OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cluedo

El Cluedo és un joc de tauler on els participants han de resoldre un crim fictici usant la seva capacitat de deducció. S'ha comès un assassinat i se n'ha d'esbrinar l'autor, l'arma i l'habitació on ha passat.

## Història

Cluedo és un joc de tauler de deducció, basat en una història de detectius, creat l'any 1944 per l'anglès Anthony E. Pratt. Va ser editat per Waddingtons i el joc es va convertir ràpidament en un èxit. El nom deriva de la combinació de dues paraules: Clue, en anglès pista i Ludo, el nom que rep en anglès el joc del parxís.

## Mecànica

Els jugadors representen els diferents convidats, i alhora sospitosos, que investiguen la mort del seu amfitrió. Els investigadors es desplacen pel tauler, que representa la planta baixa de la vil·la on s'ha comès l'assassinat, en la cerca de pistes que els permeti formular una hipòtesi per conèixer l'assassí, l'arma del crim i el lloc on s'ha comès.
Cada possibilitat està representada per una carta. A l'inici del joc se n'agafen tres (una de cada categoria) i es posen en un sobre negre sense que ningú les vegi. Aquesta serà la combinació d'elements que han permès el crim, la solució a la partida. La resta es reparteix a parts iguals entre els jugadors. En el seu torn, cada persona mou la seva fitxa pel tauler que representa la casa i pregunta a un altre jugador per un sospitós, una arma i un lloc. Si l'interpel·lat té una de les cartes, la mostra només a la persona que ha preguntat. Cada jugador va apuntant en un paper el resultat de les seves investigacions i guanya qui primer resol el crim.

## Repercussió

El joc s'ha fet molt popular, fins al punt d'inspirar pel·lícules i videojocs. Han sorgit diverses imitacions on l'ambientació del crim canviava però es mantenia el mecanisme de joc. A més a més, la mateixa Agatha Christie va incloure un joc semblant al Cluedo en una de les seves novel·les, Dead Man's Folly (El templet del mort), on Hercule Poirot jugava a un joc de taula de deducció per resoldre un cas d'assassinat.

## Referències

* ↑ Comas i Coma, Oriol. El món en jocs. Primera. Barcelona: RBA-La Magrana, 2005, p. 164-165. ISBN 84-788478-713271.
* ↑ Comas i Coma, Oriol. El món en jocs. Primera. Barcelona: RBA-La Magrana, 2005, p. 165. ISBN 84-788478-713271.
# Cascades Āniwaniwa

Les cascades Āniwaniwa, o cascades Rainbow, són una cascades dividides en dues parts situades al nord-est del llac Waikaremoana, a Nova Zelanda.

## Referències

* ↑ ; Mudd, Tony; Whitfield, Laura Harper Tony Mudd Paul Rough Guide to New Zealand 3, 2002-12-01. ISBN 9781858288963.
* ↑ The Geographical Journal, 1906.
* ↑ New Zealand: Or Ao-teä-roa (The Long Bright World): Its Wealth and Resources, Scenery, Travel-routes, Spas, and Sport, 1908.

## Vegeu també

* Llista de cascades
* Llista de cascades de Nova Zelanda
# Èlia Eudòxia

* No s'ha de confondre amb Eudòxia Augusta.
Eudòxia, en llatí Eudoxia, o Èlia Eudòxia, Aelia Eudocia, en grec antic Αἰλία Εὐδοξία, fou una princesa romana d'Orient, filla del franc Bautó (mestre dels soldats de l'imperi), i esposa de l'emperador Arcadi amb el que es va casar amb la cooperació de l'eunuc Eutropi, el 27 d'abril del 395 i amb el que va tenir quatre filles, Flaccil·la (o Falcília), Pulquèria, Arcàdia, i Marina, i un fill, Teodosi (futur Teodosi II o Teodosi el Jove), a més d'uns altres dos embarassos que no van acabar. Filostorgi indica el nom del pare. Joan d'Antioquia considera que Bautó també va ser el pare d'Arbogast.
Va exercir força influència sobre el seu marit. L'any 399 Eutropi, que havia caigut en desgràcia, fou executat amb la col·laboració del cap dels mercenaris gots, cosa que fou recriminada per Joan Crisòstom, que també criticà l'avarícia i luxúria de la cort, i amb el que l'emperadriu es va enfrontar durant un temps.
El 403 Eudòxia i Teòfil, patriarca d'Alexandria van aconseguir que Crisòstom fos condemnat per un sínode i deposat, i encara que va tornar breument al poder degut a l'agitació popular a causa d'un terratrèmol, fou altre cop deposat i exiliat a Armènia.
Va morir per un avortament espontani el 6 d'octubre del 404. Teòfanes dona com a data el 406.

## Referències

* ↑ 1.Eudoxia a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 81
# Visions (àlbum)

Visions és el sisè àlbum d'estudi de la banda finlandesa de power metal Stratovarius. L'àlbum va ser enregistrat entre l'octubre de 1996 i el febrer de 1997 i va sortir al mercat el 28 d'abril de 1997 a través de la discogràfica T&T, filial de Noise Records. L'àlbum va assolir la posició número 4 en les llistes d'àlbums de Finlàndia i s'hi va mantenir dins durant 23 setmanes. La temàtica de l'àlbum gira al voltant de les profecies de Nostradamus.
Les cançons "The Kiss of Judas" i "Black Diamond" van ser editades com a singles de l'àlbum.
Visions és el primer àlbum en incloure el segon logo de la banda, realitzat per Markus Itkonen, qui ja havia realitzat els dissenys artístics de les portades d'àlbum anteriors de la banda. El logo compta amb una tipografia totalment renovada i amb l'incrustació de la flor de lis sota l'«o» de Stratovarius.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren compostes per Timo Tolkki.

## Crèdits

* Timo Kotipelto – veu principal
* Timo Tolkki – guitarra, veus de suport, masterització, producció
* Jens Johansson – teclats, clavicèmbal
* Jörg Michael – bateria
* Jari Kainulainen – baix elèctric
* Kimmo Blom – veus de suport
* Marko Vaara – veus de suport
* Richard Johnson – veus de suport i consultor vocal i líric.
* James M. Johnson – veu parlada
* Mikko Karmila – Enginyer de so, mescla
* Pauli Saastamoinen – masterització
* Andreas Marschall – disseny artístic de la portada

## Posició en les llistes d'àlbums

| Any | Gràfic | Posició |
| 1997 | Finnish Album Charts | 4 |

## Curiositats

Al final de "Before The Winter", apareix el tema de força de la franquícia de la Guerra de les Galàxies.

## Referències

* ↑ «Stratovarius - Visions - Encyclopaedia Metallum: The Metal Archives». [Consulta: 31 octubre 2020].
* ↑ «finnishcharts.com - Stratovarius - Visions». [Consulta: 31 octubre 2020].
* ↑ «Visions - Stratovarius | Songs, Reviews, Credits | AllMusic» (en anglès americà). [Consulta: 31 octubre 2020].
* ↑ «Official Stratovarius Website». [Consulta: 31 octubre 2020].
# Cárdenas

Cárdenas és un municipi de La Rioja, a la regió de La Rioja Alta.

## Economia

La base econòmica del municipi és l'agricultura de secà, en què destaquen els conreus de vinya i de cereals, que ocupen la major part de la superfície cultivada. Els pocs regadius que hi ha estan dedicats sobretot a la patata. El comerç i els serveis de Cárdenas són escassos, i la població depèn en aquest aspecte de Nájera, que és a prop.

## Geografia

El municipi s'organitza al voltant de la vall del riu Cárdenas, que té un fons pla, fa 2 km d'amplària i està vorejada per terrasses de diferents nivells que es van elevant fins als pujols del marge dret del riu, amb una altitud aproximada de 650 msnm.

## Història

En el vot de Fernán González es fa aquesta referència a la població: "Omnes viles de rivo de Alesanco, el rivo de Cárdenas de vertice usque ad Naxeram." El 992, el rei de Pamplona i Aragó Sanç II de Navarra Abarca, la seva esposa, Urraca Fernández, i el seu fill García Sánchez el Tremolós van oferir al monestir de San Millán de la Cogolla el lloc de Cárdenas per l'ànima de l'infant Ramir, que s'havia mort aquell mateix any.
El rei de Pamplona Sanç IV de Navarra mort a Peñalén el 1064, va fer donació al mateix monestir i al seu abat Pedro de la granja anomenada vila de Cardinis, que el seu antecessor, Sanç II, havia cedit a San Millán. Poc abans que Sanç IV fos assassinat pels seus germans Ramon i Ermesinda a Peñalén, va visitar el monestir al costat de la seva dona, Placencia de Normandia, i va donar a San Miguel les viles de Cardinas Mayores i Menores (28 de febrer de 1076). El rei portava el títol de "Naiarensis Rex" i regnava a Pamplona, Àlaba i Nájera. Cárdenas va ser vila reialenca i fins a la creació de la província de Logronyo, per reial decret de 30 de novembre de 1833, va pertànyer a la província de Burgos. Cárdenas i Nájera es disputen el lloc de naixença d'Andrés Amutia de San Juan, escultor i autor del cor alt de monestir de Santa María la Real de Nájera, del cor de San Benito el Real de Valladolid i del cor alt de la catedral de Santo Domingo de la Calzada.

## Etimologia

En una butlla del 1199 per la qual es concedien privilegis al monestir de San Millán de la Cogolla ja apareixia anomenada Cardenas. Si bé podria semblar que el nom deriva d'un color, se li atorga un valor fitotoponímic, a partir de la forma cardinus, procedent del llatí cardu, "card"

## Referències

* ↑ Ranz Yubero, José Antonio, José Ramón López de los Mozos (1º semestre 2002). «Topónimos riojanos del patrimonio emilianense en una bula de 1199. (Archivo de San Millán M. 41-52)» (en español). Berceo (142): pág. 65 a 76. ISSN 0210-8550.
# Vincenzo Tiberio

Vincenzo Tiberio (Sepino, 1 de maig de 1869- Nàpols, 7 de gener de 1915) va ser un metge italià que pertanyia al Cos Sanitari de la Marina Militar. Mentre estudiava a la Universitat de Nàpols, va posar en relació els problemes intestinals d'uns veïns seus a Arzano amb la desinfecció periòdica d'un pou d'on treien l'aigua per beure. Això el va portar a estudiar els fongs de floridura i a descobrir-ne el seu poder bactericida, que va publicar l'any 1895. No va ser fins a l'any 1928 que Alexander Fleming, va fer la primera aplicació mèdica de la penicil·lina.
A Roma un carrer porta el seu nom.

## Bibliografia

* Vincenzo Tiberio, Sugli estratti di alcune muffe. Ricerche del Dott. Vincenzo Tiberio; in: Annali di igiene sperimentale, Istituto di Igiene della Regia Università di Napoli, fasc. I, gennaio 1895.
* Giuseppe Pezzi, Un italiano precursore degli studi sulla penicillina; in: Annali di medicina navale e coloniale, fasc. III, settembre-dicembre 1946.
* AA.VV. Vita e pensiero. Rassegna italiana di cultura. Vol. 34, pp. 453-456, 1951.

## Enllaços externs

* Vincenzo Tiberio, il vero scopritore della penicillina Arxivat 2013-09-28 a Wayback Machine.
* http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC1903577/pdf/amjpathol00223-0040.pdf
* http://www.unitiberio.it/tiberio.htm
* Puntata del TGR Leonardo del 29 dicembre 2010
# Marquesat d'Albaida (històric)

El Marquesat d'Albaida és un títol nobiliari atorgat per Felip III en l'any 1605 a partir del comtat d'Albaida, i conformava, originalment, els termes municipals d'Albaida i l'antic municipi de l'Aljorf (actualment barri d'Albaida), Atzeneta d'Albaida, Benissoda, Bufalí, Carrícola, Otos i El Palomar. També formaren part del marquesat al segle xviii: Montaverner, la baronia d'Otos, Bèlgida i la seua baronia.
El Palau dels Marquesos Milà i Aragó, construït entre els segles xvi i xviii, fou la residència dels marquesos.
Ostentà el títol qui fora president de les Corts de la Primera República, en 1873, José María Orense.

## Referències

* ↑ «Marquesat d'Albaida (històric)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Salzburggau

Els Salzburggau fou un territori històric aparegut al segle vi dins el ducat de Baviera, a l'entorn de Salzburg i el país veí, amb l'àrea de la ciutat actual. Entre les terres dels Salzburgagu figuraven:
* El Flachgau (avui districte entorn de Salzburg)
* El Rupertiwinkel (avui dia a Baviera)
* El Saalachtal amb Reichenhall fins a Steinpass (avui a Baviera)
* El Tennengau fins al pass de Lueg (des de 1895/96 al districte de Hallein)
A més del país de Berchtesgaden i Reichenhall, la regió es va estendre més tard al Pinzgau i el Pongau colonitzats per bavaresos en l'anomenat Außergebirg de Salzburg, i la resta de l'àrea que pertanyia Erzstift Salzburg, al Innergebirg.

## Història

El nom alemany "Salzburg" (per la ciutat) va substituir al nom romà "Iuvavum" al voltant de l'any 755. La primera menció de "Salzburg" es troba en la biografia de sant Bonifaci que va aparèixer al voltant del 770. Tant la ciutat com la província veïna va rebre aquest nom. Això es pot comprovar per primer cop per una entrada a la Notitia Arnonis (788-790), on apareix la denominació en la descripció local "Pidinga in pago Salzburchgaoe" (Piding al país de Salzburg).
La província de Salzburg envoltava al nord la regió a l'entorn de Tittmoning entre Alz i Salzach així com l'àrea al voltant del Waginger See i la comarca entre Salzach i Michaelbeuern. Al sud el Saalachtal amb Reichenhall fins al pass de Stein; l'àrea colonitzada al voltant de Berchtesgaden i el Salzachtal fins al pass de Lueg pertanyien al Salzburggau.
Al sud de la província de Salzburg hi havia l'anomenada "Salzburger Romania", aquella regió en què els residents romans que hi van restar van conservar la usual llengua llatina parlada fins a l'any 1000. Aquesta àrea s'estenia al Saalachtal fins a Salinas (Reichenhall) i al Salzach de Salzburg fins al pass de Lueg. D'aquesta llengua parlada pels romans deriva l'anomenat "Vulgärlatein", antecedent del romanx o retoromànic, el ladí i el furlà.
Llinatges de noblesa importants i comtes van governar a la província de Salzburg, destacant els Engelbert (segle ix), els Aribons (segles IX i X) i els sigardians o sigàrdides (segles x i xi). A partir de més o menys el 1100 apareixen el comtes de Plain amb el comtat a la província de Salzburg superior. Al nord, a la província de Salzburg inferior, posseïen dominis els comtat de Lebenau des de 1104. Els Lebenauer es van extingir el 1229 i els Plainer el 1260. Els dos comtats van passar després a l'arquebisbe de Salzburg. El 1275 el duc de Baviera reconeixia els límits de les possessions de l'arquebisbe de Salzburg. Amb el despreniment complet de Salzburg de Baviera el 1328 el nom de Salzburg es va fer general i Salzburggau va desaparèixer en aquesta forma. La part salzburgesa es qualificava de "Flaches Land" (Terra Plana). El nom era més tard agafat per la denominació actual de "Flachgau". Dins el ducat de Baviera va quedar el Saalachtal amb el Reichenhall. Berchtesgaden s'havia fet independent ja el 1306.

## literatura

* Heinz Dopsch, Hans Spatzenegger: Geschichte Salzburgs, Stadt und Land, Band I/1, Salzburg 1999. ISBN 3-7025-0121-5
# Concili de Tarragona

El Concili de Tarragona va ser un concili celebrat a Tarragona (Regne Visigot de Toledo) al novembre de 516. És la primera notícia documentada d'un bisbe de Cartagena, Héctor, qui assistí al concili. També hi va participar Nebridi d'Ègara que en les actes va signar "Nibridius minimus sacerdotum, Sanct Ecclesia Egarensis minister" en últim lloc per ordre d'antiguitat, la qual cosa indica que feia poc que havia estat consagrat bisbe.

## Notes

* ↑ Vicente Ximeno: Escritores del reyno de Valencia.

## Bibliografia

* Vilella, Josep. Los concilios eclesiásticos hispanos del periodo visigodo-arriano: análisis histórico-prosopográfico, Medieval Prosopography 25 (2008), p. 1-47 PDF
# Cantó de Saint-Nom-la-Bretèche

El cantó de Saint-Nom-la-Bretèche és un antic cantó francès del departament d'Yvelines, que estava situat al districte de Saint-Germain-en-Laye. Comptava amb 8 municipis i el cap era Saint-Nom-la-Bretèche.
Va desaparèixer al 2015 i el seu territori es va dividir entre el cantó de Saint-Cyr-l'École, el cantó de Verneuil-sur-Seine, el cantó de Le Chesnay i el cantó de Saint-Germain-en-Laye.

## Municipis

* Bailly
* Chavenay
* L'Étang-la-Ville
* Feucherolles
* Noisy-le-Roi
* Rennemoulin
* Saint-Nom-la-Bretèche
* Villepreux

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1970 | René Croset | PSU |
| 1970-1994 | Robert Brame | UDR, després RPR |
| 1994-2008 | Colette Le Moal | Divers droite, després UDF, després NC |
| 2008- | Michel Colin | NC |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 9.704 | 16.036 | 26.768 | 28.498 | 35.202 | 35.561 | 36.394 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Web mirall

A Internet, un web mirall (calc de l'anglès mirror website) és un lloc web que conté una rèplica exacta d'un altre. Aquestes rèpliques o miralls se solen crear per a facilitar descàrregues grans i garantir l'accés a la informació malgrat hi hagi fallades en el servei del servidor principal.
Els miralls solen sincronitzar-se periòdicament amb el servidor principal per a mantenir la integritat de la informació.
És un concepte molt utilitzat en fòrums cibernètics on els usuaris comparteixen arxius entre si, ja que a vegades alguns d'aquests no poden ser descarregats adequadament, per la qual cosa s'informa sobre un mirall per a obtenir-ho.
En el cas de les xarxes, «mirall» també fa referència a la manera com treballa un commutador, en fer rèplica de tots els paquets que aquest transfereix adreçats a un sol port a través del qual, amb un analitzador de trànsit, es pot observar tot el trànsit de la xarxa.

## Referències

* ↑ «Un particular activa una web mirall de la pàgina oficial de la consulta des d'un domini filipí». Ara, 05-10-2014. [Consulta: 25 juny 2019].
* ↑ «Els investigats per duplicar webs del referèndum es neguen a declarar». NacióDigital, 25-09-2017. [Consulta: 25 juny 2019].
# Maria Mercè Prat i Prat

Maria Mercè Prat i Prat (Barcelona, 6 de març de 1880 - 24 de juliol de 1936) va ésser una religiosa, germana de la Companyia de Santa Teresa de Jesús. Afusellada durant els primers dies de la Guerra Civil espanyola, és venerada com a beata i màrtir per l'Església Catòlica Romana.

## Biografia

Va néixer a Barcelona, filla de Joan Prat i Teresa Prat; el seu pare va morir en 1895, i la seva mare, un any més tard. Va estudiar al col·legi de la Companyia de Santa Teresa de Jesús, on va acostumar-se a la pregària i l'ideal religiós, fent-se membre de l'Arxiconfraria Teresiana que havia fundat Enric d'Ossó. Convençuda de la bondat de la tasca d'ensenyament de la congregació teresiana, hi va ingressar l'agost de 1904 com a novícia. L'1 de març de 1905 va vestir-ne l'hàbit i el 10 de març de 1907 va fer-hi els vots.
Era tinguda com una germana exemplar, per la seva prudència, simpatia i virtut. Com les altres germanes, es dedicava a l'ensenyamen de la joventut. Durant els anys de la Segona república espanyola, la vida de la comunitat es veié afectada per les disposicions legislatives contràries al clergat i a l'ensenyament religiós. Tancat el col·legi, el juliol de 1936 va ésser aturada per uns milicians que li demanaren que s'identifiqués, a la qual cosa va dir que era una religiosa de l'ensenyament, cosa que estava prohibida i castigada amb la mort. Va ésser detinguda, interrogada i amenaçada, però no va voler abjurar de la seva fe ni penedir-se del que havia fet. La matinada del 24 de juliol, va ésser afusellada a la carretera de l'Arrabassada, a Barcelona. La germana que l'acompanyà testimonià que les seves últimes paraules foren "Jesús, Josep i Maria" i "Perdona'ns com perdonem".

## Veneració

El 21 de maig de 1955 les seves restes mortals van ésser instal·lades al cementiri de les Corts de Barcelona, a una urna al nínxol de la companyia teresiana. El 29 d'abril de 1990, Joan Pau II la beatificà, juntament amb altres religiosos morts durant la Guerra Civil espanyola.

## Referències

* ↑ «Mercedes del Sagrado Corazón Prat, Beata». www.catholic.net. [Consulta: 7 juny 2016].
* ↑ González Rodríguez, 2008, p. 75-76.
* ↑ «B.María Mercedes Prat y Prat (1880-1936)» (en italiano). www.paginecattoliche.it. Arxivat de l'original el 2016-07-01. [Consulta: 7 juny 2016].

## Bibliografia

* González Rodríguez, María Encarnación. Los primeros 479 santos y beatos mártires del siglo XX en España. Madrid: Edice, 2008. ISBN 978-84-7141-664-3.
# Sanila

Sanila fou lloctinent del comte Gaucelm del Rosselló i d'Empúries (germà de Bernat de Septimània). Era d'origen got. El 820 va formular l'acusació contra el comte de Barcelona, Berà, al palau imperial, i el va desafiar a resoldre la qüestió en un duel judicial al qual l'Emperador Lluís I el Pietós, després d'intentar arreglar-ho pacíficament, va haver d'accedir. Sanila, que era més jove que Berà, va triar com a sistema de lluita un de típicament got, a cavall i amb armes lleugeres i javelina, al qual els francs no estaven acostumats (aquest va ser el primer precedent dels duels de l'Edat mitjana) va guanyar el combat i va provocar la deposició de Berà. Tornà a aparèixer el 832 o 833 quan marxà amb Gaucelm dels comtats de Rasès i Conflent, on intentava resistir-se a la pèrdua dels seus territoris. El 834 va morir al costat de Gaucelm lluitant a la guerra civil franca a Chalon-sur-Saône. Allí mateix van morir Gaucelm i la seva germana monja Gerberga.

## Referències

* ↑ Histoire d'Allemagne par Luden. Imprimerie de Béthune et Plon, 1844, p. 462–.
* ↑ L'Art de vérifier les dates des faits historiques, des chartes, des chroniques, et autres anciens monuments, depuis la naissance de Notre-Seigneur .... imprimerie Moreau, 1818, p. 69–.
# Condrodita

La condrodita, també anomenada brocchita o prolectita, és un mineral de la classe dels nesosilicats, del "grup de l'humita". Descoberta l'any 1817, va ser nomenada així del grec condros ("grans"), en al·lusió al seu hàbit d'aparèixer en grans aïllats.

## Característiques químiques

És un nesosilicat de magnesi amb fluor, que tradicionalment apareix en les guies també amb ferro en la seva fórmula però que l'Associació Mineralògica Internacional considera que és una impuresa que té amb certa freqüència. Altres impureses no tan freqüents però que també pot presentar donant-li diferents tonalitat de color són: titani, alumini i manganès.

## Formació i jaciments

És relativament freqüent trobar-ho en les roques metamòrfiques de contacte, formades a partir de roques carbonats en les quals el fluor ha estat introduït per metasomatisme. Pot formar-se per una hidratació de l'olivina. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a les pedreres de Gualba (Vallès Oriental), a les mines de Costabona (Prats de Molló i la Presta, Vallespir) i a Toès i Entrevalls (Conflent).

## Referències

* ↑ Palacios Pérez, Laura. Minerals i roques dels Països Catalans. Barcelona: Pòrtic, 2003, p. 286. ISBN 978-84-7306-875-8 [Consulta: 13 gener 2024].
* ↑ Michel Dubru «Pétrologie et géochimie du marbre à brucite et des borates associés au gisement de tungstène de Costabonne, (Pyrénées orientales, France)». HAL theses, 1986 [Consulta: 13 gener 2024].
* ↑ Christian Berbain, Georges Favreau, Jacques Aymar. Mines et minéraux des Pyrénées-Orientales et des Corbières. Association française de microminéralogie, 2005. ISBN 9782952660105 [Consulta: 13 gener 2024].

## Enllaços externs

* Condrodita, mindat.org.
* Condrodita, webmineral.com.
* Manual de condrodita, Mineral Data Publishing.