OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jericho Shinde

Jericho Shinde (Kitwe, 20 de desembre de 1959) és un exfutbolista zambià de la dècada de 1980.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Zàmbia.
Pel que fa a clubs, destacà a Nkana FC.
Trajectòria com a entrenador:
* 1993-1995 Kalulushi Modern Stars
* 1996-1997 Botswana Defence Force
* 1997-1998 Kabwe Warriors
* 1999-2001 Kalulushi Modern Stars
* 2002 Nkana F.C.
* 2003-2005 Afrisport FC
* 2005 Nkana F.C.
* 2007-2008 Zanama FC
* 2009 TAFIC F.C.
* 2011-2012 Chamboli Academy
* 2014 Chimwemwe Chiefs

## Referències

* ↑ Muggaga, Robert. «Was the Zambia I knew a better team?». The Observer, 17-02-2012. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 3 febrer 2020].
* ↑ Walubita, Moses Sayela. Zambia Sporting Score: A Period of Hits and Misses. iUniverse, 2011, p. 15. ISBN 9781450279116.
* ↑ Jericho Shinde Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Jericho Shinde a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Lubasi, Chris. «I'm Not Disappointed With Loss to Power - Shinde». The Post, 08-10-2006.
* ↑ Lubasi, Chris. «Afrisports Suspend Shinde, 3 Others». The Post, 31-05-2005.
* ↑ Ngakane, Gale. «New Tafic coach promises changes». Mmegi, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 7 d’agost 2021].
# Joan Abellà Pallàs

Joan Abellà Pallàs, conegut com a "Joan de cal Ribetes" (Montblanc, 1905 - Elna, Rosselló, 1955) va ser un administratiu i sindicalista català.
Fill de pagès, germà de Josepa Abellà Pallàs, ben aviat abandonà el conreu de les terres per fer de comptable. Influït pels corrents catalanistes i obreristes va donar suport a la Coalició d'Esquerres, que va esdevenir majoritària a les Eleccions municipals espanyoles de 1931. També va ser un dels membres fundadors del BOC i un sindicalista de la UGT. Conjuntament amb Manuel González Alba va organitzar cursos de català per a adults, principalment a pagesos i treballadors. El 1935 després de signar una petició de permís per a una manifestació de suport i commemoració de la II República Espanyola, el qual, malgrat no ser concedit, no va impedir que la manifestació se celebrés i fos dissolta brutalment per la Guàrdia Civil, va ser detingut, apallissat i portat a una presó de Tarragona. Alguns dies més tard va ser alliberat després de pagar una multa. El 1936 va col·laborar en la fundació del PSUC. Havent participat activament en el front de guerra i en la revolució, es veié obligat a exiliar-se sense opció de retorn. A Elna, al Rosselló, va acabar els seus dies l'any 1955.

## Referències

* ↑ Mayayo Artal, Andreu; Martínez de Sas, María Teresa (coord.); Pagès i Blanch, Pelai (coord.). «Abellà Pallàs, Joan». A: Diccionari biogràfic del moviment obrer als països catalans. L'Abadia de Montserrat, 2000, p. 30–31. ISBN 978-84-8415-243-9 [Consulta: 21 setembre 2018].
# Joan Dalmau i Coma

* No s'ha de confondre amb Joan Dalmau i Comas.
Joan Dalmau i Coma (Montcada i Reixac i Barcelona, 19 de febrer de 1927 - Coria del Río, 5 de febrer de 2013) fou un actor català de cinema, televisió i teatre. Va ser conegut artísticament com a Joan Dalmau.

## Filmografia parcial

* Viuda, pero menos (un episodi, 1982)
* Estudio 1 (dos episodis, 1982)
* Actores en primera plana (un episodi, 1983)
* Cicle Ibsen (un episodi, 1984)
* Mi general (1987)
* Si te dicen que caí (1989)
* Habanera 1982 (1992)
* Nissaga de poder (1996)
* El crimen del Cine Oriente (1996)
* Secretos del corazón (1997)
* El pianista (1998)
* Las huellas borradas (1999)
* Silencio roto (2001)
* Soldados de Salamina (2003)
* Mar adentro (2004)
* 15 días contigo (2005)
* Vida y color (2005)
* La noche del hermano (2005)
* Vientos de agua (1 episodi, 2006)
* Àngels i sants (7 episodis, 2006)
* La caja (2006)
* Monso (2006)
* La luna en la botella (2006)
* Tangoway.
* El club de los suicidas (2007)
* Myway (2008)
* Fuga de cerebros (2009)
* Els ulls de la Júlia (2010)

## Teatre

* Bent de Martin Sherman (1982)
* La verbena de la Paloma
* Don Juan Tenorio
* La familia del anticuario
* Querido Chejov
* Viento contra viento
* Memoria del tiempo
* La casa de las chivas

## Premis i nominacions
### Premis

* 2003. Premi Sant Jordi de Cinematografia

### Nominacions

* 2004. Goya al millor actor secundari per Soldados de Salamina

## Referències

* ↑ «Joan Dalmau i Coma». Gran Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Joan Dalmau» (en suec). Svensk Filmdatabas.

## Vegeu també

* Dones d'aigua (sèrie de televisió)
# Jean Ferrat

Jean Ferrat, pseudònim de Jean Tenenbaum, (Vaucresson, Alts del Sena, el 26 de desembre de 1930 - Aubenas, Ardecha, 13 de març de 2010) fou un lletrista, músic, compositor i cantant francès. Va posar música a nombrosos poemes de Louis Aragon. Molt pròxim a les idees comunistes a la vegada que crític envers el Partit Comunista Francès i de l'URSS.

## Àlbums

* 1963. Nuit et brouillard
* 1970. Camarade
* 1971. Aimer à perdre la raison
* 1971. Ferrat chante Aragon
* 1985. Je ne suis qu'un cri
* 1991. Dans la jungle ou dans le zoo

## Cançons

* À Brassens
* Aimer à perdre la raison
* Au bout de mon âge
* Au printemps de quoi rêvais-tu?
* Autant d'amours, autant de fleurs
* Berceuse
* C'est beau la vie
* C'est si peu dire que je t'aime
* C'est toujours la première fois
* Camarade
* Carco
* Ce qu'on est bien mon amour
* Chagall
* Chambres d'un moment
* Complainte de Pablo Neruda
* Comptine pour Clémentine
* Dans la jungle ou dans le zoo
* Dans le silence de la ville
* Deux enfants au soleil
* Devine
* Dix-sept ans
* Elle
* En groupe, en ligue, en procession
* Epilogue
* Federico García Lorca
* Heureux celui qui meurt d'aimer
* J'arrive où je suis étranger
* J'entends, j'entends
* Je ne chante pas pour passer le temps
* Je ne suis qu'un cri* Je vous aime
* L'amour est cerise
* La commune
* La femme est l'avenir de l'homme
* La montagne
* La porte à droite
* Le bilan
* Le bruit des bottes
* Le malheur d'aimer
* Le sabre et le goupillon
* Le tiers chant
* Les belles étrangères
* Les enfants terribles
* Les feux de Paris
* Les lilas
* Les mercenaires
* Les oiseaux déguisés
* Les petites filles modèles
* Les poetes
* Les yeux d'Elsa
* Lorsque s'en vient le soir
* Ma France
* Ma Môme
* Maria
* Mon bel amour
* Musique de ma vie
* Nous dormirons ensemble
* Nuit et brouillard
* Odeur des myrtils
* On ne voit pas le temps passer
* Oural Ouralou
* Pablo mon ami
* Pauvre Boris
* Potemkine
* Pourtant la vie
* Que serais-je sans toi
* Qui vivra verra
* Robert le diable
* Si je mourais la-bàs
* Toujours la même g...
* Tout ce que j'aime
* Tu verras tu seras bien
* Un jour, un jour
* Une femme honnête

## Enllaços externs

* Notícia del seu decés (en francès)
# Jean Filippi

Jean Filippi (Ginebra, 19 d'octubre de 1905 - 7è districte de París, 15 de gener de 1993) és un polític francès. Ha treballat com a inspector de finances, secretari general de la SNCF, i cap de gabinet de nombrosos ministeris.
A partir de 1930 Filippi va treballar com a inspector de finances a la Inspecció General de Finances. Filippi va treballar com a secretari de la SNCF, el ferrocarril nacional francès. El març de 1940 Filippi es va convertir en cap de gabinet d'Yves Bouthillier, el ministre de Finances, càrrec en el qual va romandre després de la derrota de França a mans d'Alemanya i durant el període del govern de Vichy. El juliol de 1941 va ser nomenat secretari general d'Afers Econòmics, i el 1942 va tornar al capdavant de la SNCF fins al setembre de 1944. Filippi va evitar ser depurat com a col·laborador ja que va poder demostrar que en treballar amb la SNCF havia ajudat els francesos de la resistència. El desembre de 1944 va ser contractat per treballar a la Missió Militar per a Afers alemanys del general Koeltz i va participar en l'administració de l'Alemanya ocupada pels francesos.
Entre 1956 i 1957, va ser ministre de Pressupostos de França. Des de 1955 fins a 1980, va ser senador de Còrsega. Quan Lyndon Johnson va afirmar que Napoleó Bonaparte era italià, Filippi va criticar això dient que "És una estupidesa" i va dir que Bonaparte "tenia el mateix dret que jo a ser anomenat francès".

## Referències

* ↑ Wambach, Julia Johanna. Learning from Defeat. The French Occupation of Germany after two World Wars. University of California, Berkeley, Fall 2017, p. 50-54 [Consulta: 17 juny 2022].
* ↑ «FILIPPI Jean». French Senate. [Consulta: 17 juny 2022].
* ↑ «Napoleon Italian? An Indignant Paris Tells Johnson ‘Non’». New York Times, 02-10-1964, p. 20 [Consulta: 17 juny 2022].
| Precedit per: François Giacobbi | President de l'Assemblea de Còrsega 1979 - 1982 | Succeït per: Prosper Alfonsi |
# Joan Eixemeno

Joan Eixemeno (Ciutat de Mallorca, ca. 1350 - Malta, 1420), frare franciscà, escriptor, predicador, teòleg i diplomàtic mallorquí. L'any 1370 es trobava a Lleida regentant el lectorat d'Alba, passant després a exercir el magisteri a Barcelona i Girona, d'acord amb una butlla pontifícia de Climent VII d'Avinyó de 1391, en què el recomanava al canceller de la Universitat de Tolosa, aquell mateix any ocupava el càrrec de lector del convent de Sant Francesc i de la Seu de Mallorca, malgrat no tenir el títol de mestre, interessat a continuar estudis a l'estranger, els jurats de Mallorca l'ajudaren amb cent lliures mallorquines, finalment assolí el doctorat el 1397.
En aquesta època establí contactes amb el rei Martí l'Humà i el 1401 passà a ser confessor, i a la seva mort marmessor testamentari, de la reina Maria de Luna, i també fou ambdues coses de Martí el Jove a qui acompanya a la campanya de Sardenya, entre 1408 i 1409, en la que perdé la vida. Encara fou també confessor de la nova reina de la Corona d'Aragó Margarida de Prades. L'any 1410 fou nomenat Bisbe de Malta per intercessió del rei.
Durant el procés que portà al Compromís de Casp, donà suport al pretendent Jaume II d'Urgell de qui també fou confessor, i en feu d'ambaixador davant el Parlament de Catalunya (1411), però una vegada proclamat Ferran d'Antequera el serví com diplomàtic en la solució del Cisma d'Occident. El nou papa Martí V li va confirmar els seus drets a la diòcesi de Malta, on morí el 1420.

## Contemplació de la Santa Quarentena

Joan Eixemeno, fou l'autor de l'obra Contemplació de la Santa Quarentena, adaptació parcial de l'obra d'Ubertí de Casale, Arbre de la vida crucificada de Jesus, a petició del Rei Martí, el qual en volia una traducció integra «de la vestidura gramatical a la vestidura cathalana», en paraules de Fra Joan, però la dificultat del text no sofria «vestidura de la nostra llengua», per aquest motiu se li encomanà que, en primera instància, n'elabores una selecció de textos, la major part reelaborats íntegrament fins al punt de poder-se considerar una obra original, que és l'obra que ha romàs.

## Joan Eixemeno i Anselm Turmeda

Joan Eixemeno és citat tant a la Disputa de l'ase, com a les Cobles de la Divisió del Regne de Mallorques, d'Anselm Turmeda on li dedica els següents versos:
| « | En son preicar delitos en bé la gent amonesta; dels scients ell és la testa, par un altre Salomó, Mestre Joan Xemenó seguint la via honesta. | » |

## Bibliografia

* Hauf i Valls, Albert G. «Pròleg». A: Contemplació de la Santa Quarentena. Barcelona: Publicacions de l'abadia de Montserrat, 1986. ISBN 84-7202-772-4.
* «Joan Eixemeno». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* «Joan Eiximeno». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 4. Palma: Promomallorca, p. 379. ISBN 84-8661702-2.
# Joan Reglà i Campistol

Joan Reglà i Campistol (Bàscara, 27 de juliol de 1917 - Sant Cugat del Vallès, 27 de desembre de 1973) fou un historiador català.
Fou deixeble de Jaume Vicens Vives i iniciador d'una escola d'història moderna als Països Catalans. El seu principal camp d'estudi fou la història de la Corona d'Aragó en l'època moderna, amb particular atenció a temes com el bandolerisme català, les conseqüències de l'expulsió dels moriscos al Regne de València i d'altres. Preconitzà el terme de neoforalisme per referir-se a la situació política del Principat sota el regnat de Carles II de Castella, perspectiva que ha estat criticada posteriorment.

## Biografia

Reglà va estudiar a l'escola de la vila i després el batxillerat el va fer a l'Institut de Girona. El 1934 va iniciar estudis de filosofia i lletres per lliure a la Universitat de Barcelona. Es va examinar a la Universitat de València, d'on en va ser catedràtic. Acabada la guerra, va ser professor a l'escola de l'Escala i a La Salle de Figueres i de Barcelona. A la Universitat de Barcelona hi va començar també la seva tasca de professor universitari. L'any 1959 accedí a la càtedra d'Història Moderna d'Espanya de la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de València, on el 1971 fou vocal del I Congrés d'Història del País Valencià.
Algunes de les seves obres historiogràfiques són:
* Felip II i Catalunya, 1956.
* El bandolerisme català del Barroc, 1966.
* Aproximació a la història del País Valencià, 1968.
* Història de Catalunya, 1973.
* Estudios sobre los moriscos, 1974.
* Els virreis de Catalunya, 1980.
Des del 6 de novembre 2002 la Biblioteca d'Humanitats de la Universitat de València duu el seu nom. Aquell mateix any l'Institut d'Estudis Catalans va instituir el Premi Joan Reglà per a treballs d'història dels territoris de parla catalana entre els segles XV i XIX.

## Fons Joan Reglà

El fons Joan Reglà està compost per uns 700 documents publicats, entre revistes, monografies i separates, així com 50 carpetes de documents personals i 10 mecanoscrits, fruit de la seva trajectòria acadèmica.
La suma d'aquest llegat als d'altres historiadors com Jaume Vicens Vives, Pierre Vilar i Jordi Nadal confereix a l'Institut de Recerca Històrica de la UdG una gran rellevància com a centre d'investigació històrica i historiogràfica de Catalunya.

## Bibliografia

* Padrosa Gorgot, Inés. Diccionari biogràfic de l'Alt Empordà. Girona: Diputació, 2009, p. 695-696. ISBN 9788496747548.
* Bibliografia interdisciplinària de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ La Vanguardia, 28-12-1973, pàg. 33.
* ↑ Riera i Pairó, Albert. Bàscara. Girona: Diputació de Girona, 2001. ISBN 84-95187-30-2.

## Enllaços externs

* Fons Joan Reglà (Universitat de Girona)
# Jesús Rubio García-Mina

Jesús Rubio García-Mina (Pamplona, 15 d'agost de 1908 - Madrid, 13 de juliol de 1976), de procedència falangista, fou un catedràtic de Dret Mercantil, lletrat de les Corts i Ministre d'Educació del règim franquista.

## Biografia

Va estudiar Dret a Madrid i va obtenir premi extraordinari de doctorat. Va ampliar els seus estudis a les universitats de Viena, Múnic i París, després de la qual cosa va ingressar per oposició, amb el número u de la seva promoció, en el cos de lletrats de les Corts espanyoles.
Va ser catedràtic de dret mercantil en la Universitat de Madrid.
Va ser Ministre d'Educació del règim de Franco entre 1956 i 1962, substituint Joaquín Ruiz-Giménez Cortés, defenestrat pel seu enfrontament amb el ministre de Governació a causa dels disturbis estudiantils de 1956. A compte dels fets, Rubio García-Mina va pronunciar el seu famós «estudiants, a estudiar», convertit en lema habitual del règim contra qualsevol agitació estudiantil. Posteriorment fou President del Tribunal de Defensa de la Competència. Dins del Règim de Franco va estar adscrit a Falange. De fet era militant de l'organització des d'abans de la Guerra Civil (els coneguts com «camises velles»)
Va ser vocal i president del Reial Patronat del Museu del Prado, conseller del Banc d'Espanya, vicepresident del Patro­nat de Museus i membre de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació.
És autor d'una Introducción al Derecho mercantil publicada en 1969.

## Referències

* 1 2 Preston, Paul Franco: caudillo de España Editor: Debolsillo, ISBN 8497594770, ISBN 978-8497594776. Accedit el 21/2/2012.
* ↑ Museo Nacional del Prado. «Rubio García-Mina, Jesús». Enciclopedia online. [Consulta: 24 novembre 2013].
* ↑ Rubio García-Mina, Jesús: Introducción al Derecho Mercantil. Madrid, 1969, Edic. Nauta, 627 págs.
# Jim Barnes

Jim Barnes (Summerfield, Oklahoma, 1933) fou un escriptor estatunidenc. Barreja de choctaw i gal·lès, graduat en literatura per la universitat d'Arkansas. Ha escrit The American book of the dead (1982), Five Missouri Poets (1979) i On native ground: memoirs and impressions (2003).

## Enllaços externs

* (anglès) Biografia
# Joan Pau Alduy i Triaire

Joan Pau Alduy i Triaire, també conegut com a Jean-Paul Alduy, (Lió, França, 1942) és un polític nord-català, batlle de Perpinyà entre 1993 i 2009.

## Biografia

És fill del també ex-batlle de Perpinyà Paul Alduy i de l'exbatllessa dels Banys i Palaldà, Jacqueline Alduy. Nascut el 7 de maig de 1942 a la ciutat de Lió (al departament del Roine), es diplomà en arquitectura el 1980 a l'Escola Nacional Superior de Belles Arts de París.
Interessat en la protecció i el foment de l'ús del català, l'any 1995 fou guardonat amb la distinció Creu de Sant Jordi, concedida per la Generalitat de Catalunya.

## Trajectòria política

Inicià la seva carrera política a l'esquerra gràcies a les influències de la seva esposa Dominique, consellera de Pierre Mauroy. Posteriorment, però, abandonà el Partit Socialista per ingressar primer a la Unió per a la Democràcia Francesa (UDF) i finalment al Partit Radical, del qual actualment n'és el vicepresident, i que forma coalició electoral permanent amb la Unió pel Moviment Popular (UMP).
Els seus primers càrrecs a l'administració fou el de cap d'accions internacionals del Ministeri d'Urbanisme francés el 1980. Posteriorment va exercir de director adjunt de la construcció (1985) i conseller tècnic del ministeri de transports (1987). Al maig del 1993 fou elegit batlle de Perpinyà, sota el lema 'Perpinyà, la catalana', i reelegit al juny del 1995 per la candidatura Perpinyà Oxigen, amb 40 dels 55 escons del consistori. En aquest mateix any, va rebre la Creu de Sant Jordi per la seva defensa de la cultura i la identitat catalanes, i dos anys després, el 1997, emprengué la catalanització de la toponímia del cadastre de Perpinyà.
Va ésser batlle de Perpinyà d'ençà l'any 1993, any en què va substituir el seu pare Paul Alduy a la batllia, fins al 2009, any en què deixa el càrrec per a esdevenir president de la Comunitat d'aglomeració de Perpinyà-Mediterrània.
Des del 23 de setembre del 2001 forma part del Senat francès.

## Referències

* 1 2 «Joan Pau Alduy i Triaire». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Blog de Joan Pau Alduy Arxivat 2010-04-20 a Wayback Machine. (francès)
# Joseba Zulaika

Joseba Zulaika Irureta (Itziar, Guipúscoa, 1948) és un antropòleg i escriptor en èuscar.
Resideix a Reno (Estats Units) on dirigeix el Center for Basque Studies. Ha fet assaigs, entre altres temes, sobre el bertsolarisme, la caça i especialment sobre l'evolució d'ETA des del punt de vista antropològic Etaren hautsa [La pols de l'ETA].

## Obres
### Novel·la

* Zu zara... (1982, Hordago)

### Assaig

* Bertsolariaren jokoa eta jolasa (1985, Baroja)
* Ehiztariaren erotika (1990, Erein)
* Bertsolaritzaz bi saio (2003, Bertsolari)
* ETAren hautsa (2006, Alberdania)
* Vieja Luna de Bilbao (2014, Nerea), Premi Euskadi

### Poesia

* Adanen poema amaigabea (1975, Haranburu)

## Enllaços externs

* (basc) Joseba Zulaika literaturaren zubitegian
# Josef Allen Hynek

Josef Allen Hynek (1 de maig de 1910 - 27 d'abril de 1986) va ser un astrònom, professor i ufòleg nord-americà.
És recordat per la seva investigació sobre OVNIs: Hynek va intervenir com a assessor científic en tres estudis ufològics Projecte Llibre Blau (1952-1969); posteriorment, durant dècades es va dedicar a prosseguir la investigació en ufologia pel seu compte.
Va participar com a assessor en la pel·lícula de Steven Spielberg Encontres a la tercera fase (1977).
El seu fill Joel Hynek va guanyar un premi Oscar per efectes especials, pel seu disseny de tipus camuflatge en la pel·lícula Depredador.

## Llibres

* The UFO Experience: A scientific enquiry (1972) ISBN 978-1-56924-782-2
* The Edge of Reality: A progress report on the unidentified flying objects, with Jacques Vallée (1975) ISBN 978-0-8092-8150-3
* The Hynek UFO Report (1977)
* Night Siege—The Hudson Valley UFO Sightings, with Philip Imbrogno and Bob Pratt (1987)
* UFO Fact or Fiction - circa 1970

## A la ficció

El personatge Dana Scully de la serie The X-Files, está basat en part en la persona de Josef Allen Hynek

## Vegeu també

* OVNI
* Ufologia

## Referències

* ↑ «The J. Allen Hynek Center for UFO Studies». Arxivat de l'original el 1997-10-21. [Consulta: 10 febrer 2008].
* ↑ J. Allen Hynek. The UFO Experience: A scientific inquiry.. Henry Regnery Company, 1972. ISBN 0-8094-8054-9.
* ↑ Druffel, Ann. Firestorm: James E. McDonald's Fight for UFO Science. Wildflower Press, 2003, p. 155. ISBN 0-926524-58-5.
* ↑ «The J. Allen Hynek IMDb». [Consulta: 21 maig 2010].
# Joan Barbucal

Joan Barbucal, en llatí Joannes Barbucallus, en grec antic Ἰωάννης Βαρβουκάλλος, fou un poeta hispanoromà autor d'onze epigrames que estan inclosos a l'Antologia grega. A partir d'evidències internes, Jacobs el situa a l'any 551. El seu nom derivaria d'una ciutat d'Hispània a la vora de l'Ebre esmentada per Polibi, Esteve de Bizanci i Titus Livi que es va dir Arbucale (Ἀρβουκάλη) i actualment és Albucella.

## Referències

* ↑ Barbucallus, Joannes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 461
# Joan Barceló

Joan Barceló és el nom dels següents personatges:
* Joan Barceló (arquitecte) (Alcalà de Xivert, c. 1712 - c. 1790/1792), mestre d'obres.
* Joan Barceló i Abellán (1739 - 1801), gravador.
* Pere Joan Barceló i Anguera (1682 - 1743), soldat miquelet.
* Joan Barceló i Bauçà (1954), periodista.
* Joan Barceló i Cullerés (1955-1980), escriptor.
# Joan Galceran i Margarit

Joan Galceran i Margarit (Barcelona, 17 d'abril 1958) és un polític català, diputat al Parlament de Catalunya en la VI i VII Legislatures.

## Biografia

Treballà com a assessor de la UGT al Baix Llobregat i fou soci fundador del Club d'Handbol Sant Esteve Sesrovires. Afiliat al PSC-PSOE des de 1976, fou alcalde de Sant Esteve Sesrovires de 1983 a 2006, escollit sempre per majoria absoluta fins que dimiteix perquè considera que aleshores "els grans temes estan resolts, aprovats o, en altres casos, encarrilats". Fou militant del PSC-PSOE fins al 2011, any en què es dona de baixa perquè és privat de concórrer a unes primàries.
Fou diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1999 fins a l'any 2006, on ha estat membre de la Comissió de Justícia, Dret i Seguretat Ciutadana, i de la d'Organització i Administració. L'any 2007 publica, a través de la Fundació Rafael Campalans, el llibre de teoria política "Federalismo Ciudadano".

## Referències

* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la VI Legislatura p. 137
* ↑ http://www.sesrovires.net/Sesrovirenc/_PUB/pdf/sesrovirenc_e5n166.pdf Arxivat 2015-07-24 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Llibre "Federalismo Ciudadano"