OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cala Codolar

Cala Codolar és una petita i tranquil·la platja, orientada a ponent situada la localitat de Sant Josep de sa Talaia a 7,5 km. de la població. Disposa d'un quiosc i un restaurant.
Aquest entrant de mar en forma de ve es caracteritza per tenir unes dimensions reduïdes; uns marges abruptes i penya-segats (el costat dret està totalment ocupat per la urbanització i el seu flanc esquerre per una pineda frondosa que hi arriba fins a primera línia de la mar); un talús de sorra; un pendent suau (a 40 metres de la vora se sonda una profunditat d'un metre i mig); un embat de vent fluix durant els mesos d'estiu, bufant de terra a mar o transversalment, així com diversos escars (varadors artesanals).
Les condicions marines i subaquàtiques d'aquesta cala (dos hectòmetres d'amplada a la bocana per dos hectòmetres i mig de longitud fins a assolir terra ferma) són òptimes per fondejar una embarcació. S'hi troba exposada als vents de component sud-oest, oest i nord-oest. Es pot calar a prop de la platja, sobre un fons de sorra i alga, a una fondària que oscil·l'entre els tres i els 10 metres.
L'accés per carretera és senzill seguint atentament la senyalització viària i les desviacions. El vehicle particular es podrà estacionar de manera gratuïta pels voltants. També s'hi pot arribar fent ús del transport públic. La parada d'autobús més propera dista mig hectòmetre d'aquesta platja.
Les característiques descrites anteriorment expliquen la baixa afluència de banyistes turistes.

## Característiques

* Orientació: sud-oest.
* Composició: Arena natural de gra mitjà.
* Fons marí: arena amb algunes zones rocoses i algues.
* Entorn: Residencial.

## Referències

* ↑ «Fitxa bàsica platja». Arxivat de l'original el 2019-06-02. [Consulta: 27 desembre 2017].
* ↑ «Eivissa». [Consulta: 27 desembre 2017].
# Campionat del Món d'esquí nòrdic de 1931

El Campionat del Món d'esquí nòrdic de 1931 fou la sisena edició del Campionat del Món d'esquí nòrdic. Es van disputar quatre proves, totes masculines, entre el 13 i el 15 de febrer de 1931 a Oberhof, Alemanya.

## Resultats
### Esquí de fons

| Prova | Or | Plata | Bronze |
| 18 km | Johan Grøttumsbråten (NOR) | Kristian Hovde (NOR) | Nils Svärd (SWE) |
| 50 km | Ole Stenen (NOR) | Martin Peder Vangli (NOR) | Karl Lindberg (SWE) |

### Combinada nòrdica

| Prova | Or | Plata | Bronze |
| Combinada nòrdica | Johan Grøttumsbråten (NOR) | Sverre Kolterud (NOR) | Arne Rustadstuen (NOR) |

### Salt d'esquí

| Prova | Or | Plata | Bronze |
| Trampolí llarg | Birger Ruud (NOR) | Fritz Kaufmann (SUI) | Sven Eriksson (SWE) |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Noruega | 4 | 3 | 1 | 8 |
| 2 | Suïssa | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | Suècia | 0 | 0 | 3 | 3 |
| | TOTAL | 4 | 4 | 4 | 12 |

## Referències

* Resultats d'esquí de fons
* Resultats de combinada nòrdica
* Resultats de salts d'esquí
# Can Jaumet (Tiana)

Can Jaumet és una casa eclèctica de Tiana (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil que ocupa una cantonada sencera, de manera que situa l'entrada principal al xamfrà, que es converteix en la façana més important i que destaca per la seva gran balconada de pedra, així com el coronament de la part superior de l'edifici.
El conjunt està format per una planta baixa, un pis i un terrat. Destaca la decoració, bàsicament concentrada en les obertures, guardapols i elements florals, així com la traceria realitzada amb pedra. La porta principal és flanquejada per columnetes adossades lateralment. Pel que fa a la decoració podria ser considerat com a historicista neogòtic.

## Referències

* 1 2 3 «Can Jaumet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Can Jep (Tavertet)

Can Jep és una casa de Tavertet (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa aïllada dins de la trama urbana de Tavertet. Consta de planta baixa i un pis. Té la teulada dues aigües amb el carener paral·lel a la façana principal. Aquesta té dues obertures per pis, totes elles allindades, i està decorada amb esgrafiats, els quals estan molt malmesos però es pot veure uns quadrats concèntrics. Davant de la casa té un pati delimitat per un mur baix.

## Referències

* ↑ «Can Jep». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Can Martí del Mas Roig

Can Martí del Mas Roig o simplement Can Martí és un edifici eclèctic del municipi de Sant Pere de Ribes (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici aïllat, envoltat de tanca perimetral i format per planta baixa, dos pisos, coberta de teula i torratxa superior. La planta de grans dimensions, és gairebé quadrada. Les façanes són de composició simètrica, amb baluards als angles. La façana principal té a la planta baixa, tres obertures d'arc de mig punt i al primer pis hi ha centrada, una finestra geminada d'obertures d'arc de mig punt, emmarcada per motllures que simulen pilastres d'inspiració clàssica i amb elements decoratius a la part superior. Als costats hi ha finestres d'arc carpanell, emmarcades també per pilastres i coronades per un frontó triangular. Totes les obertures d'aquest pis tenen baranes. Al pis superior, les finestres són molt senzilles, d'arc de mig punt la central i d'arc carpanell les laterals. La façana es corona amb barana sinuosa on apareix centrada, la data del 1870, a més d'un rellotge de sol i un petit campanar superior de ferro.

## Història

L'actual edifici de Can Martí, també conegut amb el nom de "El Mas Roig", va ser construït durant la segona meitat del segle xix, segons les inscripcions que hi figuren a la porta de la tanca lateral (1868), i al coronament de la façana principal (1870). Amb tot la masia té uns origen més antics i fou habitada, primer per la família Roig i posteriorment pels Martí. Els primers estaven emparentats amb els Roig de la masia de la Serra. Els Martí apareixen documentats a partir del 1551. Entre les dues famílies donarien el nom compost a la masia a partir del segle xvi. El 1865 l'americano Pau Soler i Morell comprà la masia antiga, amb els diners fets a les Amèriques i procedí a donar-li la forma i estructura actual. En aquests temps la masia també fou coneguda com a Can Girabals per ser Soler descendent dels Girabals, a Canyelles. Després de la Guerra Civil la masia passà a propietat de Josep Antoni Giró i Puig, motiu pel qual fou coneguda com a Mas Giró. A finals de la dècada de 1980 fou comprada per Antoni Albà Romeu, el qual hi traslladà la seva ganaderia de cavalls.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Sant Pere de Ribes

## Referències

* 1 2 3 4 Casas, Jordi «Can Martí del Mas Roig, una masia de somni» (pdf). Diari de Vilanova, 24-01-2003, p. 49 [Consulta: 21 abril 2015].
* 1 2 «Can Martí del Mas Roig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 abril 2015].
* ↑ Martí, Núria «Can Martí del mas Roig» (pdf). L'Altaveu de Ribes, 01-03-2011 [Consulta: 21 abril 2015]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 21 abril 2015].
# Can Roig (Rubí)

Can Roig és un edifici del municipi de Rubí (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia d'estructura tradicional amb teulat a dues vessants i façana arrebossada de blanc. Les finestres són rectangulars i mantenen una disposició simètrica a la façana. Disposa d'un celler.

## Història

L'any 1160 apareix documentat el primer membre d'aquesta família, Pere Roig. Posteriorment, l'any 1300 trobem la firma d'un establiment amb els amos del castell. La masia va ser restaurada el 1891 i el celler edificat el 1901.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Roig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 abril 2015].
# Canafita

La canafita també coneguda com a canaphita és un mineral de la classe dels fosfats. Anomenada així l'any 1985 per Donald Ralph Peacor, Pete J. Dunn, William B. Simmons i Fred John Wicks per la composició química que presenta el mineral: calci, sodi (en llatí natrium) i fòsfor (phorphorus).

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la canafita pertany a «08.FC - Polifosfats, poliarsenats i [4]-polivanadats, només amb H₂O» juntament amb els següents minerals: fianelita, pintadoïta, arnhemita, wooldridgeïta i kanonerovita.

## Característiques

La canafita és un fosfat de fórmula química Na₂Ca(P₂O₇)·4H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2. Sol formar cristalls en forma d'agulles primes incolores d'aproximadament 100 micres que recobreixen especimens d'estilbita.

## Formació i jaciments

S'ha descrit a Nova Jersey (EUA) i a Conca (Espanya). A la seva localitat tipus s'ha trobat associada a estilbita. El mineral va ser descrit en una mostra de museu; inicialment es va creure que eren produïts al netejar els especimens d'estilbina.

## Referències

* ↑ «Canaphite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Barthelmy, Dave. «Canaphite Mineral Data». [Consulta: 3 setembre 2017].
# Candidatura Democràtica Gallega

Candidatura Democràtica Gallega (CDG) (Candidatura Democrática Galega en gallec) va ser una candidatura pel Senat d'Espanya per les províncies gallegues, excepte Lugo, per les eleccions generals espanyoles celebrades el 15 de juny de 1977, les primeres després de la mort de Franco.
Candidatura Democràtica Gallega agrupava a diverses personalitats del centre-esquerra galleguista i rebia el suport de PSOE (qui només es va presentar en solitari a Lugo, on no va haver-hi candidatura de CDG). Van resultar escollits tres senadors, Manuel Iglesias Corral (per A Coruña), Valentín Paz Andrade (per Pontevedra) i Celso Montero Rodríguez (per Ourense). Celso Montero es va integrar en el grup parlamentari del PSOE, mentre que Paz Andrade i Iglesias van passar al Grup Mixt (Manuel Iglesias es va integrar en el grup parlamentari de Unió de Centre Democràtic a l'agost de 1978).
La coalició es va mantenir a les eleccions de 1979, però dels tres senadors escollits per CDG en 1977, només Paz Andrade s'hi va mantenir fidel (Montero i Iglesias van ser reelegits el primer pel PSOE i el segon per la UCD). CDG només va presentar candidatura a Pontevedra, amb Paz Andrade com el candidat més votat de la coalició però sense aconseguir sortir escollit. La resta de candidats van ser Nicanor Ocampo i Maximino Sanmartín.

## Referències

* ↑ Fitxa de Manuel Iglesias Corral al web del Senat d'Espanya.
* ↑ Fitxa de Valentín Paz Andrade al web del Senat d'Espanya.
* ↑ Fitxa de Celso Montero al web del Senat d'Espanya.
* ↑ Resultats de les eleccions de 1979 al Senat en 1979 Arxivat 2011-12-02 a Wayback Machine..

## Enllaços externs

* Especial Elecciones 2004. Que pasou no Senado? (gallec).
# Cantons dels Vosges

Els cantons dels Vosges (Gran Est) són 31 i s'agrupen en 3 districtes:
# Cantor

En l'antiguitat i en l'edat mitjana, el cantor, també conegut com a psalmista, era el terme genèric que designava el cantor de música sagrada o profana (en grec, psaltēs).
A diferència dels lectors, els cantors normalment no eren inclosos entre els ordes clericals menors i, per tant, no obtenien l'ordenació de diaca o prevere. Tanmateix, Isidor de Sevilla (c. 560 - 636) va assignar al cantor un lloc intermedi entre l'ostiari i el lector.
Segons un cànon del IV Concili de Cartago del 419, un sacerdot podia assignar el càrrec de cantor sense el consentiment del bisbe, sempre que li advertís que havia de creure, en el seu cor, en les paraules que cantava («quod ore cantas, corde credas»), frase repetida al pontifical posterior (Pontificale Romanum: De officio psalmistatus). Alguns pontificals francesos prescriuen al bisbe que beneeixi el nou cantor que posi a les seves mans un antifonari, símbol del seu ofici.
Als monestirs i les catedrals l'ofici de cantor va adquirir una importància creixent, fins al punt d'assumir responsabilitats en la supervisió de la litúrgia i la formació de joves cantors.
Els tractats de l'època medieval indicaven amb el terme cantor el cantant que interpretava la melodia, al qual el discantor afegia un contrapunt. Tanmateix, cal dir que els teòrics medievals tendien a descriure el cantor com una figura poc educada sobre el complex coneixement teòric que posseeix, en canvi, el musicus. Un dels exemples més famosos d'això es troba a les Regulae Rhythmicae de Guido, que comença el seu tractat assimilant el cantant a la bèstia: «Musicorum et cantorum magna est distantia: Isti dicunt, illi sciunt, quae componit musica. Nam qui facit, quod non sapit, diffinitur bestia».
A la segona meitat del segle xv, Johannes Tinctoris va definir simplement el cantor: «cantor est qui cantum voce modulatur».
Durant l'edat mitjana, el principal cantor de moltes catedrals angleses era conegut com a precentor i, a l'època contemporània, continua jugant un paper fonamental en els grups corals anglicans.
A l'església luterana la tasca del cantor (Kantor) es combinava tradicionalment amb tasques educatives amb responsabilitats musicals.
A l'Església Catòlica Romana, el Concili Vaticà II va restaurar l'antic paper del cantor com a guia del cant congregacional, però, actualment, la majoria dels que assumeixen aquest paper només tenen una formació musical modesta.

## Notes

* ↑ Isidor de Sevilla, Etymologiae. VII.12.
* ↑ «GUIREG TEXT». chmtl.ucs.indiana.edu. Arxivat de l'original el 2020-09-28. [Consulta: 11 novembre 2016]. «Hi ha una gran distància entre músics i cantors: aquests pronuncien, mentre aquells coneixen allò que constitueix la música. Per tant, qui fa el que no sap, es defineix com una bèstia».
* ↑ «El cantant és qui entona elc ant amb la seva veu»; Johannes Tinctoris, Diffinitorium musice, 1472-1474ca., Capitulum III, Per C; a http://boethius.music.indiana.edu/tml/15th/TINDIF Arxivat 2020-09-26 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Joseph Dyer, entrada Cantor a The New Grove Dictionary
# Can Batlles

* No s'ha de confondre amb Can Batlle.
Can Batlles és una masia al poble de Riells del Fai, en el terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental. És a prop del poble, al nord, entre Riells del Fai i la Vall Blanca. És a la dreta del torrent de Llòbrega, a prop i a ponent de Can Peric. És al peu de la prolongació de la carretera BV-1483, entre el nucli principal de Riells del Fai i la Vall Blanca, uns 500 metres al nord de Riells del Fai.
La masia actual data del 1679, tot i que va ser reformada el 1855; a la casa també hi ha un pou datat l'any 1835 i un trull del 1860. Totes aquestes dates hi són gravades a la pedra o a la fusta, en el cas del trull. En formar-se Riells del Fai, estava constituït per vuit masies, entre elles Can Batlles. El cognom Batlles s'hi ha conservat des dels inicis de la masia; cosa que no ha passat en els altres masos. A Can Batlles sempre s'ha optat per viure de la ramaderia i l'agricultura, però actualment es compagina amb el turisme rural, per al qual s'ha adaptat un espai de la masia.
La masia està catalogada com a Element d'interès municipal per l'ajuntament de Bigues i Riells. Està, igualment, inclosa en el «Catàleg de masies i cases rurals» de Bigues i Riells.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Catàleg de Béns de Bigues i Riells al Pla d'ordenació urbanística municipal (POUM)
* ↑ «Inventari Patrimoni Cultural de Bigues i Riells. Memòria tècnica». Arxivat de l'original el 2010-11-16. [Consulta: 22 febrer 2011].
# Can Noguera (Bigues)

* Per a altres significats, vegeu «Can Noguera (la Garriga)».
Can Noguera és una masia a Bigues (poble del Vallès) al sector central del terme, a prop i al nord-oest del Rieral de Bigues, a la dreta del Tenes. El seu accés és des de la carretera BP-1432, en el punt quilomètric 23,4, des d'on una pista rural en bon estat travessa el riu just al nord de les Barbotes, i en uns 250 metres mena a Can Noguera.
Al nord d'aquesta masia hi ha el Camp de Palau, a ponent, les Costes de Can Noguera, al sud-oest, la Quintana de Can Noguera i al nord-est la masia subsidiària de Can Noguereta.
És una de les masies històriques del terme. Data del segle xvii, amb nombroses modificacions al llarg del segle xx. És de planta basilical, corresponent a la part més antiga, però alhora té elements modernistes, en edificis annexos com la capella de la Mare de Déu de Montserrat, la granja i la porteria del conjunt arquitectònic, a més dels elements decoratius de la façana principal.
En els voltants, a més, hi ha tot d'edificis de dependències del mas, entre les quals destaca la casa dels masovers, una antiga planta embotelladora d'aigua, i diverses quadres i estables. Al nord de la casa principal, a ran del Tenes, hi ha un petit parc, amb una font també construïda a principis del segle xx.
Està inclosa a l'Inventari del patrimoni cultural i en el Catàleg de masies i cases rurals de Bigues i Riells.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Inventari Patrimoni Cultural de Bigues i Riells. Memòria tècnica». Arxivat de l'original el 2010-11-16. [Consulta: 18 febrer 2011].
* ↑ Catàleg de masies i cases rurals
# Cantó de Boussières

El cantó de Boussières és un cantó francès del departament del Doubs, situat al districte de Besançon. Té 20 municipis i el cap és Boussières.

## Municipis

| Abbans-Dessous Abbans-Dessus Avanne-Aveney Boussières Busy Byans-sur-Doubs Grandfontaine Larnod Montferrand-le-Château Osselle | Pugey Rancenay Roset-Fluans Routelle Saint-Vit Thoraise Torpes Velesmes-Essarts Villars-Saint-Georges Vorges-les-Pins |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1982 | M. Carmille | radical, després UDF-radical |
| 1982-2001 | Guy Picard | RPR |
| 2001- | Annick Jacquemet | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Referències

* ↑ «Canton de Boussières - Liste des communes». Arxivat de l'original el 2016-04-02. [Consulta: 25 octubre 2018].
# Canaan (desambiguació)

«Canaan» té aquests significats:
* Geografia:
** Canaan, terra promesa del poble jueu, corresponent aproximadament a l'actual Israel i els territoris de Gaza i Cisjordània
** Canaan (Maine)
** Canaan (Nova Hampshire)
** Canaan (Vermont), població dels Estats Units a l'estat de Vermont.
** New Canaan, població dels Estats Units a l'estat de Connecticut.
** North Canaan, població dels Estats Units a l'estat de Connecticut.
* Miscel·lània:
** Canaan (fill de Cam)
** Canaan (anime), sèrie d'anime creada per Kinoko Nasu i Takashi Takeuchi.
# Cantó de Nouzonville

El cantó de Nouzonville és un cantó francès del departament de les Ardenes, situat al districte de Charleville-Mézières. Té 4 municipis i el cap és Nouzonville.

## Municipis

* Gespunsart
* Joigny-sur-Meuse
* Neufmanil
* Nouzonville

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1992 | André Fuzellier | PS |
| 1992-1998 | Guy Istace | Divers gauche |
| 1998-2004 | Pierre Ledemé | PS |
| 2004- | Pierre Cordier | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 9.886 | 10.906 | 10.660 | 10.429 | 9.977 | 9.831 | 9.290 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Noyant

El cantó de Noyant és una antiga divisió administrativa francesa del departament de Maine i Loira, situat al districte de Saumur. Té 15 municipis i el cap es Noyant. Va desaparèixer el 2015.

## Municipis

* Auverse
* Breil
* Broc
* Chalonnes-sous-le-Lude
* Chavaignes
* Chigné
* Dénezé-sous-le-Lude
* Genneteil
* Lasse
* Linières-Bouton
* Meigné-le-Vicomte
* Méon
* Noyant
* Parçay-les-Pins
* La Pellerine

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1970 | Paul Boudon | UDR |
| 1970-1976 | Albert Guérin | CD |
| 1976-1994 | Claude Amis | UDF-CDS |
| 1994-2015 | Jean Touchard | divers gauche, després Divers droite, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 6.854 | 7.482 | 6.650 | 6.286 | 5.812 | 5.988 | 6.163 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Norrent-Fontes

El cantó de Norrent-Fontes és un cantó francès del departament del Pas de Calais, situat al districte de Béthune. Té 18 municipis i el cap és Norrent-Fontes.

## Municipis

* Auchy-au-Bois
* Blessy
* Bourecq
* Estrée-Blanche
* Ham-en-Artois
* Isbergues
* Lambres
* Liettres
* Ligny-lès-Aire
* Linghem
* Mazinghem
* Norrent-Fontes
* Quernes
* Rely
* Rombly
* Saint-Hilaire-Cottes
* Westrehem
* Witternesse

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1970 | Léon Delrue | SFIO |
| 1970-2008 | Roland Huguet | SFIO, després PS |
| 2008- | Jacques Napieraj | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 19.986 | 21.271 | 21.237 | 20.567 | 20.219 | 19.387 | 19.694 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Vilabòsc-La Valeta

El cantó de Vilabòsc-La Valeta és un cantó francès del departament del Charente, situat al districte d'Angulema. Té 17 municipis i el cap és Vilabòsc-La Valeta.

## Municipis

* Blanzaguet
* Charmant
* Chavenat
* Combier
* Dinhac
* Aidon
* Fouquebrune
* Garda
* Gurac
* Julhaguet
* Manhac de la Valeta e Vilars
* Roncenac
* Ronhac
* Serts
* Torsac
* Vau de la Valeta
* Vilabòsc-La Valeta
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1949-1961 | M. Chaignaud | RS, després Divers droite |
| 1961-1998 | Pierre Fougère | Divers droite, després UDF |
| 1998-2004 | Pierre Sallée | DL |
| 2004-2011 | Jean-Claude Rambaud | PS |
| 2011- | Didier Jobit | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Vilafrancha de Lopchac

El cantó de Vilafrancha de Lopchac és un cantó francès del departament de la Dordonya, situat al districte de Brageirac. Té 9 municipis i el cap és Vilafrancha de Lopchac.

## Municipis

* Carsac de Gurçon
* Minzac
* Mont Peirós
* Molin Nuòu
* Sent Giraud de Còrbs
* Sent Martin de Gurçon
* Sent Meard de Gurçon
* Sent Remedi
* Vilafrancha de Lopchac

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-2004 | Roger Guionneau | RPR |
| 2004- | Thierry Boidé | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 4.620 | 4.353 | 3.939 | 4.004 | 4.033 | 4.256 | 4.649 |