OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Fayos i López

Jordi Fayos i López és un sindicalista català. Militant de la Joventut Nacionalista de Catalunya (JNC), fou regidor de Mataró per CiU. El 1986 fou secretari del Sindicat de Quadres de Catalunya (SQC) i el 1987 de la Confederació Sindical Catalana (CSC), però quan aquesta es trencà el 1988 va constituir la Confederació Sindical de Treballadors de Catalunya, de la que en fou secretari general.
El 1994 fou nomenat secretari general adjunt de la Unió Sindical Obrera de Catalunya (USOC) quan la CSTC s'hi incorporà, però poc després deixà el nou sindicat. EL 2000 es va incorporar a la UGT de Catalunya, on és membre del Consell Nacional i ha estat membre del consell de la fundació de la Universitat Oberta de Catalunya el 2001-2002.
# Masia de l'Horta

La Masia de l'Horta és un mas al terme municipal de Gavà (Baix Llobregat) catalogat l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici de planta quadrada, planta baixa, pis i coberta a dues vessants de teula àrab. No guarden composició simètrica els seus buits de façana. Porta d'accés amb arc carpanell rebaixat; llindes i brancals de pedra picada i rellotge de sol, imbricacions i ràfec. La seva imatge actual és fruit de reformes i edificacions diverses. A la tanca que bordeja el mur, encara es conserven espitlleres de defensa.
El nom de Ca n'Horta, estretament vinculat amb el Castell de la Roca, era conegut com a "Horta del Baró"; també hi ha referències en el fogatge del rei Pere III, l'any 1365. Aquesta masia va canviar moltes vegades de propietari. Ací, a mitjans del s. XVIII, va ésser comprada per Fc. Busquets, i més tard, aquesta família va unir-se amb la de Vayreda, propietaris actuals (?). Damunt de la llinda d'una finestra hi ha la data de 1653, l'any 1700 es troba inscrit a l'era i la data 1837 és a la porta del corral que hi ha enfront de l'era.

## Referències

* ↑ «Ca n'Horta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Joan Cortiella Gasulla

Joan Cortiella Gasulla (Castellar del Vallès, 29 de desembre de 1928), conegut popularment com a Curti, fou un porter de futbol i entrenador del Castellar Club de futbol, la UE Castellar i el CD Tolrà.

## Biografia

Joan Cortiella Gasulla, inicia la seva trajectòria en el món del futbol català tot just després de la Guerra civil espanyola, quan comença a jugar en l'equip infantil de l'Acció Catòlica del Castellar CF. Dos anys més tard passa al juvenil i a causa del servei militar, el seu debut amb el primer equip es fa pregar. Com molts castellerencs, Cortiella va desenvolupar part de la seva vida laboral a la fabrica Tolrà, el que el va portar a fitxar pel CD Tolrà, equip de futbol creat per la mateixa empresa.
L'any 1953, el CD Tolrà i l'antic club de Cortiella, el Castellar CF, es fusionen i neix la UE Castellar sent Curti un dels membres de la plantilla on hi jugà fins a l'any 1964. Un cop retirat, Curti comença la seva tasca com a entrenador, primer de l'infantil, i després de l'aleví, equip que crea ell mateix. Aquesta tasca és combinada amb la seva aparició amb l'equip de veterans de la UE Castellar, a part de ser membre de la Junta directiva.
La Federació Catalana de Futbol el va distingir amb la medalla d'argent al mèrit esportiu i és soci d'honor de la UE Castellar. En l'actualitat, anualment se celebra un torneig de futbol base amb el seu nom a Castellar.

## Referències

* ↑ «Biografia de Joan Cortiella Gasulla». XVIII Torneig Joan Cortiella. Ajuntament de Castellar del Vallès, 2015 [Consulta: 13 juny 2015].
* ↑ «He portat jugadors que ja són avis». El Punt Avui, 09-05-2009 [Consulta: 13 juny 2015].
* ↑ «Un club amb molta visió de futur». El Mundo Deportivo, 05-02-2008. [Consulta: 22 juliol 2011].
# Joan Coscubiela i Conesa

Joan Coscubiela i Conesa (Barcelona, Barcelonès, 1954) és un polític català. Ha estat diputat al Congrés dels Diputats per Iniciativa per Catalunya Verds-Esquerra Unida i Alternativa i adscrit al Grup Parlamentari de L'Esquerra Plural. En les eleccions al Parlament de Catalunya de 2015, es presentà de número tres a la llista de la circumscripció de Barcelona de la coalició d'esquerres Catalunya Sí que es Pot, on exercirà de portaveu.

## Trajectòria

Nascut al barri de la Barceloneta de Barcelona l'any 1954 i llicenciat en Dret, va començar a col·laborar en els despatxos dels advocats laboralistes Francesc Casares i Luis Salvadores. Va participar en la creació del Gabinet Jurídic de Comissions Obreres (CCOO), esdevenint l'advocat de la Federació de la Construcció. A partir de 1984, va representar el sindicat al Consell de Treball, a l'Institut Nacional de la Seguretat Social i al Consell de l'Institut Català de la Salut. Després del quart Congrés de Comissions Obreres de Catalunya, va ser nomenat Secretari de Relacions i Acció Institucional. Fou secretari general de Comissions Obreres de Catalunya des del sisè congrés d'aquest sindicat, celebrat el desembre de 1995, substituint Josep Lluís López Bulla, fins al 4 de desembre de 2008, moment en el qual el va substituir Joan Carles Gallego. El 2009 va rebre la Creu de Sant Jordi per la seva defensa dels drets econòmics i socials dels treballadors. Ha estat membre del consell assessor d'Endesa a Catalunya del 2005 al 2011 com a representant sindical de CCOO. També és assessor del Cercle d'Economia.
És autor del llibre Empantanados. Una alternativa federal al sóviet carlista (Ediciones Península, 2018), sobre el procés independentista català.

## Referències

* ↑ Fitxa de Joan Coscubiela al Congrés dels Diputats
* ↑ «Coscubiela no forma ni ha format part del Consell d’Administració d’Endesa». Verificat.cat, 13-01-2021. [Consulta: 14 gener 2021].
* ↑ «Joan Coscubiela». Cercle d'Economia. Arxivat de l'original el 10 agost 2020. [Consulta: 10 agost 2020].
* ↑ «Fitxa del llibre Empantanados» (en castellà). [Consulta: 13 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Pàgina web de Joan Coscubiela
* Entrevista publicada a la revista educativa d'Òmnium Cultural Escola Catalana (juny 2005) Arxivat 2015-07-24 a Wayback Machine.
# Joan Maria Roquet

Joan Maria Roquet-Jalmar i Oms (Blanes, 1882 - Girona, 7 de febrer de 1916) fou un mestre de capella, compositor i organista català.
Va ocupar el càrrec de mestre de capella i organista de la parròquia gironina Santa Susanna del Mercadal a partir de l’any 1906, just després de la seva ordenació sacerdotal.
Va dedicar-se també a la composició i tenia una bona veu de baríton, de tal manera que, segons Francesc Civil, era el solista dels oratoris que escrivia M. Rué per a la catedral.
Pel que fa a la seva trajectòria com a compositor cal mencionar: l’himne a la Senyera, amb lletra de Mn. Joan M. Feixas i la seva sardana Germanor, la qual fou cedida a l’Arxiu Municipal de Girona pel mestre Baró
També va compondre la música de l’himne dedicat a la Mare de Déu del Pilar i és autor també de marianes i d’un bon reguitzell de cançons.
A títol pòstum, el Círcol Catòlic d’Obrers li organitzà un homenatge el dia 11 de febrer de 1917.

## Referència

* 1 2 3 4 Brugués i Agustí, Lluís. La música a Girona. Història del conservatori Isaac Albéniz, 2008, p. 68, 86.
* ↑ Civil i Castellví, Francesc. El fet musical a les comarques gironines en el lapse de temps, 1800-1936, p. 43.
# Mare de Déu del Remei d'Ossó de Sió

L'església parroquial de la Mare de Déu del Remei es troba a part més meridional del nucli antic del poble d'Ossó de Sió el qual s'alça al cim d'un turó, al marge dret del riu Sió.

## Història

El terme d'Ossó de Sió fou conquerit vers el 1070 pel comte Ermengol IV d'Urgell però l'església del lloc no es documentà fins a l'any 1139 en la relació d'esglésies que contribuïren a la dècima recaptada al bisbat d'Urgell aquell any. No s'hi esmenta encara com a parròquia per` se sap que era atesa per un canonge de Guissona, dit Colldejou, que tenia el títol de beneficiat d'Ossó de Sió. Probablement era dedicada a Santa Maria en un inici i el canvi d'advocació per la de Santa Maria del Remei es devia fer a la darreria del segle xiv, moment que es popularitzà aquest patronatge.

## Arquitectura

Església d'estil romànic tardà, d'una sola nau capçada a llevant per un absis semicircular. L'estructura primitiva ha estat molt modificada per reformes posteriors. De l'església romànica només és visible la part nord i est de l'absis que flanqueja la finestra central, la meitt dels murs de la nau i el frontis, a ponent. La finestra de l'absis, tapada, té un arc de mig punt adovellat i segurament és de doble esqueixada. La cornisa del ràfec de l'edifici està feta de pedres de secció trapezoïdal bisellada, sense decoració. El parament, força ben conservat, és de carreus de pedra polida, treballada amb punta, amb tendència a la forma quadrada. La façana principal és llisa, de carreus de pedra polida. La porta, a la façana de ponent, no és al centre sinó prop de la cantonada nord. És una obertura d'arc de mig punt fet amb dovelles llargues, sense decoració. Al bell mig del frontis hi ha una petita rosassa (refeta recentment; havia estat transformada en un finestral rectangular). La part central està coronada per un campanar d'espadanya amb dos ulls. Al costat nord del transsepte hi ha un ull de bou de doble esqueixada i al costat sud una petita rosassa monolítica.
L'interior de l'església fa 15,50 m de llargada per 4,40 m d'amplada en la nau i el transsepte afegit fa 12 m de punta a punta. No hi ha cap element visible de la primitiva construcció. La conca de l'absis ha estat substituïda per una forma plana. La coberta de la nau té aspecte de volta de canó sense arcs torals. L'absis és precedit per un arc preabsidal una mica apuntat i un petit tram amb volta de llunetes. Hi ha dues capelles laterals profundes o transseptes, coberts amb volta de creueria. Tots els murs estan arrebossats de guix i pintura i l'obra primitiva, si hi és, no és visible. Tots aquests elements són evidentment posteriors al romànic.

## Referències

* 1 2 Novell i Balagueró, Joan; Cirera i Fàbrega, Mauarici. «Mare de Déu del Remei d'Ossó de Sió». A: El Segrià Les Garrigues El Pla d'Urgell La Segarra L'Urgell. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1997, p. 543-544 (Catalunya romànica, XXIV). ISBN 84-412-2513-3.
* ↑ «ESGLÉSIA DE LA MARE DE DÉU DEL REMEI». Patrimoni.gencat. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2016].

## Enllaços externs

* Mare de Déu del Remei d'Ossó de Sió a Catalunya Medieval
# Mare de Déu del Rebollet

La Mare de Déu del Rebollet és una imatge religiosa que deu el seu nom al seu lloc de procedència, el poblat del Rebollet, prop de l'actual ciutat d'Oliva, la Safor, al País Valencià.

## Història

Representa la Mare de Déu donant el pit al nen Jesús, aquestes imatges apareixen en el cristianisme català del segle xii, i a la fi del segle següent apareixen obres d'aquest estil al Regne de València. La Mare de Déu apareix asseguda sobre un banc amb coixí recolzant el nen sobre els seus genolls i li dona el pit esquerre a l'infant, ajudant-se amb la seua mà dreta.
La imatge roman durant tot l'any al seu cambril de l'altar major de l'església de l'antic convent de Santa Maria del Pi, actual església del Rebollet, excepte durant les festes patronals del 29 d'agost al 8 de setembre en què es trasllada a l'església parroquial d'Oliva.
La seua datació exacta és difícil. És acceptat per tots els historiadors com a forquilla els segles XII - XIII. El tipus d'iconografia apunta més a aquest últim, ja que a València no apareixen imatges d'aquest tipus en l'anterior. Malgrat això, altres dades la situen en el XII. De qualsevol manera, és probablement anterior a la conquesta de València (1238) i de la donació del castell del Rebollet al cavaller Carròs (1240). La primera dada que parla del culte a la Mare de Déu del Rebollet és de l'any 1270; se li ret culte a l'església de Sant Nicolau al Rebollet on ja era costum treure-la en processó davant calamitats o desgràcies. També hi ha una gran devoció a la Mare de Déu per part dels olivers des de temps immemorials, on existeix una confraria en el seu honor. Ja en els segles XV - XVI consten diverses processons i pelegrinatges per part de les poblacions veïnes.
La imatge està feta en fusta de bedoll. Presenta un buit a la part posterior que contenia una peça de ferro ancorada amb claus i amb una anella, se'n desconeix la finalitat encara que es creu que era per a poder mantenir-la fixa en alguna espècie de pal durant les batalles. Amb el pas dels anys presentava un estat lamentable. La pintura s'havia desprès en diversos llocs, presentava inserits metàl·lics (com claus), diverses capes de pintura, despreniments de fusta i pedaços amb estuc. A principis de l'any 1999 va ser sotmesa a un procés de restauració al Centre de Restauració de la Comunitat Valenciana. A resulta d'aquesta intervenció es van eliminar els ornaments de la Mare de Déu: vestits, perruca i corona d'argent.

## Fites

* El 8 de març de 1922 és declarada patrona d'Oliva per la Sagrada Congregació de Ritus després de la petició de tal concessió per part del sacerdot D. Salvador Camps Pons i el llavors alcalde de la ciutat Joaquín Alemany Alemany.
* El 8 de setembre de 1999 va ser coronada canònicament la imatge de la Mare de Déu del Rebollet.

## Referències

* Rebollet.com - Història i Festes
# José Manuel García

José Manuel García és el nom dels següents personatges:
* José Manuel García García (Ḷḷuarca, 1968), ciclista espanyol
* José Manuel García González (Lleó, 1966), atleta espanyol
* José Manuel García Rodríguez, "Roxio", (Avilés, 1951), ciclista espanyol
Altres:
# Juan Frigola i Masclans

Juan Frigola i Masclans (Barcelona, 1934 - Barcelona, 2018) fou un professor de llengua de signes català.
Fou el primer professor de la llengua de signes catalana (LSC) i autor, juntament amb el doctor Jordi Perelló, del primer manual de llengua de signes catalana, l'any 1987, titulat “Lenguaje de Signos Manuales”. Reconegut i apreciat membre de la comunitat sorda catalana, va destacar per la seva gran tasca docent i de difusió de la LSC durant més de 30 anys. L'any 1996 va fundar la primera associació de professors de LSC, l'APROLSC, l'any 2014 va ser guardonat amb el Premi de la LSC de la Federació de Persones Sordes de Catalunya i el 2015 amb el Premi LSC de Foment de la Llengua de Signes Catalana.

## Referències

* ↑ «Mor Juan Frigola, primer professor de LSC». CREDA Jordi Perelló. Departament d'Educació de la Generalitat de Catalunya, 15-07-2018. [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ «La Direcció General de Política Lingüística expressa el condol pel traspàs de Juan Frigola i Masclans». Generalitat de Catalunya, 16-07-2018. [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ «Juan Frigola, galardonado». Federació de Persones Sordes de Catalunya (FESOCA), 08-10-2014. [Consulta: 25 abril 2021].
# Juan Garaizabal Marsans

Juan Garaizabal Marsans (Madrid, 1971) és un artista conceptual, escultor i gravador. Artista polifacètic, ha experimentat també amb el dibuix, videoart, instal·lacions lluminoses i acústiques. És conegut internacionalment per les seves escultures públiques monumentals. És, segons el diari El País, un dels artistes espanyols més internacionals. El seu projecte personal Memorias Urbanas recupera, amb estructures escultòriques i llum, elements arquitectònics desapareguts, omplint buits urbans històricament significatius.
La seva trajectòria ha estat lligada en gran manera als projectes monumentals en els quals ha estat centrat en cada fase de la seva vida. A la fi dels 90 i principis dels 2000 s'estableix a Berlín. Forma part de la generació d'artistes que van convertir la ciutat sencera en una galeria d'art a l'aire lliure. A partir de l'any 2012 comença a passar més temps als Estats Units, amb base en Miami, sense abandonar ni Berlín ni Madrid. Realitza amb les seves mans bona part de les seves obres, emprant tècniques de forja de ferro i acer, il·luminació, fusteria, obra de paleta i materials plàstics.
Entre 1998 i 2007 va creuar en diferents etapes el continent africà des de Madrid fins a Ciutat del Cap, la qual cosa va quedar narrada en el llibre En cama por el desierto. En el present viu i treballa entre els seus tallers de Berlín, Ciutat de Mèxic i Madrid, compaginant-los amb tallers temporals per a altres projectes. És pare de dues filles.

## Instal·lacions públiques

* 2006: Bosque de Flores, València, Espanya.
* 2007: Memoria Urbana Bucarest, Uranus Area. Noaptea Alba (Romania).
* 2011: Archives Stairway. Connecticut, Estats Units.
* 2012: Memoria Urbana Berlín, Alemanya
* 2013: Memoria del Giardino, Venècia, Itàlia. Comissariat per Barbara Rose.
* 2016: Memoria Urbana Miami; Balcón de La Habana, Estats Units.
* 2018: Memoria Puerta de San Martín. Segòvia, Espanya. Hay Festival
* 2019: Nervios de Acero. Serra de Tramuntana. Mallorca

## Referències

* ↑ El Pais
* ↑ TVE (Video
* ↑ El Mundo
* ↑ «Momentos de Gloria». Arxivat de l'original el 5 de març de 2014. [Consulta: 1r març 2014].
* ↑ Descubrir el Arte
* ↑ Berliner Morgenpost
* ↑ La Vanguardia
* ↑ CNN (Video)

## Enllaços externs

* Página web del artista
* El Universal
* ABC
* ABC Cultura
# Megalaima

Megalaima és un gènere d'ocells de la família dels megalèmids (Megalaimidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per 28 espècies, però més tard aquestes espècies van ser adscrites al gènere Psilopogon, arran algus estudis. Avui Megalaima és considerat un gènere no vàlid.

## Referències

* ↑ http://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S1055790313001012 Resum] Robert-Jan den Texa i Jennifer A. Leonard (2013) A molecular phylogeny of Asian barbets: Speciation and extinction in the tropics. Molecular Phylogenetics and Evolution Volum 68 (1–13)
# Marta (pel·lícula)

Marta (comercialitzada a Itàlia com a ...dopo di che, uccide il maschio e lo divora) és una pel·lícula de coproducció hispano-italiana del 1971 dirigida per José Antonio Nieves Conde amb guió de Ricardo López Aranda basat en l'obre de teatre Estado civil: Marta de Juan José Alonso Millán. Fou seleccionada per representar a Espanya a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar de 1971, però finalment no fou nominada.

## Sinopsi

Malgrat la seva riquesa, Miguel té greus problemes amb les dones a causa de la seva mare excessivament possessiva i opressora. S’enamora d'una noia, Marta, que afirma fugir de la policia perquè ha assassinat "l'amant de la nit", però en realitat és la germana de Pilar, l'esposa desapareguda de Miguel que està decidida a esbrinar la veritat sobre la seva desaparició.

## Repartiment

* Marisa Mell - Marta & Pilar
* Stephen Boyd - Don Miguel
* George Rigaud - Arturo
* Howard Ross - Luis
* Jesús Puente - Don Carlos
* Isa Miranda - Elena
* Nélida Quiroga - Dona Clara

## Premis

La pel·lícula va obtenir el quart premi als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1971.

## Referències

* ↑ Marta · España-Italia 1971, Cervantes Virtual
* ↑ «Marta». NY Times. Arxivat de l'original el 12 de novembre 2012. [Consulta: 30 novembre 2011].
* ↑ Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 245-248

## Enllaços externs

* Clip de la pel·lícula a YouTube
# Tríptic d'Adriaan Reins

El Tríptic d'Adriaan Reins és un tríptic pintat a l'oli sobre tela pel pintor primitiu flamenc d'origen alemany Hans Memling, que va treballar a Bruges a la segona meitat del segle xv. Es troba al museu Memling de Bruges, el mateix lloc per al qual fou creat per l'autor.
El tríptic tancat mostra imatges de Santa Wilgefortis a l'esquerra i santa Maria Egipcíaca a la dreta. Obert, el panell esquerre mostra Sant Adrià i el donant agenollat; al centre una escena d'un Davallament de la Creu i, al tauler de la dreta es veu Santa Bàrbara.
El quadre va ser encarregat per Adriaan Reins, monjo de l'hospital de Sant Joan. Els rostres del donant no mostra signes d'una tragèdia, només d'un trist esdeveniment. Presenta una certa influència de l'estil de Rogier van der Weyden i Hugo van der Goes i s'ha considerat que podria ser una obra de joventut, tot i tenir la data de 1480 al marc. Es pensa que la data no és de quan va ser pintat, sinó de quan va ser donat per Reins a l'hospital. Al marc de la taula central hi ha les inicial el donant "AR". El tríptic de Reins és probablement una còpia d'un altre treball que es troba al Museu Boymans Van Beuningen de Rotterdam (part central) i en col·leccions privades a Luxemburg (les ales del tríptic).

## Referències

* ↑ Faggin, Giorgio T.; Corti, Maria. Memling. Noguer, 1970 [Consulta: 8 desembre 2011]. , pàg.88
# Tusker Football Club

El Tusker FC és un club de futbol kenyà de la ciutat de Nairobi.
El club és propietat d'East African Breweries i el seu nom fa referència a la marca Tusker, una cervesa de la companyia. El club s'anomenà Kenya Breweries fins al 1999.

## Palmarès

* Campionat de Kenya de Futbol:
       1972, 1977, 1978, 1994, 1996, 1999, 2000, 2007, 2011, 2012, 2016, 2021, 2022
* Copa del President de Kenya:
       1975, 1989, 1993
* CECAFA Clubs Cup:
       1988, 1989, 2000, 2001, 2008
* East African Hedex Super Cup: 2
       1994, 1995

## Referències

* ↑ «Kenya – List of champions». RSSSF.
* ↑ «Kenya – List of Cup Winners». RSSSF.
* ↑ «CECAFA Cup». rsssf. [Consulta: 9 abril 2019].

## Enllaços externs

* Plantilla a la CAF Champions League
* Kenya Premier League Arxivat 2008-05-02 a Wayback Machine.
* Kenyafootball.com
# Tsuana

Tsuana és el nom d'una ètnia del sud d'Àfrica també coneguda com a tswana. També són anomenats batsuana en plural.
L'origen de la paraula tswana és desconegut. S'aplica a tots els grups que encara que separats geogràficament, comparteixen l'ús del llenguatge setswana i alguns costums. Cap d'aquests grups originalment es va anomenar a si mateix per aquest nom. Com és comú en molts casos a l'Àfrica, el nom usat per denominar a un grup ve pel nom que els va ser donat per uns altres.
Els batsuana descendeixen de grups que van emigrar a la regió central del sud d'Àfrica des de l'est del continent en el segle xiv.
En el segle xix era comú entre els europeus dir "bechuana" en lloc de "batsuana". Per aquesta raó cridaven a la zona on vivien els batsuana pel nom de Bechuanaland. No obstant això, en la llengua setsuana el nom correcte és Botswana.
És llavors pel nom del poble tsuana que l'antic protectorat britànic de Bechuanaland, es diu en l'actualitat Botswana; país on la majoria dels seus habitants pertanyen a aquesta ètnia.
En l'actualitat hi ha 59 grups diferents que accepten ser anomenats tsuana.
El major nombre de batsuana es troba a Sud-àfrica, on constitueixen un dels majors grups nadius i el seu idioma, el setsuana, és una de les 11 llengües oficials del país. Durant el període de les polítiques de "desenvolupament separat" de l'apartheid, als batsuana de Sud-àfrica se'ls va retirar la seva ciutadania sud-africana, i van ser forçats a mudar-se al bantustan especialment destinat per a ells: Bophuthatswana.
A Namíbia i Zimbàbue hi ha diversos grups de batsuana, però el seu nombre és relativament baix.

## Referències

* «Historia batsuana». Lonely Planet Pty Ltd (2009). Consultat el 12 d'abril de 2009.
* «Tswana». Ikuska Libros (2004). Consultat el 12 d'abril de 2009.