OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francisco Gómez Garcia

Francisco Gómez García, més conegut com a Quico, (Sevilla, 4 de juliol de 1974 - març de 2004) va ser un futbolista andalús. Ocupava la posició de defensa.

## Carrera esportiva

Sorgeix del planter del Reial Betis. A la campanya 94/95 debuta amb el primer equip, disputant dos partits, al qual se sumaria un tercer a la temporada següent, ambdues a la màxima categoria.

## Referències

* ↑ Fitxa
# Frederic de Verdun

Frederic de Verdun fou un comte de la casa de les Ardenes. Era fill de Godofreu el Captiu i de Matilde de Saxónia (de la família dels Billúngides)
Godofreu I de Verdun, comte de les Ardenes i Verdun conegut com el Captiu, va morir el 1002 i el va succeir el seu fill Godofreu II de Verdun. Quan el 1012 aquest darrer fou nomenat duc com a Godofreu I de Baixa Lotaríngia, va cedir els comtats al seu germà Frederic.
No se sap qui fou la seva esposa però era considerada hereva dels drets al comtat de Verdun i doncs, possiblement filla d'Otó de Verdun (més conegut com a Otó de Lotaríngia i neta de Ricuí de Verdun.
Va morir el 6 de gener de 1022 deixant una filla, Sofia de Verdun (+ 1078), senyora de Bricy (a l'Orleanès), i el va succeir el seu germà Herman de Verdun.

## Referències

* Genealogia Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Fort Pierre

Fort Pierre és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 1.991 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fort Pierre tenia 1.991 habitants, 810 habitatges, i 538 famílies. La densitat de població era de 265,1 habitants per km².
Dels 810 habitatges en un 34,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,4% hi vivien parelles casades, en un 10,9% dones solteres, i en un 33,5% no eren unitats familiars. En el 28,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,45 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28% tenia menys de 18 anys, un 6,9% entre 18 i 24, un 28,3% entre 25 i 44, un 25,4% de 45 a 60 i un 11,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.181 $ i la renda mediana per família de 47.885 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.948 $ mentre que les dones 21.208 $. La renda per capita de la població era de 20.478 $. Entorn del 7,4% de les famílies i el 8,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fort Pierre». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fort Pierre». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Fort Plain

Fort Plain és una població dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 2.288 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fort Plain tenia 2.288 habitants, 960 habitatges, i 599 famílies. La densitat de població era de 649,6 habitants/km².
Dels 960 habitatges en un 30,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,6% hi vivien parelles casades, en un 11,9% dones solteres, i en un 37,6% no eren unitats familiars. En el 32,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,8% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 24,7% entre 25 i 44, un 22,1% de 45 a 60 i un 19,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.476 $ i la renda mediana per família de 40.302 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.462 $ mentre que les dones 21.557 $. La renda per capita de la població era de 16.369 $. Entorn del 10,5% de les famílies i el 14% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fort Plain». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fort Plain». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Fort Reial de Sant Felip

El Fort Real de Sant Felipe, també coneguda com a Fortalesa Real de Sant Felip, o simplement com la Ciutadella, situada en la Cidade Velha, del municipi de Ribeira Gran de Santiago, l'illa de Santiago a Cap Verd. Es troba en una posició dominant a l'antiga ciutat de Ribeira Gran, en el cim d'un pujol - el Pembrokeshire São Filipe - a 120 metres sobre el nivell del mar. Forma part del conjunt de la Cidade Velha, centre històric de Ribeira Gran, declarada per la UNESCO com a Patrimoni de la Humanitat el 26 de juny de 2009.

## Història

A causa del seu aïllament en el mitjà de l'Oceà Atlàntic en una zona no devastada per les accions dels corsaris, la població de la Ribeira Gran va néixer sense preocupació per la seva pròpia defensa.
El fort va ser construït en el context de la dinastia de les Filipines, després dels atacs del corsari anglès Francis Drake en 1578 i el 17 de novembre de 1585, amb la missió de defensar la ciutat i el seu ancoratge. Les obres van començar en 1587 i es van acabar en 1593, a càrrec de l'enginyer militar João Nunes i dissenyat per l'arquitecte militar Filippo Terzi.
En 1712 va ser assaltat per pirates francesos, sota el comandament de Jacques Cassard, que amb violència van saquejar la ciutat, cremant-la. Va ser reconstruït en la segona meitat del segle xviii.
En els nostres dies ha sofert la intervenció per a la seva conservació i la restauració entre 1968 i 1970 i, més recentment, en 1999. Aquesta última va ser registrada en el pla de recuperació de la Cidade Velha pel Ministeri de Cultura de Cap Verd, coordinada per l'arquitecte portuguès Álvaro Siza, els recursos i execució de responsabilitat de l'Agència Espanyola de Cooperació Internacional.
Recents excavacions arqueològiques han tret a la llum dels murs de l'antiga caserna i la casa del Capità General.

## Referències

* ↑ Lobo, Francisco J. G. de Sousa.

## Bibliografia

* Pereira, Daniel A.. Marcos Cronológicos da Cidade Velha.
* Pereira, Daniel A.. Importância histórica da Cidade Velha (Ilha de Santiago, Cabo Verde). Cidade da Praia: IBN, 2004.

## Enllaços externs

* Forte Real de São Filipe a WikiMapia
# Fregata de l'Ascensió

La fregata de l'Ascensió (Fregata aquila) és un ocell marí de la família dels fregàtids (Fregatidae). Amb hàbits pelàgics, cria a terreny rocós i cornises de l'Illa Ascensió, dispersant-se després pel mar. Pot arribar fins a la costa occidental d'Àfrica.

## Referències

* ↑ Fregata de l'Ascensió a CERCATERM Rev. 06/12/2011
# Francesco Maria Bazzani

Francesco Maria Bazzani (Parma, 1650 - Piacenza, 1700) fou un compositor italià del barroc.
Francesco fou membre de la família musical Bassani, de la qual Giovanni Battista Bassani és el que més recordem avui. Es distingirà d'un altre Francesco Maria Bassani dues generacions abans (fl. 1621), nebot del compositor viola da gamba Oratio Bassani, que conservava un quadern pedagògic Regole di contrapunto, que conté vuit peces, set de les quals probablement són de l'oncle Oratio.
Va ser mestre de capella del "Duomo di Piacenza" des de 1673.
A la mort de la seva germana i del seu marit, un músic anomenat Keller d'Alemanya, Francesco va adoptar el seu nebot Fortunato Chelleri i el va formar com a músic.

## Obres
### Òperes

* Ottone il Grande (Parma 1670) és citat com a exemple precoç d'una òpera seria on un personatge còmic menor, en aquest cas el servent Lenno, torna al final dels Fets 1 i 2 de l'òpera per permetre la interpretació d'un ballet còmic.
* L'inganno trionfato overo La disperata speranza ravvivata ne 'successi di Giacopo Quinto di Scozia and Maddalena di France, Parma (1673) llibret: Oratio Francesco Roberti

## Referències

* ↑ Francesco Saver Quadrio Della storia e della ragione d'ogni poesia,+indice universale 1744, p. 513
* ↑ Vassilis Vavoulis Keyboard music of Fortunato Chelleri 2000
* ↑ Lorenzo Bianconi, Giorgio Pestelli, Kate Singleton Opera on stage, p. 185
* ↑ Lorenzo Bianconi, Giorgio Pestelli Storia dell'opera italiana 1988, p. 185 "Per esempio, nell'allestimento dell 'Ottone in Italia del piacentino Francesco Maria Bazzani a Parma nel 1679 il servo Lenno, che nel corso del dramma compare in poche scene comiche di passaggio, ritorna alla fine dell'atto I e del II...
# Fundació Alberto i Annette Giacometti

La Fundació Alberto i Annette Giacometti és una institució privada francesa situada a París. La Fundació té com a objectiu protegir, difondre i promoure l'obra d'Alberto Giacometti. En juny de 2018, la fundació va inaugurar un espai d'exposició i recerca: l'Institut Giacometti. L'any 2022, la fundació va anunciar l'obertura l'any 2026 d'un museu-escola a l'edifici antigament ocupat per Air France a l'estació dels Invalides.
La Fundació és la legatària universal d'Annette Giacometti, vídua de l'artista, que va morir el 1993. Té la col·lecció més gran del món d'obres d'Alberto Giacometti: 95 pintures, 260 bronzes, 550 guixos, milers de dibuixos i gravats. La Fundació també disposa d'un fons d'arxius i documentació molt ric que il·lumina la creació de l'artista: correspondència, manuscrits de textos publicats, notes i quaderns de dibuixos, làmines de coure, així com bona part de la seva biblioteca (revistes, llibres, catàlegs d'exposicions, diaris, alguns dels quals són el suport de les seves anotacions o dels seus dibuixos).

## Activitats

La Fundació estableix el catàleg raonat de les obres autèntiques de l'artista, iniciat per la seva vídua. Dissenya i organitza exposicions monogràfiques i temàtiques amb el seu fons. Organitza simposis i conferències, i concedeix préstecs i dipòsits d'obres de la seva col·lecció a museus i institucions culturals. Participa en diversos esdeveniments culturals arreu del món. La col·lecció d'obres d'Alberto Giacometti no és visible a les instal·lacions de la Fundació, però a poc a poc s'està posant en línia a la base de dades del seu web.
Juntament amb els altres hereus d'Alberto Giacometti, la Fundació Alberto i Annette Giacometti va formar el 2004 el Comitè Giacometti, un comitè d'autenticació que emet certificats d'autenticitat a les obres d'Alberto Giacometti a petició.

## Referències

* ↑ «L'Institut Giacometti : un petit bijou de musée est né à Paris» (en francès). Le Figaro, 20-06-2018. [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ «Pour Alberto Giacometti, un grand musée de 6 000 mètres carrés au centre de Paris» (en francès). Le Monde, 14-11-2022. [Consulta: 16 novembre 2022].
* ↑ Alberto Giacometti Database Catalogue des œuvres authentiques d'Alberto Giacometti
# Fundació Alfonso Comín

Fundació Alfonso Comín és una fundació creada a Barcelona el 1983, independent dels grups polítics i religiosos i que té com a objectiu publicar l'obra completa d'Alfons Carles Comín i Ros i treballar en la línia del seu compromís social, polític i religiós. Cada any concedeix el Premi Internacional Alfonso Comín i convoca seminaris, cursos, cicles de conferències i fòrums de debat per a donar una informació seriosa i contrastada sobre els problemes que afecten el món actual, oferint elements de reflexió que ajudin a crear una opinió crítica i una actitud solidària.
És membre de la Coordinadora Catalana de Fundacions i de la Federació Catalana d'Organitzacions No Governamentals pel Desenvolupament. El 2009 va rebre la Creu de Sant Jordi.
Fins al 2023, va ser presidida per Maria Lluïsa Oliveres i Sanvicens, activista antifeixista i cristiana vídua del mateix Alfonso Comín.

## Referències

* ↑ 324cat. «Mor als 89 anys l'activista antifeixista Maria Lluïsa Oliveres», 09-02-2023. [Consulta: 9 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Web de la Fundació
# Friant

Friant és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 778 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Friant tenia 778 habitants, 226 habitatges, i 148 famílies. La densitat de població era de 148,4 habitants/km².
Dels 226 habitatges en un 19,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,5% hi vivien parelles casades, en un 7,5% dones solteres, i en un 34,5% no eren unitats familiars. En el 27,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,27 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,7.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,7% tenia menys de 18 anys, un 4,6% entre 18 i 24, un 23,1% entre 25 i 44, un 28,5% de 45 a 60 i un 25% 65 anys o més.
L'edat mitjana era de 48 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 104,9 homes.
La renda mitjana per habitatge era de 30.234 $ i la renda mitjana per família de 35.792 $. Els homes tenien una renda mitjana de 24.808 $ mentre que les dones 32.188 $. La renda per capita de la població era de 17.878 $. Entorn del 12,7% de les famílies i el 12,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Friant». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Friant». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
# Francesc Alemany i Martínez

Francesc Alemany i Martínez (Palafolls, 27 de Març de 1973) és un geògraf català.
Va començar la seva carrera professional vinculat a l'àmbit educatiu com a docent a l'Educació Secundària i, posteriorment, com a professor associat de Geografia física aplicada a la Universitat de Girona del 2000 al 2006.
L'any 1999 crea, conjuntament amb el seu soci, la consultora territorial ATC-SIG SL en la qual desenvolupà tasques de consultor i gerent fins a l'any 2018 en què l'empresa és absorbida per Audifilm Consulting SLU, empresa del sector informàtic especialitzada en l'administració pública. A partir d'aleshores, esdevé CEO de la companyia.
Militant d'Esquerra Republicana de Catalunya des d'inicis dels 2000 i vinculat a la secció local del partit a Palafolls. El 2011 es va convertir en Regidor de l'Ajuntament de Palafolls com a cap de llista. Va desenvolupar la seva tasca a l'oposició primer amb 2 regidors i, posteriorment, amb 4. Després de 2 legislatures com a cap de llista del partit, en la seva tercera candidatura a les eleccions municipals celebrades el 26 de Maig de 2019, es va convertir en alcalde. Una victòria per majoria absoluta que va suposar un canvi al poble després de 36 anys de govern socialista amb Valentí Agustí i Bassa al capdavant.

## Referències

* ↑ «Investiga > Recerca > Grups de recerca > Detall». [Consulta: 2 novembre 2019].
* ↑ https://cronicaglobal.elespanol.com/business/asesores-locales-adquiere-audifilm-atc-sig_72719_102.html
* ↑ https://www.empresia.es/persona/francesc-alemany-martinez/evento/16489053/
* ↑ http://www.radiopalafolls.cat/2019/01/29/francesc-alemany-repetira-com-a-cap-de-llista-derc-a-palafolls/
* ↑ https://www.naciodigital.cat/candidatures26m/municipi/08155/palafolls
* ↑ http://www.radiopalafolls.cat/2019/06/15/francesc-alemany-proclamat-nou-alcalde-de-palafolls/
* ↑ https://www.naciodigital.cat/municipals2019/municipi/08155/palafolls
# Francesc Alexandri i Muchart

Francesc Alexandri i Muchart, conegut com a Cesc Alexandri, (Cardedeu, Vallès Oriental, 7 d'octubre de 1963) és un músic graller i compositor català. Ha compost un centenar d'obres entre les quals destaquen les músiques dels diables de Cardedeu i del bestiari de foc. També el Ball d'Entrada del Ball de gitanes i la Jota. Ha compost el ball de gegants de diferents pobles de la comarca i alguns balls de bot, típics de Mallorca. També algunes peces per a cobla de ministrils i cobla de tres quartans. I també cançons diverses.
Va obtenir el primer premi en la categoria de dues gralles en el Certamen de Composició per a Gralles de Valls l'any 1991, el de Composició per a cobla de tres quartans de La Pobla de Segur el 1996, el segon premi en el Primer Concurs de Gralles Vila de Salou el 2004, i va quedar finalista en el Concurs de Composició de la Processó del Silenci de Badalona per a cobla de ministrils.

## Referències

* ↑ Garcia, August. «Xò Fred No Val Re». Caramella: revista de música i cultura popular. [Consulta: 19 octubre 2019].
* ↑ Dènia, Eva; Eva Dènia - Cesc Alexandri. «"Agulles de Plata"». [Consulta: 19 octubre 2019].
* ↑ «Certamen composició per a gralla. Recull d'obres premiades 1989». Ajuntament de Valls. [Consulta: 19 octubre 2019].
* ↑ «Obres compostes per alexandri i muchart cesc :: Portal Sardanista». Confederació Sardanista de Catalunya. [Consulta: 19 octubre 2019].
# Fundació Llibreria Les Voltes

La Fundació Llibreria Les Voltes (abans només Llibreria Les Voltes) és una llibreria de Girona fundada el 1963.
La van fundar 43 socis amb la intenció de reactivar el sentiment catalanista mitjançant la venda dels pocs llibres llavors disponibles en català (molts d'ells censurats). Va ser un focus d'activisme cultural en els darrers anys del franquisme i es considera un epicentre dels moviments catalanistes a Girona a partir dels anys 70, com demostren per exemple la campanya de recollida d'autoinculpacions pel 9N iniciada l'any 2015. Va ser presidida per Feliu Matamala durant més de 40 anys i des de la seva mort el 2009 n'és responsable el seu fill, Joan Matamala. La llibreria expedeix el Carnet català des del 1982 i organitza la Fira del Dibuix de l'1 de novembre coincidint amb les Fires de Sant Narcís des del 1965. El 22 de juny de 1990 se'ls va atorgar el Premi a la Normalització lingüística emès per l'Ateneu d'Acció Cultural. És l'única llibreria de tot Catalunya que només ven llibres i revistes en català.
El 8 de maig de 2014 esdevé una fundació, passant a anomenar-se Fundació Llibreria les Voltes. El gener de 2015, ja com a fundació, presenten juntament amb el jutge Santiago Vidal, un esborrany de constitució catalana per a una Catalunya independent.

## Referències

* ↑ «La Llibreria les Voltes continuarà 10 anys més». Diari de Girona, 24-09-2010. [Consulta: 5 febrer 2014].
* 1 2 3 Cabezas, Guillem. «Les Voltes: La llibreria resistent» (pdf). Número 259 p. 54-58. Revista de Girona, març - abril 2010. [Consulta: 7 febrer 2014].
* 1 2 Artigas, Lurdes «Campanya a Les Voltes per recollir autoinculpacions». El Punt Avui, 15-01-2015.
* ↑ «El futur de la llibreria Les Voltes de Girona, garantit». El Punt, 24-09-2010. [Consulta: 5 febrer 2014].
* ↑ «Un final sonat per a Sant Narcís». El Periódico, 01-11-2009. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 5 febrer 2014].
* ↑ Pairoli, Miquel «Modest Prats, Les Voltes i TV3 reben el Premi a la Normalització». El Punt, 06-06-1990.
* ↑ «Fundació Llibreria Les Voltes». Coordinadora Catalana de Fundacions, 06-11-2014.
* ↑ «La constitució del jutge Vidal preveu la cooficialitat de l'espanyol, llistes obertes i absència d'exèrcit». Vilaweb.

## Enllaços externs

* Lloc web de la Llibreria Les Voltes
# Fundació MACBA

La Fundació MACBA és una fundació creada el 1987 per un grup de 30 empreses i 33 particulars, sota el guiatge de Leopold Rodés, primer president de la Fundació. La seva actual presidenta és Ainhoa Grandes.

## Història

Aquest grup de persones i empreses es van unir per tal de col·laborar en la constitució del Museu d'Art Contemporani de Barcelona i contribuir a la creació d'un fons d'art com a futura col·lecció permanent. L'any 1988, la Fundació MACBA, juntament amb la Generalitat de Catalunya i l'Ajuntament de Barcelona, van crear el Consorci MACBA, al qual es va incorporar el Ministerio de Cultura el 2007.
Actualment el MACBA és una aliança publico-privada pionera en el sector de l'art i ha esdevingut un model de referència en un context de crisi.

## Col·lecció

La col·lecció de la Fundació MACBA és la columna vertebral de la Col·lecció MACBA i precedeix la inauguració del Museu d'Art Contemporani de Barcelona l'any 1995. La col·lecció de la Fundació està formada per 1.699 obres que, sumades a les de la Col·lecció MACBA, fan un total de 4.674 obres. El nucli fonamental d'aquestes obres pivota al voltant dels anys seixanta i setanta, que representen el trencament de les avantguardes de la segona meitat del segle xx.
Tanmateix, la col·lecció s'ha especialitzat en artistes emergents des d'una perspectiva que situa les aportacions d'artistes catalans i espanyols en el context internacional. És, bàsicament, una col·lecció pensada per llegir el pas del segle xx al segle XXI. La Fundació MACBA ha adquirit obres a proposta dels directors del MACBA comptant sempre amb l'assessorament d'un comitè d'experts en art contemporani de reputació internacional. Des de l'acord signat per Isidre Fainé, president de ”la Caixa” i de la Fundació la Caixa, i Leopoldo Rodés, president de la Fundació MACBA, al juliol del 2010, per unir les dues col·leccions d'art contemporani, totes dues institucions tenen un comitè assessor de compres únic.

## Comitè assessor

El comitè està format per Vicente Todolí (exdirector de la Tate Modern), Ivo Mesquita (director de la Pinacoteca de São Paulo), Paul Schimmel (conservador en cap del MOCA de Los Angeles), Joanna Mytkowska (directora del Museum of Modern Art de Varsòvia), Chris Dercon (director de la Tate Modern) i Suzanne Ghez (directora de la Renaissance Society de la Universitat de Chicago).

## Referències

* ↑ «La Fundación MACBA celebra sus 25 años con una exposición retrospectiva». Arxivat de l'original el 2012-11-12. [Consulta: 8 novembre 2012].
* ↑ «Ainhoa Grandes, nova presidenta de la Fundació MACBA». Ara, 09-10-2015, pàg. 32.
* ↑ L'art de la globalització s'instal·la al Macba

## Enllaços externs

* Fundació MACBA - Lloc web oficial