OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sabkhat El Melah

Sabkhat El Melah o sabkha d'El Melah (àrab: سبخة المَالَح, sabẖat al-Māliḥ) és una llacuna salada o sabkha de Tunísia situada a la governació de Médenine, delegació de Zarzis de la qual forma el seu límit sud. És llarga (23 km d'oest a est) i té una amplada mitjana de 8 km. Té una superfície d'uns 185 km². La ciutat principal a la seva rodalia és Zarzis, uns 8 km al nord. Queda a uns 3 o 4 km de la costa, del Ras Lemsa i del jaciment arqueològic de Naouara. Al nord-oest hi ha les viles d'El Ghrabet i Ennabhana.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada» (en àrab). Atlas des Paysages de Tunisie, 2009. Arxivat de l'original el 2022-05-24 [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ Séthom, Hafedh; Kassab, Ahmed. Les régions géographiques de la Tunisie (en francès). Université de Tunis, 1981.
* ↑ Kassab, Ahmed; Séthom, Hafedh. Géographie de la Tunisie: le pays et les hommes (en francès). Université de Tunis, 1980.
# Salvador Lauder Martínez

Salvador Lauder Martínez (Carcaixent, 1974) és un escriptor i activista cultural valencià. Llicenciat en Filologia Catalana per la Universitat de València, ha publicat narrativa i poesia.
Com a editor, va ser un dels membres fundadors de l'editorial valenciana El petit editor, al novembre de 2013. En l'àmbit de les arts poètiques, Salvador Lauder ha estat el director del Festival Invers de poesia des de 2012 fins al 2015. En 2019 fou el guanyador del Certamen Literari Vila d'Almassora en poesia per Males Herbes, i en 2020 guanyador del XVIII Premi de Narrativa Juvenil dels Premis Literaris Ciutat de Torrent per Parents llunyans. El 2022 fou guanyador del Certamen Literari Vila d'Almassora en narrativa per Una casa qualsevol

## Obra

* Ulls. Antologia (VVAA) (2001)
* El club de la segona pell (2007)
* Obaga (2012)
* Estels de paper. Antologia (VVAA) (2013)
* Recital al palau de gel (2014)
* Tòtems (2016)
* Males herbes (2020)
* Parents llunyans (2021)
* Una casa qualsevol (2023)

## Referències

* 1 2 Levante-EMV. «"Los jóvenes autores utilizan los blogs como cajones donde verter sus poemas"» (en castellà). [Consulta: 26 desembre 2019].
* ↑ Redacció. «L'editorial "El Petit Editor" de Carcaixent és batejada a la Fira del Llibre de València», 04-05-2014. Arxivat de l'original el 2021-05-04. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ Redacció. «La poesia i la música feren una parada al II Festival Invers de Carcaixent», 12-06-2014. Arxivat de l'original el 2021-05-04. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-10-02. [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ Jesús Bernat gana el premio Vila d'Almassora de narrativa
* ↑ «Salvador Laudet e Isabel García, ganadores de los premios literarios Ciutat de Torrent» (en castellà). Las Provincias, 16-12-2020. [Consulta: 23 setembre 2022].
# San Lorenzo de Tormes

San Lorenzo de Tormes és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 71 | 67 | 54 | 54 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
# Sant Esteve de Sorre

Sant Esteve de Sorre és l'església parroquial romànica del poble de Sorre, en el terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic municipi d'Altron. Està situada a l'extrem de ponent del poble, prop i a migdia del Castell de Miquel. En depenien les capelles de Santa Anna i de Sant Antoni. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una nau amb absis orientat. L'antiga porta romànica, avui encegada, està situada al mur de migdia, sota un petit pòrtic cobert que es troba també en estat d'abandó. És de petites dimensions i de característiques similars a les de l'església veïna de la Mare de Déu de Bernui, amb arc de mig punt construït amb petites dovelles que són de proporcions més allargades que a Bernui, resseguit per una arquivolta o motllura formada per petits blocs. Prop de la porta i a la part superior del mur, s'obre una finestra també romànica, atrompetada.
L'actual porta d'accés a l'església, es troba als peus de la nau, sota un petit cobert. Per damunt d'aquest, i sota mateix del pinyó que forma la coberta a dues aigües de llicorella, s'obre un òcul i una obertura cruciforme.
A l'angle sud-oest s'aixeca la torre-campanar amb coberta, també, de llicorella.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Esteve de Sorre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Altron». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Serni de Sorre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Jaume de Rossells

Sant Jaume de Rossells és una església de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una nau i absis rodó. La nau està coberta amb volta de canó la part tocant a l'absis, i els 4,40 metres propers a l'entrada estan coberts a dos vessants. L'interior està enguixat i pintat.
El parament és de grans pedres rústiques amb fileres. El frontis romànic ha desaparegut, i la porta actual imita una porta romànica adovellada. A la cantonada de la façana hi ha la inscripció: "Pau Rosells 1866".

## Història

No es té cap notícia històrica dels orígens de l'edifici. Les parts d'època romànica són molt escasses a causa de les reformes que sofrí l'any 1761. La part frontal de l'edifici, fins a mitja nau, va ser afegida l'any 1866.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Jaume de Rossells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 juliol 2015].
# Sant Jaume de Sant Cristòfol

Sant Jaume de Sant Cristòfol és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

És el centre del petit nucli deshabitat de Sant Cristòfol de la Donzell. Es troba a la part nord-oest del terme municipal, als vessants de la dreta del Rialb, al llom de la serra de Sant Cristòfol, aigües amunt del barranc de Perdiguers. S'hi va per una pista forestal d'uns 4 km, que s'inicia al km.2,2 de la carretera del Forat de Bulí.

## Descripció

És un edifici de dues parts: una romànica a llevant, amb dues fornícules interiors a ponent i amb porta de connexió amb la resta. L'altra és una nau amb lesenes i arcuacions als laterals. Porta gòtica i renaixentista al centre de la façana de ponent, amb porteta romànica oberta a la seva dreta, al nord. Interior amb volta sobre impostes i dues capelles amb arc apuntat i sepulcre sobre permòdols. Capella amb frontó neoclàssic. Finestra romànica a migdia. Senzilla espadanya sense campana, perduda durant la guerra. Rectoria annexa.

## Història

El cenobi de Sant Cristòfol de Salinoves, amb el Donzell, constituïa una dotació, propietat d'Elins i després dels canonges de Castellbó. Al damunt d'un penyal hi hagué l'antic monestir de Sant Cristòfol. El lloc de Salinoves el 937 fou donat pel comte Sunifred II d'Urgell al monestir de Santa Cecília d'Elins. A Sant Cristòfol el 949 se li va donar com a dotació la parròquia de Paracolls i el lloc de l'Oliva.
* Sant Jaume de Sant Cristòfol
* Façana sud
* Interior
* Arc de llevant

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* 1 2 «Església de Sant Jaume de Sant Cristòfol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 novembre 2014].

## Enllaços externs

* Carretera del Forat de Bulí, km. 2,2
* Pista a Sant Cristòfol
# Sant Eugèni de Vius

Saint-Eugène és l'església parroquial de Vius (departament del Tarn, a la regió de Occitània, França). Va ser el lloc més important de peregrinació de la diòcesi d'Albi, quan el bisbe d'Albi Lluis I o el cardenal d'Ambrose va portar algunes reliquies de la catedral vella d'Albi.

## Història

Segons la tradició, va ser construïda una primera església sobre les tombes dels sants de Vius. A principis del s. VI, Sant Eugeni de Cartago dedica una capella als sants sota el patrocini de Sant Amarant d'Albi.
El 1212, Simó IV de Montfort la va saquejar i destruir durant la croada albigesa.
L'església actual va ser construïda al segle xiv i va ser danyada pels protestants hugonots durant la primera guerra de religió de França (1562-1563) i la cinquena guerra de religió (1574). Va ser reparada el 1602-1605 i el 1706-1709.
Durant la Revolució Francesa de 1789 va ser convertida en magatzem i més endavant va ser abandonada.
El 1805 es va reparar el sostre i va ser restaurada el 1862-1864, 1869, 1950-1962 i es va esdevenir de nou una església al juliol de 1970 amb l'ocasió d'una boda.

## Arquitectura

L'edifici consta d'una nau amb sis finestres, un campanar octogonal de 23m. situat a l'oest de l'eix de la nau, un absis poligonal i diverses capelles. El sostre de la nau, l'absis, dues capelles, la planta baixa i el primer pis de la torre del campanar són de volta d'aresta. Les altres capelles són de volta de canó. Per sobre de la primera planta, els altres pisos de la torre són octogonals i semblen remuntar-se del segle xvii. La capella de les fonts situada a la planta baixa de la torre, està decorada amb pintures del s. XIV. Aquestes pintures estan en tres costats de la capella i es divideixen en panells que representen escenes de la Passió i les virtuts teologals.
L'església va ser declarada monument històric al 24 de febrer de 1906.
Actualment, l'alcalde de Vius i l'Associació Peyro Lebado s'ocupen de la seva restauració i manteniment. Es pot visitar de franc durant els mesos de juliol i agost, als dimecres, dissabtes i diumenges de 15h a 18h.

## Referències

* ↑ Église Catholique dans de Tarn Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* ↑ Eglise Saint-Eugène, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* ↑ Turisme de Tarn Arxivat 2014-09-12 a Wayback Machine.
# Sant Josep de Cal Peret

Sant Josep de Cal Peret és una capella particular del poble de Bretui, de l'antic terme municipal de Montcortès de Pallars, i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà.
Està situada en el mateix poble de Bretui, a la part nord-est d'aquesta petita població, a Cal Peret.

## Referències

* ↑ Fitxa descriptiva de Casa Peret a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Montcortès de Pallars». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Josep de Cal Peret en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# BVS

BVS té els següents significats:
* Escola d'Administració de Baviera (del seu nom en alemany Bayerische Verwaltungsschule), escola d'administració pública amb seu a Múnic (Alemanya)
* Biblioteca Virtual en Salud, biblioteca digital sobre temes de salut promoguda per l'Organització Panamericana de la Salut
* Batman v Superman: Dawn of Justice, pel·lícula de 2016 produïda als Estats Units
# Aurélie Filippetti

Aurélie Filippetti (Villerupt, 17 de juny de 1973) és una professora, escriptora i política francesa. D'ençà el 16 de maig de 2012 fou ministra de Cultura i de Comunicació en el govern presidit per François Hollande i amb el primer ministre Jean-Marc Ayrault i després amb Manuel Valls, fins a l'agost de 2014. Després va continuar com a membre de l'Assemblea Nacional de França, en representació del departament de Moselle, fins després de les eleccions de 2017. El gener del 2018 va deixar el Partit Socialista i es va incorporar al moviment polític de Benoît Hamon.
La seva primera novel·la, Les derniers jours de la classe ouvrière, ha estat traduïda a diversos idiomes. La seva carrera com a escriptora ha continuat amb altres novel·les, diversos assaigs i col·laboracions en obres col·lectives.

## Obres

* Les derniers jours de la classe ouvrière (novel·la, 2003)
* Fragments d'Humanité (obra col·lectiva amb motiu dels 100 anys del diari L'Humanité, 2004)
* Un homme dans la poche (novel·la, 2006)
* L'école forme-t-elle encore des citoyens?, escrit amb Xavier Darcos (2008)
* Si nous sommes vivants: le socialisme et l'écologie, amb Pierre-Alain Muet (2010).
* J’ai vingt ans, qu’est-ce qui m’attend?, amb François Bégaudeau, Arnaud Cathrine, Maylis de Kerangal i Joy Sorman (2012).
* participació en l'obra col·lectiva Qu'est-ce que la gauche? (2017)
* Les idéaux (novel·la, 2018)

## Referències

* ↑ «Mme Aurélie Filippetti». Assemblée Nationale. [Consulta: abril 2020].
* ↑ Aurélie Filippetti to the Minister of Culture in lepoint.fr, 17 May 2012
* ↑ Le Monde (25.08.2014)
* ↑ «Aurélie Filippetti». BnF. [Consulta: 25 abril 2020].
* ↑ «Les derniers jours de la classe ouvrière» (en francès). Babelio. [Consulta: 25 abril 2020].
* ↑ «Un homme dans la poche - Aurélie Filippetti» (en francès). Babelio. [Consulta: 25 abril 2020].
* ↑ «Les idéaux - Aurélie Filippetti» (en francès). Babelio. [Consulta: 25 abril 2020].
# Wu Weifeng

Wu Weifeng (5 d'agost de 1966) és una esportista xinesa que va competir en judo, guanyadora d'una medalla de bronze al Campionat Mundial de Judo de 1989, i una medalla de plata als Jocs Asiàtics de 1990.

## Palmarès internacional

Campionat del món :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 1989 | Belgrad ( Iugoslàvia) | 3 | –72 kg |
| Jocs Asiàtics ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 1990 | Pequín ( R.P. de la Xina) | 2 | –72 kg |

## Referències

* ↑ Wu Weifeng en Judoinside.com (anglès)
# Uranosilita

La uranosilita és un mineral de la classe dels silicats. El seu nom reflecteix la seva composició: urani (Uran) i silici (sil).

## Característiques

La uranosilita és un silicat de fórmula química UO₃·7SiO₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1981. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Només amb una gran ampliació amb el microscopi electrònic de rastreig es poden observar els cristalls en forma d'agulla.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la uranosilita pertany a «09.AK: Estructures de nesosilicats (tetraedres aïllats), uranil nesosilicats i polisilicats» juntament amb els següents minerals: soddyita, cuprosklodowskita, oursinita, sklodowskita, boltwoodita, kasolita, natroboltwoodita, uranofana-β, uranofana, swamboïta, haiweeïta, metahaiweeïta, ranquilita, weeksita, coutinhoïta, ursilita, magnioursilita i calcioursilita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1981 al dipòsit d'urani de la vall de Krunkelbach, Menzenschwand, a Selva Negra (Baden-Württemberg, Alemanya). També ha estat descrita, probablement, a la mina de plom de Madison, al comtat de Carroll (Nou Hampshire, Estats Units). Sol trobar-se associada a studtita, uranofana, quars i hematites.

## Referències

* ↑ «Uranosilite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 agost 2016].
* 1 2 «Uranosilite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 17 agost 2016].
# Physalaemus deimaticus

Physalaemus deimaticus és una espècie de granota que viu al Brasil.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Caramaschi, U., Nascimento, L.B. & Silvano, D. 2004. Physalaemus deimaticus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 16 de gener de 2008.
# Pendent (topografia)

Un pendent és un declivi del terreny, i també la inclinació d'un vessant respecte de la línia horitzontal.
Els processos de modelatge dels vessants depenen de la inclinació d'aquests, amb un pendent límit (d'uns 45°, encara que aquesta xifra és variable segons l'índole de la roca) a partir del qual se superen les forces de fregament que retenen els materials solts als vessants. En general hi ha un canvi de pendent més o menys brusc entre el vessant i el talús de rebles que es forma a la base; el pendent límit d'aquest talús sol ser d'uns 35º. Després d'un llarg procés de modelatge, un vessant pot tenir un pendent d'equilibri la inclinació del qual ja no canviarà sensiblement mentre durin les mateixes condicions climàtiques i biològiques.
El mesurament d'un pendent és sovint expressat com un percentatge de la tangent. S'usa per expressar la inclinació de, per exemple, un camí sobre una elevació del terreny, on el zero indica que s'està «a nivell» (respecte de la gravetat), mentre que les xifres correlatives ascendents designen inclinacions més verticals. Hi ha tres sistemes de numeració:
* l'angle respecte a l'horitzontal en graus (exemple 45°);
* com a percentatge: la tangent de l'angle d'inclinació multiplicada per 100 (exemple 100% per l'angle de 45°);
* una definició alternativa com a percentatge, com el sinus de l'angle, multiplicat per 100: la raó del canvi d'altitud a la longitud de la superfície entre dos punts qualssevol. (Exemple 71% per un angle de 45°)
En enginyeria vehicular, diversos dissenys basats en accidents geogràfics (automòbils, utilitaris, camionetes, trens, etc.) estan taxats segons la seva habilitat per ascendir el terreny.

## Enllaços externs

* Explicació senzilla per calcular pendents (anglès)
Viccionari
# Pendik

Pendik és un districte d'Istanbul, Turquia, situat en la part anatòlia de la ciutat.

## Història

Existeixen testimonis d'assentaments a Pendik que es remunten als antics macedonis de fa 5.000 anys, un assentament romà del 753 aC, i molts altres assentaments. En 1080, la ciutat va ser conquerida pels turcs seljúcides, i reocupada pels romans d'Orient en 1086. Durant el període romà d'Orient, la zona era coneguda amb el nom de Pantikion o Pentikion, i prèviament Pantikàpion i Pantikàpeum en grec (ja que la ciutat tenia cinc muralles o cinc portes). Durant el segle xx, el districte es va veure esquitxat de cases de vacances de la població acabalada d'Istanbul.

## Pendik en l'actualitat

Fins als anys 1970, Pendik era una zona rural allunyada de la ciutat. Tanmateix, amb el pas del temps es van anar construint nombroses edificacions modestes (especialment cap a l'autopista E5) i cars apartaments, orientats de cara al mar, a la costa. Hi ha una popular àrea comercial (amb un gran mercat a l'aire lliure els dissabtes), restaurants i cinemes.
Pendik està allunyat de la ciutat i el transport públic es limita a autobusos, minibusos i trens a Kadıköy. La carretera de la costa és ràpida, encara que no admet transport públic. La zona de Pendik, Tuzla i Gebze té un alt nivell d'ocupació, amb un important desenvolupament industrial en els anys 1990.
En els anys 1970, nombrosos refugiats de la Guerra de Bòsnia es van instal·lar al barri de Sapanbağları. A més d'anomenar els carrers i botigues amb el nom del seu poble a Bòsnia, s'han barrejat molt bé amb l'estil de vida de la resta de Pendik.
A finals dels anys 1990, es van crear dos centres educatius privats a Pendik, Koç Özel Lisesi i la Universitat de Sabancı. Prop de Pendik (tot i que administrativament pertany al districte de Tula), es troba, a més, el Circuit de Turquia, on es corren curses de Fórmula 1. Existeix un vaixell d'alta velocitat que creua la Mar de Màrmara fins a Yalova, per a aquells que solen viatjar a Bursa i l'Egea. L'aeroport de Sabiha Gökçen també es troba relativament a prop.
Un dels dos grans aeroports d'Istanbul, Aeroport Internacional de Sabiha Gökçen es troba dins de les fronteres del districte Pendik.

## Divisió administrativa
### Mahalleler

Ahmet Yesevi · Bahçelievler · Batı · Çamçeşme · Çınardere · Doğu · Dumlupınar · Ertuğrul Gazi · Esenler · Esenyalı · Fatih · Fevzi Çakmak · Güllübağlar · Güzelyalı · Harmandere · Kavakpınar · Kaynarca · Kurtköy · Orhangazi · Orman · Orta · Ramazanoğlu · Sanayi · Sapanbağları · Sülüntepe · Şeyhli · Velibaba · Yayalar · Yenimahalle · Yenişehir · Yeşilbağlar
# Península de la Mola

La península de la Mola és una península situada a l'extrem oriental de Menorca, dins el terme de Maó. El seu punt culminant, la punta de l'Esperó, és l'indret més oriental de l'illa.
La península fa aproximadament 1 km², i protegeix per la part est el Port de Maó. El segle xix s'hi va construir un fort, la Fortalesa de la Mola.

## Galeria

* Vista de la península, on destaca el fort.
* Entrada al fort
* Vista de l'Esperó a través d'una finestra

## Referències

* 1 2 «Sapiens». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 17 agost 2015].
# Pier Luigi Pizzi

Pier Luigi Pizzi (Milà (Itàlia), 15 de juny de 1930) és un director d'òpera, escenògraf i vestuarista italià.

## Referències

* ↑ «Pizzi, Pier Luigi». Treccani.it. Treccani. [Consulta: 9 novembre 2015].
# Pierre-Simon Ballanche

Pierre-Simon Ballanche (Lió, 1776 - 1847) va ser un escriptor i filòsof contrarrevolucionari francès que va elaborar una teologia progressista que va tenir una influència considerable en els cercles literaris francesos de començaments del segle xx.
L'espectacle de l'execució de 700 persones després de la fracassada revolda realista de 1793 a Lió li va deixar una forta empremta a la seva concepció pessimista de la vida. Va fer feina com a impressor durant uns anys i el 1802 publica la seva primera obra, Du sentiment considéré dans son rapport avec la littérature, una seqüela de Génie du christianisme de Chateaubriand. La principal obra de Ballanche, que mai acabà, va ser Essais de palingénésie sociale en què intentava narrar d'una manera poètico-filosòfica el passat, el present i el futur. Balanche afirmà que l'origen de la societat estava en relació directa amb l'origen del llenguatge, que era una revelació directa de Déu, i que la humanitat havia de passar per tres fases: la pèrdua de la perfecció, el període de prova i el renaixement final (retorn a la perfecció).

## Referències

* ↑ «Pierre-Simon BALLANCHE» (en francès). Académie française. Arxivat de l'original el 2009-02-19. [Consulta: 7 maig 2023].
* ↑ Armenteros, Carolina. The French Idea of History: Joseph de Maistre and His Heirs, 1794–1854 (en anglès). Cornell University Press, 2011-07-07. ISBN 978-0-8014-6260-3.