OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Benzotiazole

El benzotiazole o 1,3-benzotiazole és un compost heterocíclic aromàtic constituït per dos anells fusionats per un costat, un de benzè i un altre de tiazole, amb la fórmula molecular ${\ce {C7H5NS}}$. És un líquid incolor lleugerament viscós. És un producte natural present en algunes plantes com Psidium guajava, Zingiber mioga, i d'altres. Té un paper com a metabòlit vegetal, xenobiòtic i contaminant ambiental.

## Propietats

El benzotiazole a temperatura ambient és un líquid de color groc de densitat 1,236–1,240 g/cm³, d'olor desagradable, amb un punt de fusió de 2 °C i un punt d'ebullició de 231 °C. És lleugerament soluble en aigua (4,3 mg/mL a 25 °C) i soluble en etanol, acetona, dietilèter i disulfur de carboni. A temperatura ambient el seu índex de refracció és d'1,637–1,644.

## Síntesi

Un mètode per obtenir el benzotiazole és la reacció de condensació del 2-aminobenzenotiol amb aldehids, cetones, àcids carboxílics i clorurs d'acil. Aquest darrer és el representat a continuació, concretament amb el clorur de formil.

## Aplicacions

El benzotiazole no té actualment aplicacions, però composts que contenen el doble anell de benzotiazole en tenen d'importants. L'anell de benzotiazole és una bastida rellevant per a la preparació de colorants utilitzats en la identificació d'ions metàl·lics de lantanoides en medis aquosos. Les aplicacions industrials més rellevants dels derivats del benzotiazole són reconegudes com a inhibidors de la corrosió i agents quelants tensioactius per al processament de minerals. També presenten propietats antioxidants. Alguns derivats del benzotiazole són molt útils com a insecticides i herbicides. Altres tenen propietats anticonvulsives, neuroprotectores, antiinflamatòries, bactericida, antihelmíntiques i fungicides.

## Referències

* 1 2 PubChem. «Benzothiazole» (en anglès). [Consulta: 24 maig 2022].
* ↑ Gao, Xiang; Liu, Jiao; Zuo, Xin; Feng, Xinyue; Gao, Ying «Recent Advances in Synthesis of Benzothiazole Compounds Related to Green Chemistry» (en anglès). Molecules, 25, 7, 05-04-2020, pàg. 1675. DOI: 10.3390/molecules25071675. ISSN: 1420-3049. PMC: PMC7181030. PMID: 32260500.
* ↑ Ji Ram, Vishnu; Sethi, Arun; Nath, Mahendra; Pratap, Ramendra. Chapter 5 - Five-Membered Heterocycles (en anglès). Elsevier, 2019, p. 149–478. DOI 10.1016/b978-0-08-101033-4.00005-x. ISBN 978-0-08-101033-4.
# El arte de morir

El arte de morir és una pel·lícula espanyola de terror de l'any 2000 produïda per Francisco Ramos i dirigida per Álvaro Fernández Armero. El guió va ser a càrrec de Juan Vicente Pozuelo i Francisco Javier Royo. Va ser tot un èxit de taquilla, ja que dues setmanes va recaptar 225 milions de pessetes.

## Sinopsi

Nacho és un jove declarat en parador desconegut des de fa quatre anys. Ni la seva família ni els seus millors amics van poder aportar cap pista sobre el lloc o les circumstàncies en les quals va desaparèixer, però tot fa pensar que està mort. Nacho era un jove amb un enorme talent que començava a fer-se sentir en els circuits de l'art d'avantguarda. Tenia un estil pictòric propi, profundament influenciat per la pintura del Bosco, i centrat en un sol tema: la mort. Iván, Clara, Patricia, Ramón, Candela i Carlos, els sis protagonistes, van mentir a la policia. D'una forma o una altra, tots ells van intervenir en la mort de Nacho, ocorreguda en una terrible nit de la qual ningú ha tornat a parlar ja que cap d'ells ha pogut oblidar. Quatre anys després, es reobre la recerca i el comissari torna a reunir a tot el grup.

## Repartiment

* Fele Martínez - Iván
* María Esteve - Clara
* Gustavo Salmerón - Nacho
* Adrià Collado - Carlos
* Lucía Jiménez - Patricia
* Elsa Pataky - Candela
* Sergio Peris-Mencheta - Ramón
* Emilio Gutiérrez Caba - Quintana

## Nominacions i premis
### XV Premis Goya

* Goya als millors efectes especials: Reyes Abades, Félix Bergés (nominats)
* Goya a la millor cançó original: Cristina Lliso, Suso Saiz, Tito Fargo (nominats)

## Referències

* ↑ ‘El arte de morir’, la película que fusionó ‘Al salir de clase’ y ‘El sexto sentido’, sufridoresencasa.com
* ↑ 'El arte de morir' se convierte en el nuevo éxito de taquilla español, El País, 12 d'abril de 2000
* ↑ El arte de morir a Fotogramas
* ↑ El arte de morir al web dels Goya
# Bagnolo San Vito

Bagnolo San Vito és un municipi situat al territori de la província de Màntua, a la regió de la Llombardia, (Itàlia).
Bagnolo San Vito limita amb els municipis de Borgoforte, Mantova, Roncoferraro, San Benedetto Po, Sustinente i Virgilio.
Pertanyen al municipi les frazioni de Campione, Correggio Micheli, San Biagio, San Giacomo Po i San Nicolò Po.

## Galeria

* Localització de Bagnolo San Vito a la província de Màntua
# Sant'Agata di Militello

Sant'Agata di Militello (sicilià Sant'Àita di Militieddu) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Messina. L'any 2009 tenia 13.143 habitants. Limita amb els municipis d'Acquedolci, Militello Rosmarino, San Fratello i Torrenova.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Bruno Mancuso | Centredreta |
# Freimut Börngen

Freimut Börngen (Halle, 17 d'octubre de 1930 - Isserstedt, 19 de juny de 2021) va ser un astrònom alemany. Va estudiar les galàxies a l'Observatori Karl Schwarzschild de Turíngia, a Alemanya. Encara que es va retirar el 1995, continuava treballant d'astrònom com a aficionat. Fins al juliol de 2006 va descobrir 519 nous asteroides, i va ser homenatjat pel seu treball el 2006, quan el president alemany Horst Köhler li va concedir la Creu al Mèrit (Bundesverdienstkreuz am Bande).

## Vegeu també

* (3975) Verdi
* (39549) Casals
# Becquigny (Somme)

Becquigny és un municipi francès situat al departament del Somme i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 105 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Becquigny era de 105 persones. Hi havia 44 famílies de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 16 parelles sense fills, 12 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 59 habitatges, 43 eren l'habitatge principal de la família, 14 eren segones residències i 2 estaven desocupats. Tots els 59 habitatges eren cases. Dels 43 habitatges principals, 38 estaven ocupats pels seus propietaris, 4 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 10 en tenien tres, 15 en tenien quatre i 16 en tenien cinc o més. 30 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 18 habitatges hi havia un automòbil i a 23 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Becquigny el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 8 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 8 |
| 12 | 20 a 24 | 4 |
| 8 | 15 a 19 | 8 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 8 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 63 persones, 37 eren actives i 26 eren inactives. De les 37 persones actives 33 estaven ocupades (18 homes i 15 dones) i 4 estaven aturades (2 homes i 2 dones). De les 26 persones inactives 9 estaven jubilades, 6 estaven estudiant i 11 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció, 1 d'una empresa de transport, 1 d'una empresa immobiliària i 1 d'una empresa de serveis.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un paleta.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Becquigny a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Becquigny a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Moïse Maatouk

Moïse Maatouk (Bizerta, Tunísia, 17 de febrer de 1949) és un director de cinema i guionista de documentals francès.

## Obres

* Isabelle 1973 : guionista i director
* La Passion d'une femme sans cœur 1975 : guionista i director
* Le baiser au cinéma 1977 : guionista i director
* Entractes d'avant guerre 1978 : guionista i director
* Les quatre-vingts ans d'Arletty 1978 : guionista i director
* Hommage à Charlie Chaplin 1978 : guionista i director
* Sarah Bernhardt la première star 1979 : guionista i director
* Jean Renoir 1979 : guionista i director
* Une valse à cent ans 1980 : guionista i director
* Histoire du film annonce 1981 : guionista i director
* Les films annonces de Stanley Kubrick 1981 : guionista i director
* Arletty raconte Arletty 1988 : guionista i director
* Le Dîner des bustes 1988 : guionista i director
* Michel Simon 1995 : guionista i director

## Premis

* Gran Premi Curtmetratge al XXI Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Sitges (a Sitges) 1988
* Gran Premi de curtmetratge al Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Brussel·les 1989
* Gran premi curtmetratge a les Trobades Internacionals de Cinema de Prada de Conflent 1988
* Gran premi curtmetratge al Festival du film d'humor de Chamrousse 1989

## Referències

* ↑ Moïse Maatouk a film-documentaire.fr
* ↑ Après Arletty, Moïse Maatouk s’attaque à Bardot a archives.ecrannoir.fr
* ↑ La fintasía prevaleció sobre la aparatosidad de los efectos especiales, La Vanguardia, 16 d'octubre de 1988
# Denis Piramus

Denis Piramus, o Denys Pyramus o fins i tot Pyram, fou un monjo benedictí de l'abadia de Bury St. Edmunds, i un escriptor i poeta anglonormand actiu durant la segona meitat del segle xii i començaments del segle xiii.
A la seva obra La vie seint Edmund le Rei (La vida del rei Sant Edmond), hi afirma haver passat gran part de la seva vida com a pecador i que, quan era habitual de la cort, passava el temps versificat sirventesos, cançons, rimes, versos i missatges entre amants. Després d'afirmar que tot això ho feia per ordre del dimoni, declara que a partir d'aquest moment hi renuncia i se'n penedeix i que dedicarà la resta de la seva vida a activitats més dignes d'interès.
Així s'identifica en el pròleg del seu poema:
| « | Jeo ai nun Denis Piramus Les jurs jolis de ma joenesce S'en vunt, si trei jeo a veilesce | » |
Tot i que això és discutit, se li ha atribuït l'autoria del poema Parthénopéus de Blois, escrit cap al 1150, un conte el tema del qual està copiat de la història de Cupido i Psique. Parthénopéus fou posteriorment adaptat, al segle xiii, en una obra de 9000 versos en flamenc occidental, Parthenopeus van Blois, que parla dels amors del rei Clovis (Chlodowech). El segle xix, la història original de Parthénopéus de Blois serví com a base pel libretto d'Alfred Blau Esclarmonde, que posteriorment fou una òpera de Jules Massenet.

## Obra

* La vie seint Edmund le Rei : poema anglonormand del segle XII, Ed. Hilding Kjellman, Ginebra, Slatkine Reprints, 1974

## Bibliografia

* Anne-Françoise Labie-Leurquin, "Denis Piramus" a Dictionnaire des lettres françaises: le Moyen Âge, éd. Geneviève Hasenohr i Michel Zink, Paris, Fayard (La Pochothèque), 1994, p. 377
* Henry Emil Haxo, Denis Piramus, Chicago, 1915
* Henry Emil Haxo, "Denis Piramus : La Vie seint Edmunt", Modern Philology, 1914 Dec; 12 (6): 345-66
* Henry Emil Haxo, "Denis Piramus : La Vie seint Edmunt", Modern Philology, 1915 Mar; 12 (9): 559-83
* William Rothwell, "The Life and Miracles of St. Edmund: A Recently Discovered Manuscript", Bulletin of the John Rylands University Library of Manchester, 1977; 60: 135-80

## Enllaços externs

* JSTOR notes sobre Pyramus
* Anglo-Norman studies per Marjorie Chibnall
* Denis Pyramus a la Catholic Encyclopedia
* Fitxa de l'autor a ARLIMA
# Basilornis

Basilornis és un gènere d'ocells de la família dels estúrnids (Sturnidae).

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.2, 2022) aquest gènere conté quatre espècies:
* Basilornis celebensis – Mainà de Sulawesi.
* Basilornis corythaix – Mainà de Seram.
* Basilornis galeatus – Mainà coronat.
* Basilornis mirandus – Mainà de Mindanao.

## Referències

* 1 2 «Nuthatches, Wallcreeper, treecreepers, mockingbirds, starlings, oxpeckers». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 17 octubre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 677. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Eleccions legislatives portugueses de 2002

Les eleccions legislatives portugueses de 2002 se celebraren el 17 de març i suposaren una nova victòria per majoria relativa del PSD de José Manuel Durão Barroso, qui fou nomenat pel President de la República Primer Ministre de Portugal en un govern de coalició amb el CDS-PP.

## Resultats

| Partit | Vots | Diputats | % |
| PPD/PSD | 2.200.765 | 105 | ' ' |
| PS | 2.068.584 | 96 | ' ' |
| CDS-PP | 477.350 | 14 | ' ' |
| PCP-PEV | 379.870 | 12 | ' ' |
| BE | 149.966 | 3 | ' ' |
| PCTP/MRPP | 36.193 | 0 | ' ' |
| MPT | 15.540 | 0 | ' ' |
| PPM | 12.398 | 0 | ' ' |
| PH | 11.472 | 0 | ' ' |
| PNR | 4.712 | 0 | ' ' |
| POUS | 4.316 | 0 | ' ' |
| BE-UDP | 3.911 | 0 | ' ' |
| Vots en Blanc | 55.121 | - | ' ' |
| Vots Nuls | 52.653 | - | ' ' |
| Participació | 5.473.655 | 230 | ' ' |

## Referències

* ↑ «Resultados Eleitorais» (en portuguès de Portugal). [Consulta: 30 setembre 2023].
* ↑ «Durão Barroso vence eleições de 2002» (en portuguès). RTP, 08-09-2015. [Consulta: 30 setembre 2023].

## Enllaços externs

* (portuguès) Comissão Nacional de Eleições Arxivat 2011-09-18 a Wayback Machine..
# Barranc de Fonguera (Abella de la Conca)

El barranc de Fonguera és un barranc, afluent del riu d'Abella. Pertany a la conca del Noguera Pallaresa, i discorre del tot dins del terme d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà, a la zona del sud-est del poble vell d'Abella de la Conca.
A la vall d'aquest barranc, prop de la confluència amb el riu d'Abella, és on hi ha l'església de Santa Àgueda, així com l'antiga escola, que ara acull la Casa de la Vila.
Neix en el costat occidental del coll de Faidella, prop de Ca l'Arte, i davalla cap a l'oest, emmarcada pel costat nord per la Serra de Carrànima i pel sud per la de la Sadella. El costat dret del seu curs passa per la Solana dels Botants, després per la Solana de Fonguera i més tard per la Solana de Planers. Desemboca en el riu d'Abella just a l'inici, pel nord, de los Plans, la zona plana del terme d'Abella de la Conca, sota mateix -al sud- de Ca l'Isidre, Cal Miquela, el Bon Pastor i la Granja del Moixarda.
El seu curs és força sinuós, més com més s'aproxima a la part plana del terme. La línia general és d'est-nord-est a oest-sud-oest, però fa diverses fortes inflexions cap al sud o cap a ponent. Al llarg del seu recorregut rep l'afluència de nombrosos barrancs, llaus i canals, entre els quals destaquen el Canal del Ximo, que hi arriba pel costat nord, procedent de la Serra de Carrànima, la Canal de Fontanet, també per la dreta, ja cap al final del seu recorregut.

## Etimologia

Segons Joan Coromines "Fonguera" és un topònim procedent del llatí fungus, bolet. És, per tant, el barranc del lloc de bolets.

## Restes paleontològiques

Unes prospeccions paleontològiques efectuades en aquest barranc van permetre de trobar-hi niuades i closques d'ou del Maastrichtià, al Cretaci superior; és a dir, els dinosaures dels quals es té constància que havien viscut a la Conca Dellà. El jaciment està catalogat a Patrimoni de la Generalitat de Catalunya com a Bé Cultural d'Interès Nacional en la categoria de zona paleontològica.

## Referències

* ↑ Coromines, 1995.
* ↑ El Barranc de la Fonguera Arxivat 2013-12-11 a Wayback Machine., Arqueodada, Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Fonguera". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3.

## Enllaços externs

* El Barranc de Fonguera en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Dreseri

Sant Dreseri (en francès Saint-Drézéry) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Fòrum

* Per a altres significats, vegeu «Fòrum (desambiguació)».
El fòrum, o for (del llatí forum), era el centre neuràlgic, geogràfic, comercial i polític de la ciutat romana, equivalent a l'àgora grega. S'hi creuaven les dues vies principals de la ciutat: el cardo i el decumanus maximus. Pren el nom del fòrum de la ciutat de Roma.
Era una plaça porticada, envoltada per les tabernae (botigues), on s'albergaven els principals edificis, tant dels déus com de l'emperador. Normalment s'hi bastien edificis com el temple, la basílica i la cúria.
Ja existia en època republicana (el Fòrum Romà), però en època imperial diferents emperadors hi van afegint els seus propis fòrums. Els fòrums imperials de Roma van ser cinc:
* el Fòrum de Cèsar o Forum Iulium, construït per Juli Cèsar. Cal destacar-ne el temple dedicat a la Venus Genitriu.
* el Fòrum d'August, el temple principal del qual és dedicat a Mars Ultor, el déu de la guerra venjador.
* el Fòrum de Vespasià, construït per la dinastia flàvia. Hi destaca el temple de la Pau.
* el Fòrum Transitori o de Nerva, que es construeix entre el fòrum d'August i el de Vespasià.
* el Fòrum de Trajà. Cal destacar-ne la Columna Trajana, els mercats de Trajà i la basílica Úlpia.
Com que el fòrum era el principal lloc de reunió de la ciutat romana, la paraula ha passat a designar actualment la reunió pública per discutir afers d'interès social o cultural en què els assistents intervenen en la discussió, i també el lloc on tenen lloc aquestes trobades (vegeu, per exemple, el Fòrum Social Mundial o el Fòrum Universal de les Cultures). També designa els fòrums de discussió d'Internet sobre un tema específic.

## Vegeu també

* Fòrum Romà
* Fòrums Imperials
Viccionari
# Batalló Edgar André

El Batalló Edgar André va ser una unitat militar formada per voluntaris internacionals que va lluitar a la Guerra Civil espanyola a favor de la República i contra els militars insurrectes. Va prendre el nom del resistent contra els nazis d'origen belga Edgar André, decapitat a Alemanya.
Es va formar el 22 d'octubre del 1936 amb uns 650 homes, sobretot alemanys i austríacs, tot i que també hi havia voluntaris escandinaus i balcànics. El comandava Hans Kahle, antic oficial de l'exèrcit imperial alemany i veterà de la Primera Guerra Mundial.
El Batalló era un dels tres que constituïren inicialment la XI Brigada Internacional, juntament amb el Batalló Comuna de París i el Dombrowski. Va participar especialment en la defensa de Madrid i en la batalla del Jarama. Després de successives desfetes, restà integrat en l'11a Brigada Mixta fins a ser desfeta definitivament a la Granadella, durant la retirada de Catalunya.

## Referències

* ↑ Crusells, Magí. Las Brigadas Internacionales en la pantalla (en castellà). Univ de Castilla La Mancha, 2001, p. 115-116. ISBN 8484271498.
# Moïssala

Moïssala (en àrab مويسالا, Mūysālā) és la capital del departament de Bahr Sara, un dels departaments de la regió de Mandoul, en la part del sud del Txad. Es comunica amb l'exterior per un petit aeroport homònim.

## Referències

* ↑ «TABLEAU DES CODES DES CIRCONSCRITIONS» (pdf) (en francès). Ministère de l'Intérieur – INSEED, 01-04-2008. Arxivat de l'original el 2011-03-04. [Consulta: 22 juliol 2020].
* ↑ «Maps, Weather, and Airports for Moissala, Chad». [Consulta: 22 juliol 2020].
# Denis O'Rourke

Denis O'Rourke (Christchurch, 26 de juliol de 1946) és un polític neozelandès i diputat de la Cambra de Representants de Nova Zelanda des de les eleccions de 2011. És membre de Nova Zelanda Primer.

## Inicis

O'Rourke va néixer el 26 de juliol de 1946 a Christchurch. Va graduar amb un LLB (grau de dret) de la Universitat de Canterbury el maig de 1971. En les eleccions locals de 1989 fou elegit regidor pel consell de la ciutat de Christchurch. Seria regidor fins a les eleccions locals de 2004. A més, O'Rourke ha estat advocat.

## Diputat

Parlament de Nova Zelanda :
| Anys | Leg. | Circumscripció | Llista | Partit |
| 2011-actualitat | 50 | Llista | 7 | NZ Primer |
O'Rourke fou candidat per Nova Zelanda Primer en les eleccions generals de 2011 amb èxit. Es trobava setè de la llista electoral del partit, i al rebre Nova Zelanda Primer el 6,59% del vot i 8 escons O'Rourke fou declarat electe com a diputat de llista. També fou candidat a la circumscripció electoral de Port Hills. A Port Hills O'Rourke va quedar en quart lloc amb el 2,14% del vot per darrere de Ruth Dyson del Partit Laborista, David Carter del Partit Nacional i Joseph Burston del Partit Verd.

## Referències

* 1 2 (anglès) «Denis O'Rourke – List member, NZ First Arxivat 2013-05-05 a Wayback Machine.». Parlament de Nova Zelanda. [Consulta: 28/06/2013.]
* 1 2 (anglès) «Denis O'Rourke Arxivat 2013-02-09 a Wayback Machine.». Nova Zelanda Primer. [Consulta: 28/06/2013.]
* ↑ (anglès) «Official Count Results -- Overall Status» (2011). Comissió Electoral. [Consulta: 28/06/2013.]
* ↑ (anglès) «Official Count Results -- Successful Candidates» (2011). Comissió Electoral. [Consulta: 28/06/2013.]
* ↑ (anglès) «Official Count Results -- Port Hills» (2011). Comissió Electoral. [Consulta: 28/06/2013.]

## Vegeu també

* Nova Zelanda Primer

## Enllaços externs

* (anglès) Informació sobre Denis O'Rourke a la pàgina web del Parlament de Nova Zelanda Arxivat 2013-05-05 a Wayback Machine.
* (anglès) Informació sobre Denis O'Rourke a la pàgina web de Nova Zelanda Primer Arxivat 2013-02-09 a Wayback Machine.