OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Samaniïta

La samaniïta és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom del comtat on va ser descoberta.

## Característiques

La samaniïta és un sulfur de fórmula química Cu₂Fe₅Ni₂S₈. Va ser aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2007. Cristal·litza en el sistema tetragonal, i es troba en forma de grans anèdrics de fins a 0,05 mil·límetres.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la samaniïta pertany a «02.B - Sulfurs metàl·lics, M:S > 1:1 (principalment 2:1), amb Ni» juntament amb els següents minerals: horomanita, heazlewoodita, oregonita, vozhminita, arsenohauchecornita, bismutohauchecornita, hauchecornita, tel·lurohauchecornita, tučekita, argentopentlandita, cobaltopentlandita, geffroyita, godlevskita, kharaelakhita, manganoshadlunita, pentlandita, shadlunita i sugakiïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta en inclusions de lherzolita en peridotites omplint l'espai entre minerals silicats, a Horoman, Samani-cho (Hokkaido, Japó), i és l'únic indret on se n'ha trobat. Sol trobar-se associada a altres minerals com: bornita, talnakhita, coure, troilita, heazlewoodita, pentlandita, magnetita, olivina, diversos clinopiroxens i ortopiroxens, i formant intercreixements amb horomanita i sugakiïta.

## Referències

* ↑ «Samaniite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 febrer 2016].
* ↑ «Samaniite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 11 febrer 2016].
# Samba Cajú

Samba Cajú és un municipi de la província de Kwanza-Nord. Té una extensió de 2.012 km² i 23.886 habitants. Comprèn les comunes de Samba Cajú i Samba Lucala. Limita al nord amb els municipis de Quiculungo i Ambaca, a l'est amb el de Calandula, al sud amb el de Cacuso, i a l'oest amb els de Lucala i Banga.

## Referències

* ↑ Samba Cajú al web del cens d'Angola
# Santa Maria d'Alcover

L'església de la Puríssima Sang de Santa Maria d'Alcover és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi d'Alcover (Alt Camp).

## Descripció

A partir dels elements que encara es conserven de l'església es pot dibuixar la planta original, d'una sola nau de 10 x 13 m., amb absis semicircular i parets de 2 m. de gruix. Romanen en peu gran part de mur lateral, on s'obria la porta d'accés, així com l'absis i el cor, si bé s'ha perdut l'altre mur lateral que recolzava en l'enderrocat edifici hospital-escola. Cal remarcar els capitells de l'interior de l'absis amb decoració escultòrica i la imposta amb bandes horitzontals incises, a més de la magnífica rosassa situada als peus de l'església. Contràriament la porta d'entrada és d'una gran austeritat, ja que tant els capitells que coronen les columnes com les arquivoltes i el timpà són llisos. L'obra es va fer amb carreus regulars de saldó vermell.

## Història

La factura de l'edifici el situa clarament a l'època romànica, si bé hi ha divergència d'opinions respecte a la seva datació concreta. No obstant això, el criteri general és de donar com a bona la data de final del segle xii. La tradició popular coneixia aquesta església amb el nom de "La Mesquita", nom que ha fet suposar l'existència anterior d'un temple musulmà. Vers la fi del segle xv va resultar insuficient i es va fer l'església nova. A la vella se celebrà culte fins a l'any 1783. L'any 1931 va ser declarada Monument Històrico-Artístic per ordre de Marcel·lí Domingo. L'edifici va resultar molt malmès en ser incendiat en els primers temps de la guerra de 1936. Poc després, el 1937, es va esfondrar gairebé totalment, i a més es van perdre retaules i talles de gran valor artístic. Actualment s'ha recuperat com a espai urbà, obrint-se al públic l'11 de setembre de 1979.

## Referències

* «Pat.mapa: arquitectura». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012].

## Enllaços externs

* «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona.
# Santa Maria d'Aiguafreda

Santa Maria d'Aiguafreda és un església del municipi d'Aiguafreda (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de planta rectangular amb teulada a una vessant molt inclinada. La paret lateral dreta forma uns entrants i sortints on s'obren grans finestres amb vitralls. El campanar és de planta triangular, elevant-se amb dues parets que es redueixen a mesura que van pujant. A la zona on s'ajunten les parets hi ha col·locades les campanes, rematades per una creu.

## Història

L'antiga església parroquial fou substituïda per aquesta. Construïda a una banda de la carretera, pocs metres més enllà de l'antiga. La seva construcció fou portada a terme a través d'una junta.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria d'Aiguafreda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
# Saint-Usage (Aube)

Saint-Usage és un municipi francès situat al departament de l'Aube i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 86 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Usage era de 86 persones. Hi havia 40 famílies de les quals 16 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 8 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 49 habitatges, 38 eren l'habitatge principal de la família, 4 eren segones residències i 7 estaven desocupats. 47 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 38 habitatges principals, 31 estaven ocupats pels seus propietaris, 6 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 4 tenien dues cambres, 4 en tenien tres, 4 en tenien quatre i 27 en tenien cinc o més. 29 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 21 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Usage el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 12 | 35 a 39 | 8 |
| 4 | 30 a 34 | 12 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 8 | 5 a 9 | 8 |
| 4 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 60 persones, 38 eren actives i 22 eren inactives. Les 38 persones actives estaven ocupades(20 homes i 18 dones).. De les 22 persones inactives 8 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 5 establiments que hi havia el 2007, 4 eren d'empreses de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa de transport.
L'any 2000 a Saint-Usage hi havia 22 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 912 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Usage a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Usage a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Saint-Urbain (Finisterre)

Saint-Urbain (en bretó Lannurvan) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 1.385 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 505 | 466 | 583 | 1.062 | 1.120 | 1.200 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989-2008 | René Tréguer | PS |
| 2008- | Jean-Louis Vignon | |
# San Giorgio di Piano

San Giorgio di Piano és un comune (municipi) de la província de Bolonya, a la regió italiana d'Emilia-Romagna. L'1 de gener de 2018, la seva població era de 8.749 habitants.
Limita amb els municipis de Argelato, Bentivoglio, Castello d'Argile i San Pietro in Casale.

## Demografia

* Gràfica d'evolució demogràfica de San Giorgio di Piano entre 1861 i
* Font: Istituto Nazionale di Statistica (ISTAT) - Elaboració gràfica de Viquipèdia

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 11 febrer 2019].
* ↑ «Statistiche demografiche ISTAT» (en italià). Arxivat de l'original el 2011-09-25. [Consulta: 11 febrer 2019].
* ↑ «Istituto Nazionale di Statistica» (en italià).
# San Giorio di Susa

San Giorio di Susa (arpità San Gœri, piemontès San Gieuri) és un municipi italià, situat a la ciutat metropolitana de Torí, a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 949 habitants. Està situat a la Vall de Susa, una de les Valls arpitanes del Piemont. Limita amb els municipis de Bruzolo, Bussoleno, Chianocco, Coazze, Roure, San Didero i Villar Focchiardo.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Luigi Richard Garnero | Llista cívica |
# Sant Macari

«Sant Macari» té aquests significats:
* Sant Macari el Gran o Macari Major. Sant egipci, Pare del Desert, del segle iv.
* Sant Macari d'Alexandria. Sant egipci, Pare de l'Església oriental, del segle iv.
* Sant Macari d'Alexandria (màrtir), màrtir alexandrí, amb altres, al segle iii.
* Sant Macari I de Jerusalem. Patriarca de Jerusalem al segle iv.
* Sant Macari d'Antioquia d'Armènia. Sant armeni del segle xi.
* Sant Macari de Mauritània
# Wakeskate

El Wakeskating és un esport d'aigua i de taula basat en una adaptació del surfesquí i el monopatí que utilitza una taula fabricada a partir de fibra de vidre. Aquest esport es practica tant remolcat amb una llanxa com per un cable esquí però, a diferència del surfesquí, la taula del rider (la persona que practica aquest esport) no es troba subjecta al peu, sinó que la taula té un revestiment gomós per aconseguir més adherència.
Es pot practicar tant al mar com en llacs o piscines. Les taules són més petites que les del surfesquí per aconseguir més llibertat de moviments. Les velocitats són de 16 – 22 milles per hora. Tanmateix, això depèn de les condicions de l'aigua, el pes del pilot, i la seva habilitat i preferències en l'esport. Algunes de les primeres activitats semblants al wakeskating es remunten a finals de 1970 i principis de 1980 amb el freeboarding o wakesurfing. El wakeskating finalment comença a desenvolupar-se a mitjans de 1990, sent cada cop és més popular en la cultura juvenil arreu, però és freqüent sobretot al seu país d'origen, els Estats Units.

## Característiques de la taula

Els wakeskates en general tenen una grandària aproximada de 39-45 polzades, sent considerablement més petits que un surfesquí.
En la seva major part estan fabricats amb dos materials principalsː la fusta per fer les cobertes planes i cobertes còncaves, i un segon material lleuger. Tots dos tenen una sensació diferent a l'aigua. Les aletes estan construïdes amb tres tipus diferents de materials. El primer material original de l'aleta és el plàstic. Aquest material es dobla si s'exposa a condicions inadequades. Quan es trenca l'aleta, perd el seu rendiment. Alguns fabricants també utilitzen fibra de vidre i alumini. A causa del fet que són modelats a mà o amb una màquina poden ser molt més estretes i redueixen la fricció amb l'aigua.

## Referències

* ↑ «Esports de Platja». [Consulta: 27 juliol 2024].
* ↑ esport3. «Telma Cester i Elena Bodi, a l'elit mundial del wake», 25-11-2022. [Consulta: 27 juliol 2024].
# Santa Sofia

«Santa Sofia» té aquests significats:
* Santa Sofia (Istanbul), església construïda al segle vi, durant el mandat de Justinià I en Constantinoble, capital de l'Imperi Romà d'Orient
* Santa Sofia d'Epiro, municipi italià a la província de Cosenza
* Santa Sofia de Casserres, ermita situada a Casserres del Castell, municipi d'Estopanyà, a la comarca de la Ribagorça. Fitxa a
* catedral de Santa Sofia de Kíiv, Ucraïna construïda el 1037 per Iaroslav I el Savi considerada un dels edificis més representatius del segle xi
* catedral de Santa Sofia de Nóvgorod, església cristiana a Nóvgorod construïda pel príncep Vladímir II Monòmac al voltant de 1050 basant-se en l'església del mateix nom de Kíiv
# Santa Susanna de Caldes de Montbui

Santa Susanna de Caldes de Montbui és una capella de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Capella d'una sola nau o de planta única. En els seus inicis tenia un creuer a l'entrada i no pas a l'extrem com és habitual. Està adossada al mur de Can Rius i al Museu d'Història o antic hospital. Antigament a un dels costats del creuer hi havia una petita galeria enlairada a la qual s'entrava pel balneari. L'absis ha desaparegut totalment.
L'estructura és la tradicional de parets de càrrega de maçoneria en edificis d'aquest tipus (capelles), amb l'estructura de la coberta de fusta.
La teulada és a dues vessants.
La composició de la façana principal o de ponent és molt simple, amb un eix central de simetria. Malgrat les nombroses modificacions al llarg de la història, encara és possible identificar l'estructura del mur i l'aparell. L'aparell és de petites dimensions i fàbrica senzilla. És característic dels edificis del romànic meridional i és datat al segle xi.
Cal destacar el portal i l'ull de bou realitzat amb maó.

## Història

La zona de l'església pertanyia al gran conjunt termal (segle I aC - I dC). En el segle IV es redueix l'espai destinat a banys de les termes i la part que actualment correspon a la capella es converteix en zona de necròpolis.
L'església se situà a l'antic nucli urbà de Caldes, en el cor de la població, just tocant la muralla, i presidia l'antic portal de Santa Susanna, que assenyalava la direcció de ponent. Probablement fou consagrada l'any 1043, encara que el primer document conegut data del 1141. Posteriorment es té constància que l'any 1156 Ramon de Caldes feu donació de l'església a la canongia de la catedral de Barcelona, juntament amb el solar on estava edificada. Durant els segles xii i xiii va pertànyer a la canongia. Més endavant en aquesta possessió es construí l'Hospital de Caldes, al qual quedà incorporada l'església de Santa Susanna.
Al segle xix estava unida a la casa de banys coneguda per Can Rius. Consta que el 1867 hi havia una tribuna al balneari que comunicava amb la capella en la qual se celebrava diàriament missa. Aquesta servitud que tenia Narcís de Sans i Rius, propietari del balneari, i que permetia als banyistes veure i oir la santa missa, cessà el 1906 perquè la capella també era utilitzada com a dipòsit de cadàvers.
La capella es va tancar al culte a principis del segle xx, convertint-se en un magatzem d'escombraries.
L'any 1987 es va netejar per dur-hi a terme excavacions arqueològiques. Actualment està integrada al nou museu.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Santa Susanna de Caldes de Montbui». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Salangana de la Polinèsia

La salangana de la Polinèsia (Aerodramus leucophaeus) és una espècie d'ocell de la família dels apòdids (Apodidae) que habita zones obertes i boscoses de les illes de la Societat.
# Scalpay

Scalpay (Sgalpaigh an t-Sratha en gaèlic, que significa "illa del veler") és una illa de les Hèbrides Interiors, situada al nord-oest d'Escòcia.

## Geografia i història

Separada de la costa est de l'illa de Skye pel Loch na Cairidh, Scalpay culmina a 400 metres d'altura al Mullach na Càrn; la seva superfície és d'uns 25 quilòmetres quadrats.
Scalpay, tot i ser propietat privada, protegeix la cria del Cérvol comú i posseeix una reserva de caça i cases de lloguer per a visitants. Tot i que a l'illa hi ha plantacions de coníferes, es troba recoberta majoritàriament de bruc.
El ric magnat i polític Donald Currie era el propietari a finals del segle xix; fou ell qui feu construir les primeres carreteres i qui ordenà la major part de plantacions d'arbres.

## Enllaços externs

* Lloc oficial de l'illa
# Scammon

Scammon és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 496 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Scammon tenia 496 habitants, 192 habitatges, i 139 famílies. La densitat de població era de 304 habitants/km².
Dels 192 habitatges en un 36,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,2% hi vivien parelles casades, en un 15,1% dones solteres, i en un 27,6% no eren unitats familiars. En el 26,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 12% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,58 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,12.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 29,4% entre 25 i 44, un 19,4% de 45 a 60 i un 13,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.268 $ i la renda mediana per família de 37.708 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.219 $ mentre que les dones 21.477 $. La renda per capita de la població era de 15.926 $. Entorn de l'11,3% de les famílies i el 12,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Scammon». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Scammon». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sant Julià i Santa Basilissa del Soler

Sant Julià i Santa Basilissa del Soler és l'església parroquial del poble del Soler, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord).
Està situada al bell mig del poble vell del Soler, entre els carrers del Coronel Cayrol i de la Tet.

## Història

La primitiva església dedicada a sant Julià i santa Basilissa és esmentada des del 959. Des del 1223 entrà en la jurisdicció directa de l'església d'Elna, juntament amb el castell i la seva capella de Sant Domènec.
El 5 de juliol del 1554 es posava la primera pedra de l'església actual, tal com indica una placa de marbre blanc encastada en el mur lateral de l'entrada actual del temple. El lloc on està situada és molt probablement el mateix de la primitiva església, que devia ser romànica, i de la qual no en queda ni rastre.

## L'edifici

Es tracta d'un edifici majoritàriament barroc, construït entre 1554, com s'ha dit anteriorment, i 1763, moment en què s'acaba una de les capelles laterals. Serva entre els seus béns retaules i imatgeria d'aquell mateix estil artístic, com els retaules dels sants patrons, Julià i Basilissa, el de la Mare de Déu del Roser, el de Sant Domènec, probablement procedent de la capella de Sant Domènec del Castell, ara en ruïnes, i el de la capella del Sant Crist. També hi destaquen diverses imatges de sants i de la Mare de Déu, entre els quals destaca una imatge gòtica, del segle xv, de sant Honorat. Hi ha una pica beneitera del 1686 feta amb marbre de les Caunes, procedent de Baixàs.

## Les restes de l'església vella

De l'església primitiva, a la qual substituí l'edifici parroquial actual, només roman dempeus la façana meridional, feta amb còdols de riu units amb morter. És una obra romànica tardana, possiblement del segle xiii.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «El Soler». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 284 i 285. Sant Julià i Santa Basilissa del Soler». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: El Soler. Sant Julià i Santa Basilissa del Soler». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ L'església de Sant Julià i Santa Basilissa en els ortofotomapes de l'IGN
# Semifusa

Una nota semifusa és el símbol utilitzat per indicar un so amb una duració de temps que equival a mitja fusa.
El seu silenci equivalent és el "silenci de semifusa", que significa que durant el temps equivalent a la semifusa no s'efectua cap so.
Vegeu també l'article Nota.
# Serra Morena (el Pont d'Armentera)

La Serra Morena és una serra situada als municipis del Pont d'Armentera a la comarca de l'Alt Camp i de Pontils a la de la Conca de Barberà, amb una elevació màxima de 925 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Schlieben

Schlieben és un municipi alemany que pertany a l'estat de Brandenburg. És la capital de l'Amt Schlieben. Es troba a 22 km al nord de Bad Liebenwerda, a prop de la frontera de Saxònia i Saxònia-Anhalt, i uns 120 km al sud de Berlín. Durant la Segona Guerra Mundial hi havia una secció del camp de concentració de Buchenwald.

## Districtes

* Schlieben (amb Berga, Krassig i Weißenburg)
* Frankenhain
* Jagsal
* Oelsig
* Wehrhain
* Werchau

## Enllaços externs

* Amt Schlieben
# Schliersee

Schliersee és un municipi del districte de Miesbach, a l'estat federal alemany de Baviera. Pren el seu nom del proper llac Schliersee.
Entre els punts d'interès de Schliersee, un centre de salut climàtica, hi ha l'església de Sant Sixte, amb un grup de la Santíssima Trinitat d'Erasmus Grasser i frescos de paret i sostre de Johann Baptist Zimmermann.
L'excel·lent qualitat de l'aigua del Schliersee es deu principalment a la construcció d'un sistema de purificació d'aigües residuals de la zona que envolta el llac, que compta amb el suport de l'estat de Baviera amb grans subsidis i préstecs de baix interès.

## Ciutats agermanades

Schliersee està agermanat amb el municipi italià de Barberino Val d'Elsa, a la Toscana.
# Scolochloa

Scolochloa és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Scolochloa arundinacea (P. Beauv.) M. et K.
* Scolochloa arundinacea (Roem. et Schult.) MacMill.
* Scolochloa donax (L.) Gaudin
* Scolochloa festucacea (Willd.) Link
# Seboncourt

Seboncourt és un municipi francès del departament de l'Aisne, dels Alts de França. Forma part de la Communauté de communes du Pays du Vermandois.

## Administració

Des de 2001, l'alcalde és Gérard Feuillette.

## Demografia

* 1962: 1.173 habitants.
* 1975: 1.072 habitants.
* 1990: 1.103 habitants.
* 1999: 1.111 habitants.
* 2007: 1.066 habitants.
* 2008: 1.064 habitants.

## Personalitats lligades al municipi

* Louis Brassart-Mariage (1875-1933), arquitecte de l'església.

## Notes

* ↑ « PDF Recensement de la population de l'Aisne au 1er janvier 2008». [Consulta: 2 gener 2011].

## Enllaços externs

* Seboncourt a la web de l'Insee Arxivat 2012-10-13 a Wayback Machine.(francès)
* Web municipal oficial(francès)
* Web de la coral de Seboncourt(francès).
# Sebastòpolis

«Sebastòpolis» té aquests significats:
* Sebastòpolis de Capadocia, ciutat del Pont Capadoci.
* Sebastòpolis del Pont, ciutat del Pont.
* Sebastòpolis (Sukhumi), antiga ciutat on ara trobem la moderna Sukhumi.
* Sebastòpolis fou un altre nom de la ciutat de Dioscúrias.