OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estat de Durango

* Durango és el nom d'un estat de Mèxic també el de la seva capital. Aquest article és sobre l'estat.
Durango és un estat dels 31 que conformen la federació de Mèxic. Està localitzat al centre-nord del país. Limita al Nord amb l'estat de Chihuahua, al nord-est amb Coahuila, al sud-est amb l'estat de Zacatecas, al sud amb Nayarit i a l'est amb Sinaloa. La capital de l'estat és la ciutat homònima de Victoria de Durango. Es va incorporar a la federació com a estat el 1824.
La Sierra Madre Occidental es localitza a la porció oest de l'estat, la qual conté nombrosos jaciments i dipòsits minerals, inclosa la plata, la qual cosa va atreure la colonització espanyola. Aquestes mines s'estenen al nord, a l'estat de Chihuahua i al sud a l'estat de Zacatecas.
Els productes agrícoles principals de l'estat són el cotó, el blat, la canya de sucre, el tabac, el blat de moro i altres verdures.

## Persones notables

* Francisco "Pancho" Villa
* Dolores del Río
* Guadalupe Victoria

## Referències

* ↑ «Estat de Durango». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Forked River

Forked River és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2000 tenia 4.914 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Forked River tenia 4.914 habitants, 1.927 habitatges, i 1.383 famílies. La densitat de població era de 656,5 habitants/km².
Dels 1.927 habitatges en un 30,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,8% hi vivien parelles casades, en un 9,3% dones solteres, i en un 28,2% no eren unitats familiars. En el 22,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,54 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24% tenia menys de 18 anys, un 6,2% entre 18 i 24, un 29,2% entre 25 i 44, un 25,3% de 45 a 60 i un 15,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 55.433 $ i la renda mediana per família de 59.830 $. Els homes tenien una renda mediana de 46.179 $ mentre que les dones 30.987 $. La renda per capita de la població era de 25.696 $. Aproximadament el 6,3% de les famílies i el 7,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Forked River». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Forked River». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Casa Doctor Juncà

La Casa Doctor Juncà és una obra noucentista de Monistrol de Montserrat (Bages) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres de dues plantes i soterrani, amb una façana de composició simètrica. A la planta bauxa la porta principal s'obre mitjançant un arc de mig punt rebaixat i a banda i banda hi ha una gran finestra amb el mateix tipus d'arc; al primer pis al centre hi ha una balconada que sobresurt de la façana i a cada banda hi ha una obertura que dona a un balcó de ferro. Totes les obertures estan emmarcades amb motllures, algunes son llises però altres tenen decoració floral a la part superior. la façana està coronada per una balcó de balustre que es trenca al centre per un timpà d'arc de mig punt decorat amb una bola de pedra als costats.

## Història

Forma part de les cases bastides al carrer Julià Fuchs d'època modernista. L'Expedient d'Obres Particulars data del 1920.

## Referències

* 1 2 «Casa Doctor Juncà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2018].
# Lord Acton

John Emerich Edward Dalberg-Acton, 1.er Baró Acton, KCVO (10 de gener de 1834, Nàpols, Regne de Nàpols - 19 de juny de 1902, Tegernsee, Baviera, II Imperi alemany), conegut com a Lord Acton, va ser un historiador i polític anglès. Catòlic i liberal, és famós per haver encunyat el conegut aforisme «El poder tendeix a corrompre i el poder absolut corromp absolutament» (Power tends to corrupt, and absolute power corrupts absolutely).

## Vida

Nascut en una família catòlica de la baixa noblesa, els seus pares van ser Sir Ferdinand Acton i Marie Louise Pelline von Dalberg. Va ser net de Sir John Acton, que en aquell temps havia estat primer ministre de Nàpols. El 1837, quan tenia tres anys, va morir el seu pare i la seva mare es va tornar a casar amb el polític Granville Leveson-Gower, comte Granville, tres anys després. Amb la mort del seu pare va heretar el títol de baronet pel que va ser conegut com a Sir John Dalberg Acton, 8è baronet.
Va fer estudis en el Oscott College i després privadament a Edimburg. Fervorós catòlic, no se li va permetre assistir a Cambridge per la seva religió.
Va prestar servei en la Cambra dels comuns des de 1859 fins a 1865. Va ser editor de la publicació catòlica mensual The Rambler (1859–1864), a la qual va renunciar a causa de la crítica papal del seu abordatge científic de la història.
En 1865, es va casar amb la comtessa Maria Anna von Arco auf Valley, amb la qual va tenir sis fills.
Va ser assessor de William Ewart Gladstone des de 1865, sent elevat al rang de baró el 1869. El 1895 va ser designat Professor Regi d'Història Moderna a la Universitat de Cambridge.
Després va coordinar el gran projecte d'edició The Cambridge Modern History. Va ser crític del nacionalisme, encunyant el conegut aforisme "El poder tendeix a corrompre i el poder absolut corromp absolutament" (quan Lord Acton parla de poder, fa referència a algun tipus de bé que pugui comportar la corrupció de l'ésser. Ell mateix ho diu: 'Diners és poder'.
A la seva mort, va deixar una importantíssima biblioteca de més de 60.000 volums.

## Referències

* ↑ Pezzimenti, Rocco. The Political Thought of Lord Acton: The English Catholics in the Nineteenth Century. Roma: Gracewing/Millennium Romae 2000 A.D. MM, 2001, p. 8. ISBN 0-85244-438-9 [Consulta: 28 desembre 2015].
* ↑ Lewis, Lionel Stanley. When Power Corrupts: Academic Governing Boards in the Shadow of the Adelphi Case. Nova Brunswick: Transaction Publishers, 2000, p. 1. ISBN 0-7658-0031-4 [Consulta: 28 desembre 2015].

## Bibliografia

* Hill, Roland (2011). Hill, Roland. Lord Acton. 616 pp.. Yale: Yale University Press, 2011. ISBN 978-0-300-18127-2. Yale: Yale University Press. ISBN 978-0-300-18127-2.
# Umar Makram

Úmar Mákram ibn Hussayn as-Sayutí (àrab: عمر مكرم بن حسين السيوطي, ʿUmar Makram ibn Ḥussayn as-Sayūṭī), més conegut com el sàyyid Úmar Mákram (1755-1822) fou un cap popular del Caire al que seguien la gent de classe baixa de la capital.
El 1791 va negociar el retorn al poder dels emirs destituïts Ibrahim Bey i Murad Bey amb els quals va mantenir una llarga amistat. El novembre del 1793 va ser nomenat naqib al-aixraf començant una carrera política que el va portar a la màxima influència a l'estat entre 1798 i 1809. El 1798 va organitzar la resistència popular contra els francesos, havent de fugir del Caire (1788) però va retornar el 1799 per haver de tornar a fugir el 1800. L'abril de 1802 va recuperar el càrrec de naqib al-aixraf i va organitzar als ciutadans contra el governador otomà Khurshid Ahmad Pasha; el 1805 va oferir el govern a Muhàmmad Alí Paixà i quan els otomans el van voler desplaçar va posar al poble al costat de Muhàmmad Alí (1806) i el va ajudar a dirigir la resistència contra els britànics el 1807. D'altra banda va fer de mitjancer entre Muhàmmad Alí i els emirs mamelucs dissidents que dominaven fora del Caire. El suport popular li va permetre oposar-se a algunes peticions de Muhàmmad Alí Paixà sobre les taxes; el 1809 va refusar anar a la ciutadella a veure al governador i Muhàmmad Alí es va sentir amenaçat i va fer aliança amb els savis d'al-Azhar contra Úmar al que volien eliminar per gelosia del seu poder i riquesa; junts el van forçar a dimitir i el van enviar desterrat a Damiata l'agost de 1809 i a Tanta l'abril de 1812. No va poder tornar al Caire fins al gener de 1819; llavors va fer el pelegrinatge. Tot i el seu desterrament va conservar la popularitat entre la població. L'abril de 1822 fou altre cop desterrat a Tanta on va morir poc després.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, X, 900
# Mursego

Mursego (de nom real Maite Arroitajauregi, Eibar, 1977) és una cantant de folk i pop. Arroitajauregi pren el nom Mursego del nom portuguès del ratpenat.

## Carrera

Després de ser músic amb diversos grups i solistes (Anari, Lisabö, Xabier Montoia, Ama Say...) l'any 2009 va publicar el seu primer disc en solitari. Els seus discos inclouen veu, violoncel, piano, ukelele, arpa, xilòfon, estilòfon, melodia, flauta, kalimba i percussió petita.
També fa bandes sonores per a pel·lícules. La més famosa va ser la banda sonora de la pel·lícula "Akelarre". També ha col·laborat amb altres grups i cantants, com Txemak el 2012, amb el escriptor Harkaitz Cano el 2015 en el projecte Porto, amb Anari el 2015 i amb Iban Urizar Amorante el 2017.
L'any 2021 va guanyar el Premi Goya a la Millor Música pel seu treball a la pel·lícula "Akelarre " amb Arantzazu Calleja.

## Discografia

* Bat (1) (2009, de producció pròpia)
* Bi (2) (2010, Bidehuts)
* Mursegokeriak (2013, de producció pròpia)
* Hiru (3) (2013, Bidehuts)
* %100 Oion (2017, Bidehuts)
* Mutu (2018, autoproducció)

### Col·laboracions

* Txinaurriak. Mikel Laboari ikasitako kantuak (2010, Bidehuts)
* Imanol Urbieta, bakarrik eta libre (2013, Elkar)

### Bandes sonores

* 2012: Invisible
* 2013: Emak Bakia
* 2015: Amama
* 2015: Habitar
* 2020: Akelarre

## Premis rebuts

* Premi Goya a la millor música original, 2021: Akelarre.

## Notes i referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-06-12. [Consulta: 30 desembre 2021]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-06-12. [Consulta: 14 març 2022].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-08-13. [Consulta: 30 desembre 2021]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-08-13. [Consulta: 14 març 2022].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-12-30. [Consulta: 30 desembre 2021]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-12-30. [Consulta: 30 desembre 2021].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-08-28. [Consulta: 30 desembre 2021]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-08-28. [Consulta: 14 març 2022].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-06-10. [Consulta: 30 desembre 2021].
* ↑ "Akelarre publica su banda sonora" (Dod magazine).
# Estat de Gombe

L'Estat de Gombe és un dels trenta-sis estats federats que formen la República Federal de Nigèria. La capital és Gombe amb més de 200.000 habitants.

## Superfície i límits

Gombe té una extensió de 18.768 quilòmetres quadrats i els seus límits són els següents: al nord amb l'estat de Yobe, a l'est amb els estats d'Adamawa i Borno, al sud amb l'estat de Taraba i a l'oest amb el de Bauchi.

## Població i grups ètnics

La població s'eleva a la xifra de 2.539.235 persones (dades actualitzades el 2007 per estimació del cens de l'any 2006). La densitat poblacional és de 135,3 habitants per cada quilòmetre quadrat d'aquesta divisió administrativa. Al cens de 1991 eren 1.488.853 habitants i l'estimació del 1998 era d'1.820.415 persones.
L'estat està poblat pels grups ètnics dels Tangale, Terawa, Waja, Kumo, Fulani, Kanuri, Bolewa, Jukun, Pero/Shonge, Tula, Cham, Lunguda, Dadiya, Banbuka, Haussa i Kamo/Awak. La majoria de la població és musulmana.

## Llenguatge

Cada ètnia parla el seu propi llenguatge però el haussa és la llengua comercial emprada pel poble.

## Govern tradicional

A més de l'emirat de Gombe i ha cinc altres emirats tradicionals: Cham, Dadiya, Kaltungo, Tangale i Waja.

## Història i formació territorial

Històricament, l'estat de Gombe és una fusió de dos grups diferents de persones, abraçant l'emirat de Gombe al nord i els pobles gombes al sud. L'emirat va ser establert pel fulani Bubayaro durant el període de la gihad dels primers anys del segle xix i fou un estat dependent del Califat o Sultanat de Sokoto. El govern de l'emirat amb capital a Gombe Abba, va dominar de manera efectiva gran part del que avui és l'estat de Gombe fins a l'arribada dels britànics a l'inici del segle xx. Sota els britànics, l'estat va ser administrat a través del mecanisme de dues unitats administratives, és a dir l'Autoritat Nativa de Gombe (l'emir) i les autoritats natives de Tangale Waja. Les dues autoritats van constituir la divisió de Gombe de la regió del Nord de Nigèria durant l'època colonial.
No obstant això, amb la independència de 1960 i la posterior administració militar, es van produir molts canvis que van donar lloc a l'aparició d'autoritats de govern local. Per tant, entre 1976 i l'actualitat, les dues autoritats es van transformar en 11 governs locals que encara existeixen. Del 1960 al 1967 va formar part de la regió del Nord de Nigèria; el 1967 de l'estat Nord-oriental; el 1976 va quedar dins del nou estat de Bauchi.
L'estat va ser creat l'1 d'octubre de 1996 durant la dictadura del general Sani Abacha, quan es va segregar de l'estat de Bauchi. A l'estat se'l va anomenar com "Jewel in the Savannah" (Joia de la sabana).

## Administració

Aquest estat es subdivideix internament en un total d'onze àrees de govern local que són:
* Akko
* Balanga
* Billiri
* Dukku
* Funakaye
* Gombe
* Kaltungo
* Kwani
* Nafada
* Shomgom
* Yamaltu/Deba

## Referències

* ↑ "Gombe State" OnLineNigeria.com (anglès)

## Enllaços externs

* Estat de Gombe - Lloc web oficial
# Fontés

Fontés (en francès Fontès) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Casa Joaquim Trullàs

La Casa Joaquim Trullàs és un edifici del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una construcció entre parets mitgeres que consta d'un soterrani i de tres plantes, limitat pel ràfec i una balustrada a la façana, amb florons.
És de composició simètrica, erigit en pedra a la planta baixa i arrebossat a la resta de l'edifici. Les finestres del primer pis són d'arc rebaixat amb una dovella a la clau i quatre finestres al segon pis amb arcs de mig punt. Els elements formals i decoratius li donen un caràcter eclèctic.

## Història

L'activitat industrial del segle xix portà la indústria tèxtil a Granollers, ciutat que començà la seva creixença amb les manufactures cotoneres i llurs indústries auxiliars, les quals van estendre la trama urbana fora del recinte emmurallat i prop de les vies de comunicació, tot iniciant l'allargament del nucli urbà entre el Congost i el ferrocarril de França. És així com la carretera de Barcelona-Vic es converteix en l'eix de la ciutat, zona d'eixample al final del segle xix, on trobem representats els moviments arquitectònics dels darrers cent anys.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Joaquim Trullàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Luigi Canonica

Luigi Canonica (Tesserete, 9 de març de 1764 - Milà, 7 de febrer de 1844) va ser un arquitecte i urbanista suís actiu principalment a Milà i a Llombardia.
Arquitecte nacional de la República Cisalpina, fue arquitecte reial durant el Regne d'Itàlia i autor, entre altres coses, el Foro Bonaparte i de l'Arena de Milà. Va ser un dels principals exponents del moviment neoclàssic italià, junt amb los romans Giuseppe Valadier i Luigi Canina i els lombards Giuseppe Piermarini, Luigi Cagnola, Simone Cantoni i Giacomo Moraglia.

## Galeria

* Monza Parc Reial, Vila San Fedele
* Monza Parc Reial,antiga vila reial, avui restaurant
* Façana neo-romànica de San Celso
* Entrada a l'Arena Cívica de Milà

## Referències

* Diccionari biogràfic Treccani (italià)

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Luigi Canonica
# Umar ben Hafs

Umar ben Hafs és el nom dels següents personatges:
* Umar ben Hafs ben Shuayb ben Isa al-Ghaliz al-Ikritish, primer emir de Creta 827-853
* Abu Hafs Umar ben Djami, savi ibadita del Djabal Nafusa
* Abu Hafs Umar ben Yahya al-Hintati, conegut per Inti, principal company del mahdi almohade.
# Gooik

Gooik és un municipi belga de la província de Brabant Flamenc a la regió de Flandes. Està compost per les seccions de Gooik, Kester, Leerbeek i Oetingen.
# Kidding

Kidding és una sèrie televisiva dels Estats Units que podem classificar com a comèdia dramàtica. Va ser creada per Dave Holstein i dirigida per Michel Gondry. Els personatges principals són interpretats per Jim Carrey i Catherine Keener. La sèrie es va estrenar el 9 de setembre de 2018 als Estats Units (Showtime) i a Espanya (Movistar Series). Després de l'estrena, les crítiques van ser en la seva majoria bones, puntuant-la amb notables i excel·lents en pàgines com Rotten Tomatoes o Metacritic.

## Argument

Kidding explica la vida de Jeff, interpretat per Jim Carrey, un home que treballa a una de les sèries de televisió infantil més conegudes com a Sr. Pickles. Tot i tenir un gran èxit a la feina, la seva vida familiar està passant per una situació tràgica i difícil d'afrontar.

## Actors

* Jim Carrey: Jeff (Sr. Pickles)
* Frank Langella: Seb
* Judy Greer: Jill
* Cole Allen: Will
* Juliet Morris: Maddy
* Catherine Keener: Deirdre

## Referències

* ↑ «Kidding». [Consulta: 25 novembre 2018].
* ↑ «Kidding: Seasons, Episodes, Cast, Characters - Official Series Site | SHOWTIME» (en anglès). [Consulta: 25 novembre 2018].
* ↑ Movistar+. «KIDDING | La serie de Jim Carrey y Michel Gondry - Movistar+» (en castellà). [Consulta: 25 novembre 2018].
* ↑ «Kidding: Season 1 - Rotten Tomatoes» (en anglès). [Consulta: 25 novembre 2018].
* ↑ «Kidding» (en anglès). [Consulta: 25 novembre 2018].
* ↑ 20Minutos «Jim Carrey se pasa a la televisión y protagonizará 'Kidding', una comedia para Showtime» (en castellà). 20minutos.es - Últimas Noticias.
# Monika Wulf-Mathies

Monika Wulf-Mathies, de soltera Monika Baier, (Wernigerode, Alemanya 1942) és una política i sindicalista alemanya que fou Comissària Europea de Política Regional entre 1995 i 1999.

## Biografia

Va néixer el 17 de març de 1942 a la ciutat de Wernigerode, població situada a l'estat alemany de Saxònia-Anhalt. Va estudiar història, literatura alemanya i economia a la Universitat d'Hamburg i Friburg de Brisgòvia, en la qual es va doctorar el 1968.
El 1968 es va casar amb Carsten Wulf-Mathies, del qual va prendre el cognom.

## Activitat política

Membre del Partit Socialdemòcrata d'Alemanya (SPD) des de l'any 1965. El 1971 fou nomenada auxiliar oficial de l'oficina de premsa del Ministre Federal d'Assumptes Econòmics, Karl Schiller. El 1976 va esdevenir una de les principals directors del sindicat Öffentliche Dienste, Transport und Verkehr (ÖTV), un dels principals sindicats orientats al desenvolupament social i la salut de la dona, i en va esdevenir la seva presidenta entre 1982 i 1994. Des del seu càrrec fou una de les principals promotores de la setmana laboral de 35 hores amb sou complet.
L'any 1994 fou nomenada membre de la Comissió Santer, com a Comissària Europea de Política Regional, càrrec des del qual fou responsable dels Fons de Cohesió. Després de la dimissió d'aquesta Comissió el març de 1999, a conseqüència de nombroses denúncies per casos de corrupció, va ocupar el mateix càrrec de forma interina en la Comissió Marín. Va abandonar definitivament el seu càrrec el novembre de 1999.
A la seva renúncia de la Comissió fou nomenada assessora privada del Canceller Federal Gerhard Schröder, càrrec que va mantenir fins al 2000.

## Referències

* ↑ Daniels, Arne «Weg von der Basis: Europa: Kanzler Kohl schickt die ÖTV-Chefin Monika Wulf-Mathies zur Kommission nach Brüssel» (en alemany). Die Zeit, 09-09-1994.
# Estàtua orant del bisbe Barrientos

El Retrat de l'aparell que va formar part del monument funerari del bisbe Fra Lope de Barrientos, que va estar sota una cúpula mudèjar cassetonada, a la capella de l'Hospital de la Pietat de Medina del Campo, fundat per ell mateix (actualment desaparegut). Es conserva en el Museu de les Fires de Medina del Campo. El testament del bisbe, de l'any 1454, descriu com desitjava que fos la seva tomba:
| « | "... que el cadàver l'enterrin a la nostra capella major del nostre hospital, i el posin sota l'embalum d'alabastre, segons per la via que ens tenim data i ordenada" | » |
Està esculpit en alabastre, són diverses peces enganxades i ensamblades amb espigues metàl·liques. El rostre és tan naturalista que se suposa que s'hagi estat obtingut a partir d'una màscara mortuòria de cera. És possible que el cos hagués estat preparat molt abans tot esperant la mort el bisbe. No és forassenyat, doncs, pensar que el disseny d'estàtua orant sigui de l'any 1454 quan el bisbe va testar (com veiem en línies anteriors), encara que no fos acabada fins a la mort de Fra Lope.
Al final de l'edat mitjana es va començar a representar els difunts com si estiguessin vius, en aquest cas el personatge apareix resant agenollat (orant). S'ha indicat que potser és la primera figura de model orant, ja que es data en l'any 1469, tot i que potser les escultures de la tomba dels Velasco en el Monestir de Guadalupe (província de Càceres) de Egas Cueman, de l'any 1467, siguin documentalment anteriors (sense dubte aquesta és de superior qualitat artística). No obstant això, sabem que, abans d'anar a l'esmentat monestir, Egas Cueman i el seu germà Hanequin de Brussel van treballar en la Catedral de Conca, sent bisbe de la diòcesi del mateix Lope de Barrientos i, com acabem de dir, l'escultura sembla preparada amb certa antelació a la data de l'òbit. Una altra figura molt semblant és la de l'infant de Castella Alfons, de la Cartoixa de Miraflores (Burgos), per Gil de Siloé (1490).
És d'autor anònim però, hi ha poderoses similituds amb l'estil general dels escultors borgonyons, entre ells Gil de Siloé, pel virtuosisme en el treball de l'alabastre, tant en els brodats de la casulla com en els encaixos dels punys, les joies o la pedreria de la tiara i l'estola, però també amb el de Egas Cueman per la duresa del plegat i la intensitat de l'expressió. Pel que fa al rang social del personatge, l'abundant ornamentació, la figura del gos, els brodats de la casulla ... reflecteixen la importància del retratat (luxe, sumptuositat, refinament ...).

## Vegeu també

* Lope de Barrientos

## Referències

* ↑ MORALEJA PINILLA, Gerardo. Història de Medina del Campo. Manuel Mateo Fernández, 1942. Dipòsit Legal: VA-671-1971 (pàg 438).
* ↑ MARTÍN GONZÁLEZ, J. J.. Història de l'Art. Editorial Gredos (Madrid), 1978. ISBN 84-249-3144-0 (pàg 577).
    * SÁNCHEZ DEL BARRIO, Antonio. Restauracions del Museu de les fires. Ajuntament de Medina del Campo, Fundació Simón Ruiz Envit (Medina del Campo), 2000. DL VA-549/00.

## Enllaços externs

* Museo de las Ferias de Medina del Campo.