OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rouvroy (Aisne)

Rouvroy és un municipi francès del departament de l'Aisne, als Alts de França. Forma part de la Communauté d'agglomération de Saint-Quentin.

## Història

El nom de Rouvroy podria provenir del llatí: Robur Roburem.

## Administració

Des de 2001, l'alcalde és Phillippe Lemoine.

## Demografia

* 1962: 329 habitants.
* 1975: 400 habitants.
* 1982: 510 habitants.
* 1990: 464 habitants.
* 1999: 425 habitants.
* 2007: 376 habitants.
* 2008: 380 habitants.

## Llocs i monuments

Parc de l'Isle Jacques Braconnier.

## Notes

* ↑ « PDF Recensement de la population de l'Aisne au 1er janvier 2008». [Consulta: 2 gener 2011].

## Enllaços externs

* Rouvroy a la web de l'Institut géographique national(francès)
* Rouvroy a la web de l'Insee Arxivat 2012-10-18 a Wayback Machine.(francès)
# Rouïba

Rouïba és un municipi (baladiyah) de la província d'Alger a Algèria. A l'abril de 2008 tenia una població censada de 61.984 habitants.
Està situada en el centre-nord del país, a prop de la costa de la mar Mediterrània i de la ciutat capital del país.

## Referències

* ↑ Thomas Brinkhoff. «The population of the provinces and communes in Algeria by census years» (en anglès). citypopulation.de. Office National des Statistiques de l'Algérie, 22-05-2017. [Consulta: 22 octubre 2022].
# Roy Horovitz

Roy Horovitz (Israel, 1970) és un actor israelià.
Es va llicenciar en el Nisan Nativ Acting Studio del departament d'arts escèniques de la Universitat de Tel-Aviv, i actualment està cursant el doctorat sobre la dramatúrgia israeliana relacionada amb la Bíblia en la Universitat Bar-Ilan. Horovitz ha interpretat nombrosos papers en diversos teatres, i ha dirigit un seguit de produccions molt ben rebudes per la crítica, que han girat per tot Israel. És professor d'anàlisi, dramatúrgia i història del teatre a les universitats de Tel-Aviv i Haifa, i entre els anys 2004 i 2009, va ser el dramaturg i assessor artístic del Teatre de Beerxeba. Entre els anys 2011 i 2015 va ser director artístic del Teatre Municipal de Kiryat Shmona. Horovitz és membre del departament d'arts escèniques del comitè de cultura i arts d'Israel, i del comitè artístic del centre de teatre experimental.

## Referències

* ↑ «Roy Horovitz | Faber Residency». faberresidency.cat. Arxivat de l'original el 2017-02-02. [Consulta: 18 gener 2017].
* ↑ Plantada, Esteve «NacióDigital: Roy Horovitz: «No m'agrada gens fer perdre el temps a l'audiència»». Nació Digital, 19-11-2016.
# Roy Jans

Roy Jans (Bilzen, 15 de setembre de 1990) és un ciclista belga, professional des del 2012. En el seu palmarès destaquen la Kattekoers de 2012 i el Premi Nacional de Clausura de 2016.

## Palmarès

* 2012
** 1r a la Kattekoers
* 2014
** 1r a la Fletxa de Gooik
** Vencedor d'una etapa a la Tropicale Amissa Bongo
* 2015
** Vencedor d'una etapa a l'Étoile de Bessèges
* 2016
** 1r al Premi Nacional de Clausura
* 2017
** 1r al Gran Premi de la vila de Pérenchies
* 2018
** Vencedor d'una etapa al Circuit de les Ardenes
* 2019
** Vencedor d'una etapa al Tour d'Antalya

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Roy Hegreberg

Roy Hegreberg (25 de març de 1981) va ser un ciclista noruec, professional des del 2004 al 2011. Un cop retirat s'ha dedicat a la direcció esportiva.
El seu germà Morten també competí en ciclisme professional.

## Palmarès

* 2005
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi Ringerike
* 2006
** Campió de Noruega en critèrium
* 2010
** Vencedor d'una etapa a la Volta als Pirineus

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Ruptura de tendó

La ruptura del tendó és un trastorn en el qual un tendó se separa totalment o parcialment del teixit al qual està unit, o es trenca o es divideix totalment o parcialment.
Alguns exemples inclouen:
* Ruptura del tendó d'Aquil·les
* Ruptura del tendó del bíceps
* Lesió del lligament encreuat anterior
* Ruptura del tendó del bíceps femoral i Ruptura del tendó del quàdriceps
* Ruptura del tendó rotular

## Referències

* ↑ Thomas, JR; Lawton, JN «Biceps and Triceps Ruptures in Athletes.». Hand Clinics, vol. 33, 1, 01-02-2017, pàg. 35–46. DOI: 10.1016/j.hcl.2016.08.019. PMID: 27886838.
* ↑ Wu, Y; Lin, L; Li, H; Zhao, Y; Liu, L; Jia, Z; Wang, D; He, Q; Ruan, D «Is surgical intervention more effective than non-surgical treatment for acute Achilles tendon rupture? A systematic review of overlapping meta-analyses.». International Journal of Surgery, vol. 36, Pt A, December 2016, pàg. 305–311. DOI: 10.1016/j.ijsu.2016.11.014. PMID: 27838385.
# Rubefaent

Rubefaent és l'agent que té la propietat de donar un to vermellós a la pell, provocant una sensació de calor. L'àcid nicotínic i els seus derivats són potents rubefaents.
Una substància rubefaent es caracteritza per ser analgèsica local, donant sensació de calor i alleujant el dolor. Es troben en olis essencials de plantes com l'essència de romaní (Salvia rosmarinus) o també en arbres com la càmfora, o l'essència de trementina de l'oleoresina de pi.
# Sabkhat En Noual

Sabkhat En Noual o sabkha d'En Noual (àrab: سبخة نوال, sabẖat Nuwāl) és una llacuna salada o sabkha de Tunísia situada a la governació de Sidi Bouzid, delegació de Mazzouna de la que forma el seu límit sud. Té 20 km de llarg d'oest a est, i una amplada de 9 km a l'oest, estrenyent-se progrecivament fins al 5 km a l'est. Té una superfície de 142 km². La vila principal a la seva rodalia és Ghdir Errbaya, prop de la part oriental. Mazzouna és a uns 12 km al nord.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada» (en àrab). Atlas des Paysages de Tunisie, 2009. Arxivat de l'original el 2022-05-24 [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ Séthom, Hafedh; Kassab, Ahmed. Les régions géographiques de la Tunisie (en francès). Université de Tunis, 1981.
* ↑ Kassab, Ahmed; Séthom, Hafedh. Géographie de la Tunisie: le pays et les hommes (en francès). Université de Tunis, 1980.
# Saint-Jacques-des-Guérets

Saint-Jacques-des-Guérets és un municipi francès, situat al departament del Loir i Cher i a la regió de Centre – Vall del Loira. L'any 2007 tenia 85 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Jacques-des-Guérets era de 85 persones. Hi havia 41 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 22 parelles sense fills i 11 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 60 habitatges, 39 eren l'habitatge principal de la família, 17 eren segones residències i 4 estaven desocupats. 59 eren cases i 1 era un apartament. Dels 39 habitatges principals, 32 estaven ocupats pels seus propietaris, 6 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien una cambra, 4 en tenien dues, 12 en tenien tres, 11 en tenien quatre i 10 en tenien cinc o més. 26 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 22 habitatges hi havia un automòbil i a 13 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Jacques-des-Guérets el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 8 |
| 8 | 75 a 79 | 4 |
| 8 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 8 |
| 8 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 49 persones, 39 eren actives i 10 eren inactives. De les 39 persones actives 33 estaven ocupades (19 homes i 14 dones) i 7 estaven aturades (2 homes i 5 dones). De les 10 persones inactives 6 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials i 1 d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una fusteria.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Jacques-des-Guérets a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Jacques-des-Guérets a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# San Vicente de Arriaga

San Vicente de Arriaga és una església al barri de San Vicente de Arriaga de Vitòria, al País Basc. És un edifici del segle XV-XVI, d'estil gòtic-renaixentista. La part exterior és d'estil barroc resultat dels treballs de restauració que es van dur a terme durant el segle xviii.

## Bibliografia

* PORTILLA, Micaela Josefa y VV.AA. Catálogo Monumental Diócesis de Vitoria. Publicaciones del Obispado de Vitoria y de la Obra Cultural de la Caja de Ahorros Municipal de Vitoria, tomos I a IX, 1967-2001.
# San Vicente de Alcántara

San Vicente de Alcántara és un municipi de la província de Badajoz, a la comunitat autònoma d'Extremadura.

## Història

Des dels seus orígens, el lloc sempre es va anomenar San Vicente. Ja a l'alta edat mitjana, es creu que l'assentament en aquesta zona es va deure a repoblacions efectuades per l'Orde d'Alcántara a principis del segle xv, com una pedania de Valencia de Alcántara. En l'any 1671, va obtenir la independència jurídica de la plaça de Valencia de Alcántara, així com la denominació de vila, després de pagar a la Corona la quantitat de 95.000 ducats. A més va obtenir el nom de "San Vicente de la Orden de Alcántara", car aquestes terres van ser conquistades als àrabs pel IV Mestre d'aquest orde, Vicente García Sánchez en 1221.
Si al principi la vila comptava amb un terme reduït, aquest va ser incrementat amb posterioritat en l'any 1836 amb les comandes de Piedrabuena i Mayorga, quan San Vicente va ser deslligada del partit judicial de Valencia de Alcántara i incorporada al partit judicial d'Alburquerque. Actualment la població compta amb un terme de 275,3 km². L'aspecte pel qual la població resulta més coneguda és la producció i elaboració del suro, activitat la tradició de la qual es remunta al 1858, quan s'obre la primera fàbrica, i en la qual San Vicente destaca avui com el centre més important d'Espanya.

### Govern

El primer alcalde democràtic va ser Enrique Santos Herrera, del Partit Comunista d'Espanya (PCE) en candidatura independent; posteriorment i en la mateixa legislatura va ser alcalde Joaquín Prieto Cruz, independent. El va succeir Antonio Martín Durán, ja del PSOE. A continuació va ser alcalde Clodoaldo Fernández Nieto (PSOE), fins a 1987. Entre els anys 1987 i 2007 va ser alcalde de la ciutat Gabriel Ramón Mayoral Galavís, del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE). Actualment és alcalde de la ciutat Andrés Hernáiz de Sixte (PSOE).

## Referències

* ↑ EPA.com.es. «Badajoz municipios de más y menos de 5000 habitantes» (en castellà), maig 2020. [Consulta: 21 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Ajuntament de San Vicente de Alcántara
* Lliga de Fútbol Sala de San Vicente de Alcántara Arxivat 2009-09-04 a Wayback Machine.
# San Vicente de Arévalo

San Vicente de Arévalo és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 247 | 233 | 229 | 225 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
# Salvador Bofill

Salvador Bofill (Barcelona, 1705 - ? 1776 o post.) va ser un lutier català.
Establí el seu taller al carrer d'Escudellers de Barcelona, on treballà fins al 1776. El seu estil és curiosament inspirat, igual que el de Joan Guillamí (pare), en l'escola napolitana, amb un resultat artístic de primer ordre. El treball d'en Bofill està molt ben fet, els caps perfectament tallats i les vores i les puntes ben definides. En els seus violoncels utilitzà fusta de noguera per al fons, els riscles i el mànec, i va fer servir pi avet del país per a les tapes, cosa que l'obligà en moltes ocasions a fer-les en tres peces.
Va construir altres instruments de corda i de teclat. Al Museu de la Música de Barcelona s'hi exposen dos instruments seus, un clavicèmbal i un saltiri, que són una mostra excel·lent de l'extraordinària dimensió artística d'aquest lutier.

## Bibliografia

* Els nostres luthiers : escultors del so. Exposició del 8 de maig al 7 de juliol de 1996, Capella de Santa Àgata, Museu de la Música.. Barcelona: Museu de la Música de Barcelona, 1996. ISBN 8476097883 [Consulta: 22 maig 2013].
* Vannes, René. Dictionnaire Universel des luthiers. Bruxelles: Les Amis de la Musique, 1972.

## Enllaços externs

* Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. Violoncel de Salvador Bofill del Museu de la Música de Barcelona
* Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Saltiri de Salvador Bofill del Museu de la Música de Barcelona
# Samovar

Un samovar (en rus: самовар, literalment "auto-caldera", Persa: سماور, turc: semaver) és un contenidor de metall escalfat usat tradicionalment per escalfar i bullir l'aigua en i al voltant de Rússia i també a l'Europa central, sud-oriental, els països d'Europa de l'est, Caixmir i en l'Orient Mitjà. Atès que l'aigua calenta es fa servir típicament per fer te, molts samovars tenen un accessori en forma d'anell (en rus: конфорка) voltant la seva xemeneia per contenir i escalfar un got d'aigua ple de concentrat de te.

## Funcionament

La xemeneia interior és plena de combustible sòlid, com carbó, així l'aigua roman en estat de bull. A la part superior es col·loca una tetera amb fulles de te, on la calor prepara lentament una infusió fortament concentrada anomenada zavarka, la infusió es dilueix amb l'aigua del samovar, i aleshores es pot beure.

## Origen

Els russos adoptaren el te a través dels mongols, però empraven el samovar molt abans que ells arribessin a territori rus. A causa del clima de fred extrem de les estepes, aquest recipient era útil per fer una infusió típica a base de mel fermentada i aigua, i les brases permetien mantenir-la calent. A més a més, la incorporació d'un precari regulador de tiratge va permetre introduir-lo a l'habitatge -de fet, l'etimologia de samovar significa cassola per cuinar un mateix. Per tant, els russos feren aviat del té un ritual a l'alçada dels mongols, xinesos, japonesos i d'altres pobles.

## Referències

* ↑ ЭЛЕКТРОСАМОВАР ЭСТ 3,0/1,0 - 220, Руководство по эксплуатации, Государственное унитарное предприятие "Машиностроительный завод "Штамп" им. Б.Л. ВанниковаЭ, 300004, г. Тула
* ↑ "Самовары Лисицыных (Lisitsyns Samovars)", Sloboda, Tula, Russia, <http://www.tula.rodgor.ru/gazeta/659/history/2837/> Arxivat 2010-02-01 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2010-02-01. [Consulta: 18 abril 2017].
* ↑ Smith, R. E. F.; Christian, David. Bread and Salt: A Social and Economic History of Food and Drink in Russia. Cambridge: Cambridge University Press, 1984, p. 240. ISBN 978-0-521-25812-8.
* ↑ Kelley, Katie. «Episode 19 Russian Samovar». A History of Central Florida Podcast, June 5, 2014. [Consulta: January 24, 2016].
# Sangari

* Aquest article tracta sobre una divinitat fluvial. Si cercau el riu, vegeu riu Sangari
En la mitologia grega, Sangari (en grec antic: Σαγγάριος, llatí: Sangarius) va ser una divinitat fluvial, fill d'Oceà i de Tetis, segons diu Hesíode (Teogonia, 344), on l'anomena «el gran Sangari». És el déu del riu Sangari, que neix a Frígia i desemboca a Bitínia (Àsia Menor).
De vegades era considerat el pare d'Hècuba, a qui havia engendrat potser amb la nàiade Mètope o amb la nimfa Èunoe. També es diu que va ser pare d'un tal Alfeu, un frigi que va ensenyar a Atena els secrets de tocar la flauta. Enamorat d'ella, la va voler violar, però Zeus el va matar amb un llamp.
Una altra llegenda sobre Sangari és la que parla de la seva filla Nana i del naixement del déu Atis, que explica Pausànias.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 483. ISBN 9788496061972.
* ↑ Pausànias, Descripció de Grècia, VII 10-12.
# Sant Esteve de Tendrui

Sant Esteve de Tendrui és l'església romànica del poble de Tendrui, pertanyent a l'antic terme de Gurp de la Conca i a l'actual de Tremp. Havia estat parroquial, però des de fa anys roman agrupada a la parròquia de Santa Maria de Valldeflors de Tremp.
És una església d'una sola nau, amb porta a migdia. Aquesta part és l'única que es conserva del primitiu temple romànic, ateses les moltes transformacions que ha sofert aquesta església al llarg dels segles.

## Bibliografia

* CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Esteve de Tendrui", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9
* PAGÈS, M. "Tremp. Gurp de la Conca", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Institut Català de Cartografia
# Sant Esteve de Vallespirans

Sant Esteve de Vallespirans és una església amb elements romànics i barrocs de les Llosses (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici inicialment romànic, però molt modificat posteriorment el segle XVIII; l'absis fou emplaçat per un presbiteri rectangular, i és feu una nova porta (1759) i un campanar baix i massís del segle xii. L'església és envoltada pel clos del cementiri.

## Referències

* ↑ «Sant Esteve de Vallespirans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Sant Jaume de Salt

Sant Jaume de Salt és una església de Salt (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És l'església parroquial del veïnat projectada per l'equip d'arquitectes de Joaquim M. Masramon de Ventós, d'una gran qualitat arquitectònica al seu interior i d'adaptació i relació amb l'entorn. És de planta gairebé quadrada. El conjunt arquitectònic presenta un ampli atri amb voladís pla sostingut per pilars que li dona un aire de masia.
Al seu interior un gran espai diàfan amb sostre empostissat de fusta amb una lleugera pendent cap a l'altar i rematat amb un semicercle que dibuixa el terrat esglaonat de l'altar. El sostre també conté dos lluernaris, un rectangular a l'entrada i un circular a prop de l'altar que amb una claraboia sobre l'altar, li confereixen l'atmosfera d'acolliment dins l'espai obert. La distribució de l'interior amb una capella lateral i passadís per la sagristia de darrere l'altar dibuixen una planta gairebé pentagonal que, amb el pendent del sostre s'aconsegueix que tot prengui una dinàmica direccional cap a l'altar, convertint-lo en el centre d'interès. Destaca la talla de fusta policromada de la Puríssima Concepció.

## Història

L'any 1965 el bisbe Jubany decreta erigir la nova parròquia de Sant Jaume de Salt i fins que no es construeixi el nou temple el lloc de culte serà el temple de les religioses de Santa Clara.
L'any 1969 els arquitectes Masramon i Duixans informen sobre el projecte a la Biblioteca Municipal. Del qual hi ha documentació al Col·legi d'Arquitectes (Registre Plànol 9186 Capsa 1856, 1857, 1858. El 25 de juny de 1972 l'Arquebisbe de Barcelona Narcís Jubany beneeix l'església i consagra l'altar.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Jaume de Salt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Sant Eugeni

Sant Eugeni és el nom dels següents personatges:
* Sant Eugeni ardiaca (Llombardia?, segle IV - Florència, mitjan segle V), religiós, diaca a Florència
* Sant Eugeni de Cartago (Cartago?, segona meitat del segle V - Vieux, 506), religiós africà, bisbe de Cartago (481-506)
* Sant Eugeni d'Armènia, cristià d'Armènia martiritzat a Sebaste a la primera persecució de Dioclecià del final del segle IV
* Sant Eugeni de Capadòcia, sant cristià que va patir martiri commemorat el dia 6 de setembre
* Sant Eugeni de Crimea, primers evangelitzadors de la regió del Quersonès Tàuric, al final del segle III
* Sant Eugeni de Damasc, cristià grec de Síria martiritzat a Damasc, commemorat el 25 de setembre
* Sant Eugeni de Mauritània (Tunísia, segle IV - Desert de Fenícia, ~362), prevere cristià que patí martiri
* Sant Eugeni de Milà, bisbe de Milà i sant de l'església catòlica commemorat el 30 de desembre
* Sant Eugeni de Neocesarea, cristià martiritzat durant les persecucions dels romans del segle iii a Neocesarea de Mauritània
* Sant Eugeni de Síria, màrtir al segle iv, amb Pau, Ciril i d'altres.
* Sant Eugeni de Roma, màrtir romà del segle II que va patir el martiri a Roma, commemorat el 23 de juliol
* Sant Eugeni de València (? - ~65), personalitat llegendària, primer bisbe de València.
* Sant Eugeni de Tivoli, fill de Santa Simforosa martiritzat durant el regnat de l'emperador Còmmode l'any 180
* Sant Eugeni de Toledo, bisbe Eugeni III de Toledo
** Sant Eugeni de Toledo (màrtir), sant llegendari venerat especialment a Toledo on hauria sigut el primer bisbe commemorat el 15 de novembre.
* Sant Eugeni o sant Eugent, màrtir romà d'Àfrica del segle iii commemorat el 4 de gener.
* Sant Eugeni I, Papa de Roma

## Vegeu també

* Eugeni