre 2017].

## Bibliografia

* Josep-Lluís Carod-Rovira Diccionari dels catalans d'Amèrica; en quatre volums. Comissió Amèrica i Catalunya, 1992. Generalitat de Catalunya.
# János Rózsa

János Rózsa (Budapest 19 d'octubre de 1937) és un productor i director de cinema hongarès.

## Biografia

La carrera inicial de János Rózsa va seguir una ruta paral·lela a la de Ferenc Kardos, un altre cineasta hongarès: va estudiar a la Escola Superior d'Art Dramàtic i Cinematogràfic (Színház- és Filmművészeti Főiskola) de Budapest de 1956 a 1961 esprés es va incorporar a l'estudi Béla Balázs, on va realitzar diversos curtmetratges sobre joventut i infància. Firma, amb Ferenc Kardos, el seu primer llargmetratge destinat a un públic adolescent, Gyerekbetegségek. La pel·lícula es presenta a la Setmana de la Crítica al 19è Festival Internacional de Cinema de Canes. La revista Cinéma 66, en un article anònim, saluda el seu encant, però les opinions crítiques estan més aviat dividides. El 1974, Álmodo ifjúság, una adaptació d'una novel·la de Béla Balázs, va ser un dels seus majors èxits a l'hora d'evocar el món de l'adolescència, que situa aquí a principis de segle. Van seguir dues pel·lícules dedicades a la problemàtica de la pedagogia i les dificultats de la joventut: Pókfoci (1976), una comèdia centrada en l'entorn pedagògic a Budapest, i després, A trombitás (1978), ambientada a Budapest a l'alba de la Il·lustració, vista amb els ulls d'un noi de quinze anys llevat, per casualitat, en una guerra social canalla. L'any 1979, després d'un llarg treball preparatori amb el guionista István Kardos, Rózsa va rodar Vasárnapi szölöt, estrenada a França el març de 1981. La pel·lícula tracta sobre adolescents, abandonats a la seva pròpia sort i enfonsats en la delinqüència i la drogodependència. El 1987 la seva pel·lícula Csók, Anyu! es va presentar al 15è Festival Internacional de Cinema de Moscou.

## Filmografia

* A tér (1961)
* Igaz-e? (1963)
* Gyerekbetegségek, co-dirigida amb Ferenc Kardos (1966)
* Bübájosok (1970)
* Tanítókisasszonyok (1971)
* Csudavilág (1972)
* Botütés saját kérésre (1972)
* Álmodó ifjúság (1974)
* Pókfoci (1977)
* Csatatér (1978)
* Hajnal Gabriella portré (1978)
* A trombitás (1979)
* Vasárnapi szülök (1980)
* Kabala (1982)
* Boszorkányszombat (1984)
* Csók, Anyu! (1987)
* Ismeretlen ismerös (1989)
* Félálom (1991)
* Jó éjt királyfi (1994)
* O da Beni Seviyor (2001) productor
* Rokonok (2006) productor

## Referències

* ↑ (hongarès) Rózsa János, Színház- és Filmművészeti Egyetem
* ↑ Jean-Pierre Jeancolas, L'Œil hongrois, Quatre décennies de cinéma hongrois à Budapest 1963-2000, Magyar Filmunió
* ↑ «15th Moscow International Film Festival (1987)». MIFF. Arxivat de l'original el 16 January 2013. [Consulta: 22 febrer 2013].
# Juan Francisco Jiménez Alcázar

Juan Francisco Jiménez Alcázar (Lorca, 1966) és un historiador i catedràtic d'història medieval espanyol, especialista en videojocs de caràcter històric. Llicenciat en filosofia i lletres, en la especialitat d'Història Medieval, per la Universitat de Múrcia (UMU) el 1989, i doctoral per la mateixa universitat el 1993, és catedràtic d'Història Medieval i director del Centre d'Estudis Medievals d'aquesta universitat, i vicepresident de la Societat Espanyola d'Estudis Medievals. És pioner amb el seu equip de treball en la investigació dels jocs d'ordinador personal i consola com a element didàctic per explicar la història. Ha desenvolupat les seves línies de recerca en l'àmbit dels antics regnes de Múrcia i Granada i el conjunt de la frontera castellano-nazarí. També ha fet recerca relacionada amb l'impacte de les noves tecnologies digitals sobre el coneixement del passat medieval, ocupant-se del fenomen del videojoc i el seu impacte sobre la imatge del passat a la societat digital. També co-dirigeix un grup de recerca en Tecnologia-Educació-Gamificació 2.0 a la Universidad Nacional de Mar de Plata a l'Argentina.

## Publicacions

* Juego y ocio en la historia, amb María Pilar Suárez Pascual, Mª Isabel Gascón Uceda i Luis Alonso Álvarez (2018)
* De la edad de los imperios a la guerra total: medievo y videojuegos (2016)
* Relación votiva o donaria de la antigüedad de la imagen de nuestra señora de las Huertas, amb Alonso de Vargas, Pedro Riquelme Oliva i Manuel Muñoz Clares (1999)
* Un concejo de Castilla en la frontera de Granada: Lorca 1460-1521 (1997)
* Agua y poder en Lorca durante la baja edad media (1996)
* Huércal y Overa, de enclaves nazaríes a villas cristianas (1244-1571) (1996)
* Espacio, poder y sociedad en Lorca (1460-1521) (1993)
* Lorca a finales de la Edad Media (1992)

## Referències

* ↑ Artigas, Miguel Ángel «Juan Francisco Jiménez, catedrático de Historia y experto en videojuegos». Diario de Teruel, 12-09-2020 [Consulta: 7 desembre 2020].
* ↑ «Juan Francisco Jiménez Alcázar, catedrático de Historia Medieval de la UMU. El profesor es pionero con su equipo de trabajo en la investigación de los juegos de PC y consola como elemento didáctico para explicar la historia. «Llegará un momento en el que se enseñará en clase con videojuegos»». La Verdad, 19-05-2017 [Consulta: 7 desembre 2020].
* ↑ Artime Muñiz, Diego «Juan Francisco Jiménez Alcázar: “El videojuego se convierte en una fuente de información”». InformaUVA, revista digital, 14-11-2016 [Consulta: 7 desembre 2020].
* ↑ «Juan Francisco Jiménez Alcázar». The Conversation. [Consulta: 7 desembre 2020].
* ↑ «Juan Francisco Jiménez Alcázar». Dialnet. [Consulta: 7 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Historia y videojuegos
# Journal of Documentation

Journal of Documentation (1945- ) és una revista acadèmica, arbitrada amb sistema doble-cec, que cobreix el camp científic de la informació i documentació. Publica treballs de recerca empírica o experimental, així com treballs teòrics sobre conceptes, models, marcs, i aproximacions epistemològiques sobre la disciplina.
Journal of Documentation cobreix els àmbits professionals o acadèmics relacionats amb el fenomen de la informació registrada, tal com la publicació va manifestar en el primer número publicat: "The Oxford English dictionary defines a document as 'something written which furnishes evidence or information upon any subject', and documentation as the 'preparation or use of documentary evidence and authorities'. In other words, anything in which knowledge is recorded is a document, and documentation is any process which serves to make a document available to the seeker after knowledge. This process will be the chief concern of the Journal of documentation." Entre d'altres, i a banda de biblioteconomia, informació i documentació, podríem esmentar: gestió del coneixement, organització del coneixement, comportament informacional, recuperació d'informació, i alfabetització digital.
S'adreça principalment a una audiència formada per professors, investigadors i professionals relacionats amb l'avaluació i la innovació. Va començar a publicar-se el 1945 i des de l'any 2000 es publica cada dos mesos. Actualment l'editor en cap és David Bawden (City University London) i l'empresa editoria és Emerald Group Publishing.

## Referències

* ↑ Besterman, Theodore «Journal of Documenatation: introductory note». Journal of Documenation, Vol. 1 (1945), no. 1, pàg. 1.

## Enllaços externs

* Journal of Documentation - Lloc web oficial
* Fitxa a MIAR: http://miar.ub.edu/ca/issn/0022-0418 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Fitxa a Scimago Journal Ranking: http://www.scimagojr.com/journalsearch.php?q=12794&tip=sid&clean=0
# Kamitugaïta

La kamitugaïta és un mineral de la classe dels fosfats. Va ser anomenada així l'any 1984 per M. Deliens i P. Piret. El nom prové de Kamituga, el centre miner de Kivu, proper a la localitat tipus.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kamitugaïta pertany a «08.ED: Uranil fosfats i arsenats sense classificar» juntament amb els següents minerals: asselbornita, moreauïta, metalodèvita i šreinita.

## Característiques

La kamitugaïta és un fosfat de fórmula química AlPb(UO₂)₅(PO₄,AsO₄)₂(OH)$_9$·5H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic.

## Formació i jaciments

S'ha descrit a la seva localitat tipus i als Estats Units. A pegatita de Kobokobo s'ha trobat associada a moscovita.

## Referències

* ↑ «Kamitugaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Julián Clavería (escultura)

L'escultura urbana coneguda pel nom Doctor Julián Clavería, ubicada al carrer Emilio Rodríguez Vigil, a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola.
El paisatge urbà d'aquesta ciutat, es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx.
L'escultura, feta de pedra, és obra de Víctor Hevia, i està datada 1944.
Es tracta d'un senzill bust, instal·lat sobre un pedestal de pedra, als jardins situats davant la façana principal de l'Hospital General d'Astúries. Vol retre homenatge i servir de record del doctor Julián Clavería i Gonzalo. És representat de jove, informalment vestit, en actitud de passar els fulls d'un llibre que sosté entre les seves mans.

## Referències

* 1 2 3 «Escultura «Doctor Julián Clavería»» (en espanyol europeu), 27-04-2018. [Consulta: 19 desembre 2018].
* 1 2 «Escultura p�blica en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 19 desembre 2018].
* ↑ CLAVEROL, MANUEL GUTIÉRREZ; ARIAS, ALBERTO CARLOS POLLEDO. Guía total turística y monumental de Oviedo. 6 itinerarios para disfrutar de una ciudad de cuento (en castellà). Ediciones Nobel, 2016. ISBN 9788484597384.
# João Carlos Hatoa Nunes

João Carlos Hatoa Nunes (Beira, 8 d'abril de 1968) és un religiós portuguès, bisbe de Chimoio i vicepresident de la Conferència Episcopal de Moçambic.
Fou ordenat sacerdot el 17 de juliol de 1995. En 25 de maig de 2011 el Papa Benet XVI el va nomenar bisbe auxiliar de Maputo i bisbe auxiliar d'Amudarsa. Fou consagrat per l'arquebisbe titular Francisco Chimoio, juntament amb el bisbe d'Inhambane Adriano Langa i el bisbe de Xai Xai Lúcio Andrice Muandula.
Del 14 de gener al 29 de juny de 2012, va ser administrador apostòlic durant la seu vacant de l'arquebisbat de Beira. L'octubre de 2015 fou nomenat vicepresident de la Conferència Episcopal de Moçambic. El 2 de gener de 2017 el papa Francesc el va nomenar bisbe de Chimoio.

## Referències

* ↑ Presidents de la Conferència Episcopal de Moçambic a gcatholic
* ↑ Sala Stampa. «Rinuncia del Vescovo di Chimoio (Mozambico) e nomina del successore», 02-01-2017.
# Kakuto

El kakuta (Cap de grua) és un cop simple de karate.
Cal flexionar el canell al màxim i estendre els dits, intentant ajuntar entre si els tous del dit. Encara que el canell no és una articulació molt sòlida pot utilitzar-se de forma ascendent, per colpejar a la mandíbula o l'aixella i de forma horitzontal per colpejar al nas. És una tècnica en desús.

## Bibliografia

* Sam Lee, LIBRO DE ORO KARATE, ISBN 84-8403-061-X (castellà)