OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Filain (Aisne)

Filain és un municipi francès situat al departament de l'Aisne i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 123 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Filain era de 123 persones. Hi havia 48 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 20 parelles sense fills, 16 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 54 habitatges, 46 eren l'habitatge principal de la família, 3 eren segones residències i 5 estaven desocupats. Tots els 53 habitatges eren cases. Dels 46 habitatges principals, 32 estaven ocupats pels seus propietaris i 14 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien dues cambres, 12 en tenien tres, 15 en tenien quatre i 17 en tenien cinc o més. 39 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 29 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Filain el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 4 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 8 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 8 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 8 |
| 8 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 8 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 4 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 8 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 79 persones, 64 eren actives i 15 eren inactives. De les 64 persones actives 56 estaven ocupades (30 homes i 26 dones) i 8 estaven aturades (5 homes i 3 dones). De les 15 persones inactives 10 estaven jubilades i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció i 1 d'una empresa de serveis.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una empresa de construcció.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Filain a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Filain a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Nicola Salerno

Nicola Salerno (11 de març de 1910 - 22 de maig de 1969), sovint conegut com a Nisa, va ser un lletrista italià. Va formar un famós duo com a escriptor de cançons amb Renato Carosone.

## Vida i carrera

Nicola Salerno va néixer a Nàpols el 1910.
El seu primer èxit va ser "Eulalia Torricelli" de 1947, sobre la infeliç història d'amor entre una noia rica de Forlì i un noi anomenat Giosuè. Salerno va posar tot l'equip de compositors (incloent-hi ell mateix, Gino Redi i Dino Olivieri) a les lletres com a hereus de cadascun dels tres castells d'Eulàlia.
Salerno va conèixer Renato Carosone el 1955. Va ser Mariano Rapetti, director de la discogràfica Ricordi –i pare del lletrista Mogol qui va proposar que col·laboressin per participar en un concurs de ràdio. La Nisa va portar a Carosone tres textos per musicar. Un d'ells es titulava "Tu vuò fà l'americano". Carosone va tenir una inspiració instantània i va començar a compondre un Bugui-bugui al teclat del piano. Va trigar només quinze minuts a crear la cançó més famosa de Carosone, que es va convertir en un èxit mundial. Altres èxits famosos del duet inclouen "'O suspiro", "Torero", "Caravan Petrol", "Pigliate 'na pastiglia" i "'O sarracino".
Salerno també va treballar amb altres compositors. Entre les seves lletres més conegudes hi ha "Guaglione", cançó guanyadora del Festival de la Cançó de Nàpols el 1956, i "Non ho l'età", amb la qual Gigliola Cinquetti va guanyar tant el Festival de Música de Sanremo com el Festival d'Eurovisió el 1964.
A més d'escriure lletres, Nicola Salerno també va ser il·lustrador. Va ser l'autor, per exemple, de dissenys de portades d'algunes partitures de música napolitana publicades entre els anys vint i trenta.
Va morir a Nàpols el 1969. El seu fill Alberto Salerno també es convertiria en un lletrista d'èxit.

## Referències

* ↑ «Nicola Salerno». Discography of American Historical Recordings. [Consulta: 18 febrer 2024].
# Barraca III (Ulldecona)

La Barraca III és una obra d'Ulldecona (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Barraca sobresortint d'un marge de contenció de terres, emplaçada en un terreny muntanyós organitzat amb petites feixes en el camí dels montes d'Ulldecona a Alcanar pel Mas de Mulet. Està coberta amb falsa volta feta per aproximació de filades. Els murs són de pedra allargada i irregular units sense morter i la porta, orientada al sud-est, té una llinda també de pedra.

## Referències

* ↑ «Barraca III». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Alex Krieps

Alexandre Krieps (Guildford, Surrey, Anglaterra, 25 de juny de 1946) és un metge i polític luxemburguès, que actualment milita al Partit Democràtic (PD). És membre de la Cambra de Diputats, representant la circumscripció Centre, on el PD és més fort. La seva primera presència a la Cambra s'esdevení després de les eleccions de 1999, tot i que va perdre la seva plaça en les de 2004, en les quals el PD va treure uns resultats molt dolents. Va tornar-hi el 10 d'octubre de 2006, en substitució de Niki Bettendorf després de la seva dimissió.
Krieps va néixer a Guildford, Surrey, on el seu pare, Émile Krieps, també polític i líder de la resistència, va ser enviat en acabar la Segona Guerra Mundial.
Des de 2007 és el president de la Federació Luxemburguesa de Rugbi, càrrec que ja havia tingut entre 1985 i 1992.

## Referències

* 1 2 3 «Alexandre Krieps» (en francès). Cambra de Diputats. Arxivat de l'original el 2008-05-04. [Consulta: 3 gener 2008].

## Enllaços externs

* Cambra de Diputats - Biografia oficial (francès)
# Connad Cerr

Connad de Dalriada o Connad Cerr va ser rei dels escots de Dál Riata del 627 al 629.

## Origen

Segons els Annals i els Senchus Fer n-Albán, Connad Cear és fill d'Eochaid Buide. Tanmateix, historiadors contemporanis com James E. Fraser el consideren més aviat fill de Conall mac Comgaill. La seva anàlisi es basa en les llistes llatines dels reis escots que, com la Chronica Regnum Scottorum, el designa amb el nom de Kinat sinister filius Conall (Connad el fill esquerrà de Conall).

## Regnat

Eochaid Buide sembla haver abandonat voluntàriament els territoris irlandesos de Dalriada a Connad Cerr a partir del 627. Aquest últim hi regna com a virrei i aconsegueix una victòria sobre el rei d'Ulaid, Fiachnae mac Demmáin del grup dinàstic anomenat Dál Fiatach.
Mentre romania a Irlanda va succeir a Eochaid Buide en totes les possessions de Dalriada, però va caure mort 3 mesos després a la batalla de Fid Eoin (629) contra Máel Caich mac Scandal, rei dels Cruithin de Dál nAraidi, així com també tres néts d'Áedán mac Gabráin que van lluitar al seu costat: Rigullan mac Conaing, Failbe mac Eochaid i Osric mac Albruit "Príncep reial dels saxons", que probablement era fill d'una filla d'Áedán i d'un príncep exiliat de Northumbria.

## Descendència

Els Annals li donen només un fill:
* Ferchar MacConnaid

## Referències

* ↑ Fraser, 2009, p. 157.
* ↑ Anderson, 2011, p. 150.
* ↑ Forbes Skene, 1867.
* ↑ Annals de Tigernach, AT 627.1.
* ↑ Annals d'Ulster, U AU 629.1.
* ↑ Annals de Tigernach, AT 629.1.

## Bibliografia

* Anderson, M. O.. Kings and Kingship in Early Scotland (llibre). John Donald, 2011. ISBN 9781906566302.
* Forbes Skene, William. Chronicle of the Picts and the Scots (llibre). Edimburg: H.M General Register House, 1867.
* Fraser, James E. From Caledonia to Pictland. Scotland to 795 (llibre). Edimburg: The New Edinburgh History of Scotland, 2009. ISBN 978-0748612321.

## Enllaços externs

* CELT, Corpus de textos irlandesos. (anglès)
# The Take

The Take és un documental de 2004 realitzat per Naomi Klein i dirigit per Avi Lewis, coproduït entre Canadà i l'Argentina. Conta la història dels treballadors de l'Argentina que reclamen el control de les plantes industrials tancades on una vegada van treballar, per a convertir-les en cooperatives de treballadors. Les seues frases de presentació són "Acomiada al cap" i "Ocupar, resistir, produir".
La pel·lícula és una sort de manifest econòmic per al segle xxi, on s'acosta a l'espectador a la vida de gent comuna que reclama treball, dignitat i democràcia integral. També intenta mostrar l'obsolet i contraproduent dels sistemes polítics representatius i la necessitat de la democràcia participativa tant en la vida comunitària com en el lloc de treball.

## Resum

Durant la crisi argentina (l'argentinazo) un grup d'aturats d'una planta de fabricació de peces d'actuacions entren a la fàbrica inactiva i decideixen posar-la a produir pel seu propi compte, aquest fet en un raval de Buenos Aires posa en discussió la política de la globalització. La planta es va tancar per consegüent, segons argumenta el documental, de les polítiques econòmiques del govern de Carlos Menem sota la rectoria del Fons Monetari Internacional.
Mentre que protegida per la declaració de fallida la companyia comença a vendre propietat i inventari per a pagar els creditors - un fet que en el futur va reduir en gran parteix el potencial de tornar a la producció. En un esforç d'establir el seu propi control, els treballadors van ocupar la fàbrica i van començar una llarga batalla per a guanyar el dret de fer-la funcionar ells mateixos, com cooperativa.
Aquest moviment col·lectiu ha guanyat força en l'Argentina, començant amb una fàbrica de roba diversos anys abans. Els treballadors de fàbrica vadearen a través de la cort i del sistema legislatiu amb ajuda de l'experiència d'aquests altres grups que anteriorment havien lluitat la mateixa batalla, i en última instància assegurat el seu dret de fer funcionar la planta.

## Crítiques

La principal crítica consisteix a afirmar que el film no diferencia entre l'accionar delictiu -el qual és enaltit- amb els drets republicans i democràtics. Moltes empreses recuperades rebutjaren la pel·lícula perquè per a elles no mostra la realitat del procés, per a ells emmarcat més per la línia del cooperativisme, el mercat social i la no-violència, sinó que pretendria identificar esbiaixadament a totes les empreses amb un sector marginal d'extrema esquerra, violent i pro nacionalització.

## Referències

* ↑ En Argentina observamos cómo las ideologías tratan de alcanzar la acción Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine., entrevista a Avi Lewis en Diagonal
* ↑ «The Take: fábricas recuperadas, documentales pedagógicos, vieja y nueva política». Arxivat de l'original el 2009-09-25. [Consulta: 16 agost 2009].

## Enllaços externs

* Lloc oficial de The Take Arxivat 2011-02-26 a Wayback Machine. (anglès)
* The Take a IMDb (anglès)
# Drimys winteri

Drimys winteri és una espècie d'arbre perennifoli, de la família de les winteràcies. Espècie originària del sud-oest de Sud-amèrica, localment coneguda com a Canelo.

## Descripció

És un arbre petit, que pot atènyer els 15 metres, de tronc recte i copa globosa o piramidal. Té una escorça llisa de color marró grisós. Les fulles són simples, alternes, ovades o lanceolades, de marge enter, d'unes dimensions de 5-15 cm de longitud per 2-6.5 cm d'amplada. Té flors hermafrodites, que surten en inflorescències o bé solitàries, apareixen de maig a setembre. El calze està compost per 2-3 sèpals i la corol·la pot tenir de 6 a 20 pètals de color blanc. Presenta de 2 a 10 carpels lliures, ovoides, de color verd i numerosos estams grocs. El fruit és una baia de color negre quan és madur. Cada flor pot produir numerosos fruits, un per cada carpel del gineceu.

## Distribució

Present a Xile i l'Argentina. A Xile es troba a tot el territori més el sud de la província de Limarí. A l'Argentina habita la franja andina dels territoris de Neuquén, Río Negro, Chubut, Santa Cruz i la Terra del Foc. Creix en zones amb sòls humits i pantanosos, prop de cursos d'aigua, des del nivell del mar fins als 1700 m.; sovint formant part del sotabosc dels boscos de Nothofagus pumilio.

## Usos

Tradicionalment s'ha utilitzat les llavors i l'escorça del canelo com a condiment picant. El fum de l'escorça, també picant, s'ha utilitzat a Xile per espantar rosegadors. L'escorça i la fulla del canelo presenta un alt contingut en vitamina C i altres substàncies de propietats tòniues, estimulants i excitants.
El seu consum està indicat per a la neteja de ferides, el reuma, calmar dolor estomacal i com a febrífug. Al Brasil, l'arbre rep el nom casca-de-anta (escorça de tapir), ja que aquests animals s'hi freguen per sanar-se les ferides.

## Etimologia

* Drimys, prové del grec clàssic i significa agre o picant, en al·lusió al gust de les seves fulles i escorça.
* winteri, epítet en honor de William Winter, explorador que recolectà exemplars en el viatge que donà la volta el món de Francis Drake.

## Referències

* ↑ «Drimys winteri var. chilensis». The Plant List. [Consulta: 11 novembre 2018].
* 1 2 3 4 5 Demaio Pablo; Ola, Ulf; Karlin, Torkel; Medina, Mariano. Árboles Nativos de Argentina: tomo II Patagonia. Córdoba: Ecoval, 2017. ISBN 978-987-4003-16-4 [Consulta: 11 novembre 2018].
* ↑ «A Cachoeira Casca d'Anta» (en portuguès brasiler). Instituto Ecos na Educação. Arxivat de l'original el 2023-03-06. [Consulta: 6 març 2023].

## Vegeu també

* Cascada Casca d'Anta
# Aepeomys lugens

Aepeomys lugens és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic dels Andes de Veneçuela, on viu a altituds d'entre 1.900 i 3.500 msnm. Es tracta d'un animal nocturn i insectívor. Els seus hàbitats naturals són les selves nebuloses, els boscos estacionals i els páramos. Es creu que no hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie, tot i que la destrucció d'hàbitat podria esdevenir-ho en el futur.

## Referències

* ↑ Aguilera, M. Aepeomys lugens. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 24 abril 2017.
# Filip Prevere

Filip Prevere (en llatí Philippus Presbyter, en grec Φίλιππος) va ser un religiós grec que va viure en temps dels emperadors Marcià i Avit a la meitat del segle v. Era deixeble de Jeroni d'Estridó.

## Obres

* Commentarius in Jobum, dirigit a Nectari, ha estat imprès diverses vegades, amb el nom de Filip, i també atribuït a Beda el Venerable.
* Familiares Epistolae, que s'han perdut.

## Referències

* ↑ John, McClintock; James, Strong. «Philip the Presbyter». A: The Cyclopedia of Biblical, Theological, and Ecclesiastical Literature (en anglès). edició digital en línia. Nova York: Haper and Brothers, 1880 (2015).
* ↑ Means, Joseph Calrow. «Philippus, 22. Presbyter». A: Willam Smith (ed). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). volum 3. Boston: Little, Brown and Company, 1844, p. 290 [Consulta: 28 juliol 2015 (2015-07-28)].
# Norfolkia squamiceps

Norfolkia squamiceps és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i associat als esculls de corall que viu a entre 0-12 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia (incloent-hi l'Illa de Lord Howe i l'Illa Norfolk) i Nova Caledònia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Fricke, R., 1994. Tripterygiid fishes of Australia, New Zealand and the southwest Pacific Ocean (Teleostei). Theses Zool. 24:1-585.
* ↑ Francis, M.P., 1993. Checklist of the coastal fishes of Lord Howe, Norfolk, and Kermadec Islands, Southwest Pacific Ocean. Pac. Sci. 47(2):136-170.
* ↑ Johnson, J.W., 1999. Annotated checklist of the fishes of Moreton Bay, Queensland, Australia. Memoirs of the Queensland Museum 43(2):709-762.
* ↑ Kulbicki, M. i J.T. Williams, 1997. Checklist of the shorefishes of Ouvea Atoll, New Caledonia. Atoll Res. Bull. 444: 26 p.
* ↑ Randall, J.E., 2005. Reef and shore fishes of the South Pacific. New Caledonia to Tahiti and the Pitcairn Islands. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 720 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1997. Tripterygiid fishes of the western and central Pacific, with descriptions of 15 new species, including an annotated checklist of world Tripterygiidae (Teleostei). Theses Zool. 29:1-607.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Holleman, W., 1991: A revision of the tripterygiid fish genus Norfolkia (Fowler, 1953) (Perciformes: Blennioidei). Annals of the Cape Provincial Museums (Natural History) v. 18 (part 11): 227-243.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Barraca (caça)

* Aquest article tracta sobre la tècnica de caça en barraca. Vegeu-ne altres significats a «Barraca (desambiguació)».
La barraca és un art de caça mil·lenari. Es tracta d'un conjunt de garrofers o d'oliveres treballats de tal manera que s'hi puga caçar el tord. Aquests ocells són atrets per un reclam bucal que imita el seu cant. Es tracta d'un mètode artesanal de caça i és selectiu, ja que els ocells que s'hi atrapen no moren si el caçador no vol. Els tords cauen a la barraca gràcies a unes barretes col·locades a l'arbre que sostenen espartons horitzontals enganxats amb vesc. Actualment, els territoris que encara practiquen aquest tipus de caça són els del sud de Tarragona (Alcanar, Ulldecona...) i el Nord del País Valencià (Vinaròs, Sant Jordi...). No tot és caçar, ja que durant els dies que es caça, els caçadors es reuneixen amb la família i els amics en cases de camp al costat mateix de la barraca, per tal de celebrar dinars i sopars al camp.

## Referències

* ↑ «La caça en barraca a l'àmbit territorial de les Terres de l'Ebre». Gepec.cat. Arxivat de l'original el 2016-04-13. [Consulta: febrer 2016].
* ↑ «Decret de legalització de la caça en barraca a les Terres de l'Ebre (2007)». Territori.scot.cat, 2007. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: febrer 2016].
# Tierras de León

Terres de Lleó és una comarca de la província de Lleó situada al centre d'aquesta. Està situada en un terreny palner de 944 km² i té 15 municipis. Com que hi ha la capital provincial és una zona poblada, per bé que cal distingir la zona urbana de la més allunyada de la ciutat que és menys poblada.

## Comarques tradicionals

* La Sobarriba
* Valdoncina

## Municipis

| Nombre | Pob. (1991) |
| Ardón | 747 |
| Chozas de Abajo | 2.258 |
| Cuadros | 1.715 |
| Garrafe de Torío | 971 |
| Lleó | 147.625 |
| Onzonilla | 1.394 |
| San Andrés del Rabanedo | 21.643 |
| Santovenia de la Valdoncina | 1.354 |
| Sariegos | 1.683 |
| Valdefresno | 1.547 |
| Valdevimbre | 1.275 |
| Valverde de la Virgen | 3.776 |
| Vega de Infanzones | 863 |
| Villaquilambre | 5.221 |
| Villaturiel | 1.714 |
| Total | 193.786 |
# Drinker

Drinker és un gènere de dinosaure hipsilofodont que visqué al Juràssic superior a Nord-amèrica. Era un dinosaure relativament petit, feia uns 2 metres de longitud i pesaria entorn els 10 kg.
Drinker fou descobert l'any 1990 pel Dr. Robert T. Bakker en estrats juràssics a l'oest dels EUA, precisament a Wyoming. Al gènere l'anomenà referint-se a Edward Drinker Cope, el famós paleontòleg de finals del segle xix. A l'espècie Drinker nisti l'anomenà en referència al National Institute of Standards and Technology.
# Afonso de Noronha

Dom Afonso de Noronha (1510 — ????) va ser un noble i militar portuguès, governador de Ceuta, entre 1540 i 1549, succeint al seu germà, Nuno Álvares Pereira de Noronha i cinquè virrei i 16è governador de l'Índia portuguesa del 1550 al 1554. A l'Índia va construir la fortalesa de Reis Magos a Goa i la fortalesa de Masqat, va pacificar Ceilan i va defensar amb valentia Ormuz, quan fou atacada per una potent esquadra turca otomana.
Va ser el quart fill de Dom Fernando de Meneses, 2n Marquès de Vila Real amb Dona Maria Freire de Andrade.
Es va casar amb Maria de Eça, que el va reemplaçar en el Govern de la Capitania de Ceuta.

## Referències

* ↑ afonso-de-noronha
# Norfolkia thomasi

Norfolkia thomasi és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i associat als esculls de corall que viu entre 1-20 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des d'Austràlia Occidental fins a Nova Caledònia, les Tuamotu i Mangareva.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Fricke, R., 1994. Tripterygiid fishes of Australia, New Zealand and the southwest Pacific Ocean (Teleostei). Theses Zool. 24:1-585.
* ↑ Randall, J.E., J.T. Williams, D.G. Smith, M. Kulbicki, G.M. Tham, P. Labrosse, M. Kronen, E. Clua i B.S. Mann, 2003. Checklist of the shore and epipelagic fishes of Tonga. Atoll Res. Bull. Núms. 497-508.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1997. Tripterygiid fishes of the western and central Pacific, with descriptions of 15 new species, including an annotated checklist of world Tripterygiidae (Teleostei). Theses Zool. 29:1-607.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Holleman, W., 1991: A revision of the tripterygiid fish genus Norfolkia (Fowler, 1953) (Perciformes: Blennioidei). Annals of the Cape Provincial Museums (Natural History) v. 18 (part 11): 227-243.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB