OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Llaurella

Can Llaurella és una obra de Santa Pau (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa residencial construïda fora del reducte de la vila, a la Vall de Sant Martí. La seva planta és totalment regular, disposa de planta baixa i un pis amb àmplies obertures. Actualment la casa Llaurella està ubicada en un petit carrer format per cases de construcció molt recent i per altres de la seva època, com Can Lluent, amb llinda datada de 1789. Al balcó del primer pis es pot llegir la data de construcció del casal: 1796. Avui la planta baixa serveix de botiga.

## Història

Contrastant amb l'arquitectura rústega, popular i feixuga de les cases de la Vila Vella, la vall de Santa Pau disposa d'un bonic conjunt de masies del segle xviii i XIX de caràcter residencial. A finals del segle xvii la gent es va cansar de viure a les humides cases del reducte fortificat i es traslladaren a viure al carrer del Pont i a la rodalia de la vila, prop de la carretera comarcal que uneix Olot i Banyoles passant per Mieres.

## Referències

* 1 2 «Can Llaurella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Illa Dolgi

Dolgi (en rus: остров До́лгий, que significa "illa llarga") és una illa que es troba al mar de Petxora, al nord-oest de la badia de Khaipudirskaia. Llarga i estreta, l'illa fa 38 km de llarg amb una amplada mitjana de 2,8 km. La seva superfície és de 106 km². Orientada de nord-oest a sud-est, està envoltada a cada extrem per diverses illes més petites, l'illa Matveiev al nord i les illes Bolxoi Zelenets i Mali Zelenets al sud, que són l'extensió de la mateixa subestructura.
L'extrem sud de l'illa es troba a només 12 km del continent. L'illa pertany administrativament al districte autònom dels Nenets, un dels ókrugs de l'óblast d'Arkhànguelsk, al nord de Rússia.

## Història

L'explorador Stepan Maliguin va fer un viatge des de l'illa Dolgi el 1736-1737. Dos vaixells, el Pervy , comandat per Malyguine i el Vtoroi comandat pel capità Alexei Skouratov, formaven aquesta expedició. Després d'entrar al mar de Kara, aleshores molt poc conegut, van navegar cap a la desembocadura del riu Obi.
Maliguin va fer observacions acurades d'aquestes zones gairebé desconegudes de la costa àrtica russa. Amb aquest coneixement va poder dibuixar el primer mapa relativament precís de les costes àrtiques entre el riu Petxora i el riu Obi.

## Referències

* ↑ «Island Location». Arxivat de l'original el 2008-01-09. [Consulta: 30 juny 2008].
* ↑ Leonid Sverdlov (Member of the Russian Geographic Society), Russian Naval Officers and Geographic Exploration in Northern Russia.
* ↑ Albert Hastings Markham, Arctic Exploration 1895
* ↑ C. Raymond Beazley, The Russian Expansion Towards Asia and the Arctic in the Middle Ages (to 1500). The American Historical Review
# Anhera de Devolui

Anhera de Devolui (en francès Agnières-en-Dévoluy) és un antic municipi francès, que pertany al municipi de Devolui, situat al departament dels Alts Alps i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.
L'1 de gener de 2013 va fusionar-se amb la Clusa, Sant Disdier i Sant Estève de Devolui.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1806 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2014 |
| 505 | 238 | 202 | 180 | 180 | 199 | 212 | 259 | 292 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 2001-2006 | Jean-François Hahn |
| 2006-2008 | Jean Patras |
| 2008-desembre de 2012 | Jacqueline Puget |
# Santa Eulàlia de Viladonja

Santa Eulàlia de Viladonja és una església romànica de les Llosses (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'antiga parròquia de Santa Eulàlia de Viladonja està situada a l'extrem S del terme, a 1012mts. L'església actual fou reedificada al segle xviii, sobre la base d'un primitiva església romànica, de la qual guarda la disposició de la nau, ampliada amb una sagristia i capelles laterals. Té un petit campanar de torre amb coberta piramidal a la banda de migdia. El 1802 li fou afegit un vestíbul d'entrada. Té al costat el clos del cementiri.

## Referències

* ↑ «Santa Eulàlia de Viladonja». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Partida de les Tries

Les Tries és un petit territori del terme de Reus al Baix Camp, comprès entre el Barranc de Calderons, els Cinc Ponts, la Riera de Castellvell i el terme d'aquell poble veí, dins del qual, Les Tries (o també Les Estries) ocupa una extensió molt més gran que a Reus.
És, de fet, una partida de Castellvell que penetra una mica al terme de Reus. Té al voltant les partides de les Planes, l'Hospitalera i Calderons. La Urbanització El Pinar, iniciada cap al 1970, ha convertit en zona urbana la major part d'aquelles terres de secà.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 597. ISBN 8486387655.
# Aquesta terra és meva (pel·lícula de 1959)

Aquesta terra és meva (This Earth Is Mine) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Henry King el 1959 i doblada al català

## Argument

Al començament dels anys 1930, l'anglesa Elisabeth Rambeau desembarca a Califòrnia on s'instal·la amb el seu oncle i la seva tia, propietaris d'un gran domini vitícola. Pensen casar-la amb un confrare per tal de consolidar els seus negocis, però John, un cosí, s'oposa a aquest projecte.

## Repartiment

* Rock Hudson: John Rambeau
* Jean Simmons: Elisabeth Rambeau
* Dorothy McGuire: Martha Fairon
* Claude Rains: Philippe Rambeau
* Kent Smith: Francis Fairon
* Anna Lee: Charlotte Rambeau
* Ken Scott: Luigi Griffanti
* Augusta Merighi: Sra. Griffanti
* Francis Bethencourt: André Swann
* Stacy Graham: Monica
* Peter Chong: Chu
* Dan White: El jutge Guber
* Géraldine Wall: Maria
* Alberto Morin: Petucci
* Penny Santon: Sra. Petucci
* Jack Mather: Dietrich
* Ben Astar: Yakowitz

## Critiques

El tema és interessant, però el guió massa "ric" per ser perfectament espremut en imatges, encara que siguin perfectes, com és el cas. El color i els llocs molt ben escollits, la pantalla gran, l'encant o el joc dels uns i dels altres, s'afegeixen per fer-ne un agradable espectacle.

## Referències

* ↑ Aquesta terra és meva
* ↑ «This earth is mine». The New York Times.
* ↑ Répertoire Général des Films 1960 1960, edició Penser-Vrai
# Siempre es domingo

Siempre es domingo és una pel·lícula espanyola de gènere dramàtic estrenada el 23 d'octubre de 1961, dirigida per Fernando Palacios i protagonitzada en els papers principals per María Mahor, Pepe Rubio, Mara Cruz, Carlos Larrañaga, María Luisa Merlo i José Luis Pellicena.

## Sinopsi

En un barri de Madrid, on la majoria dels seus habitants són gents de classe acomodada, un grup d'amics i amigues passen els dies bevent, sempre de festa, sense que els seus pares es preocupin d'ells. Malgrat els bons moments que estan passant, tots ells tenen problemes que intenten oblidar amb aquest costum.

## Repartiment

* María Mahor com Carlota.
* Pepe Rubio com David.
* Mara Cruz com Clara Eugenia Andonelli.
* Carlos Larrañaga com Luis Lara.
* María Luisa Merlo com Dorotea 'Doris'.
* José Luis Pellicena com Víctor Navarro - poeta.
* Maite Blasco com Gloria - cosina de Carlota.
* Arturo López com Paco.
* María Silva como Amiga de Carlota.
* Carlos Estrada com Julio - cunyat de Carlota.
* Yelena Samarina com germana de Carlota.
* Pedro Osinaga com Gonzalo.
* Gracita Morales com Petri - serventa veïna.
* Simón Andreu com Amic de Carlota.
* Jorge Llopis com Don Eduardo.
* Mari Carmen Prendes com Mare de Carlota.
* Susana Campos com Teresa.
* Fernando Rey com Juez Andonelli.
* Andrés Mejuto como Padre de Víctor.
* Carlos Lemos com Don Tomás.
* William Layton com Mister Cleamant.
* Alfonso Godá
* María Andersen
* Hugo Pimentel
* José Orjas com Taxista.
* Pedro Rodríguez de Quevedo
* Juan Cortés
* Antonio Queipo
* Ana María Ventura
* Antonio Braña
* Jesús Guzmán com Enrique Valona.
* Juan Cazalilla - Llibreter
* Santiago Ontañón
* Rafael Ibáñez
* Rosario García Ortega
* Silvana Velázquez

## Premis

Als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1961 la pel·lícula va rebre, per una banda el tercer premi de 125.000 pessetes i el premi als millors decorats per a Antonio Simont.

## Referències

* ↑ «Siempre es domingo». ABC. [Consulta: 10 octubre 2019].
* ↑ Siempre es domingo. Director: Fernando Palacios. La desorientada juventud per Eduardo Cierco. A:El Ciervo: revista mensual de pensamiento y cultura, ISSN 0045-6896, Nº. 100, 1961, págs. 23-23
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 162-166

## Enllaços externs

* Clip de la pel·lícula a YouTube
# Camps del Francesc

Els Camps del Francesc són un paratge del terme municipal de Monistrol de Calders, al Moianès.
Estan situats en una fondalada formada per la capçalera del torrent de la Baga de la Corriola, al sud de la masia del Bosc, en el vessant occidental del Serrat de Mussarra.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006
* PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN.
# Illa Dougherty

Dougherty és el nom d'una illa fantasma que es creia que estava situada entre l'oceà Pacífic i l'oceà Antàrtic, aproximadament a mig camí entre Cape Horn i Nova Zelanda. Rep el nom del Capità Dougherty del vaixell balener anglès James Stewart, que l'any 1841 va informar del «descobriment» d'aquesta illa amb uns nou quilometres de llargada i coberta de neu, que seria situada a59° 20′ S, 120° 20′ O﻿ / ﻿59.333°S,120.333°O﻿ / -59.333; -120.333. El descobriment de Dougherty va ser confirmat pel capità Keates del vaixell Louise l'any 1860, i li va donar les coordenades de 59° 20′ S, 120° 18′ O﻿ / ﻿59.333°S,120.300°O﻿ / -59.333; -120.300, i pel capità Stannard del Cingalese l'any 1886, amb les coordenades de 59° 21′ S, 119° 7′ O﻿ / ﻿59.350°S,119.117°O﻿ / -59.350; -119.117.
Tanmateix, les exploracions de la resta del segle xix i x van establir que aquesta illa no existia. El capità John King Davis del vaixell Nimrod va suggerir que probablement Dougherty, Keates, i Stannard van ser enganyats per bancs de boira o icebergs

## Referències

* ↑ Stommel, Henry. Lost Islands: The Story of Islands That Have Vanished from Nautical Charts. Vancouver: University of British Columbia Press, 1984. ISBN 0-7748-0210-3.
* ↑ Davis, J.K. «Voyage of the S. Y. "Nimrod.": Sydney to Monte Video Viâ Macquarie Island, May 8-July 7, 1909». The Geographical Journal. Blackwell Publishing, 36, 6, Dec 1910, pàg. 696–703. DOI: 10.2307/1776845. JSTOR: 1776845 [Consulta: 6 maig 2009].
* ↑ Davis, J. K.. «The Nimrod's homeward voyage in search of doubtful islands». A: The Heart of the Antarctic. II. Philadelphia: J. B. Lippincott Company, 1909.

## Bibliografia

* Hamilton-Paterson, James. The great deep : the sea and its thresholds (en anglès). First Owl Book edition. Nova York: Holt, 1993. ISBN 0-8050-2776-9.
* Ramsay, Raymond H. No longer on the map; discovering places that never were [Ja no al mapa: descobrir indrets que mai no van existir] (en anglès). Nova York: Viking Press, 1972. ISBN 0-670-51433-0.
# Amura

L'amura és l'amplada d'un vaixell en la vuitena part del seva eslora comptant a partir de la proa, és a dir, la part dels dos costats del vaixell on s'estrenyen per formar la proa, existint per tant una amura de babord i una amura d'estribord, el mateix que passa en la part de popa amb les aletes.
És una forma d'indicar direccions. Per exemple, si un veler rep el vent per la seva banda de babord i en la primera vuitena part de la seva eslora es dirà que rep el vent per l'amura de babord. De la mateixa manera es fa servir per referir-se a la forma en què es veu un vaixell.
* Vaixell vist per la seva amura de babord.
* Vaixell vist per la seva amura d'estribord.

## Vegeu també

* Aleta
# Santa Maria de Malanyanes

Santa Maria de Malanyanes és una església romànica de Santa Agnès de Malanyanes, població del municipi de la Roca del Vallès. Està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una capella de planta rectangular de nau única, coberta amb volta de maó i travessada per dues bigues, fruit de la reconstrucció de la capella. Al mur hi ha restes de l'antic arc triomfal. El portal és de mig punt amb muntants i dovelles de pedra; sota de l'arrebossat es va trobar l'antic arc tapiat. El campanar és d'espadanya. Al mur de migdia hi ha quatre contraforts de diferents mides i dues finestres espitllerades i esqueixades.

## Història

Es desconeixen els orígens de la construcció. La notícia documental més antiga que es coneix és de l'any 1080. Baulies i Sales pensen que és anterior a l'any 1000, però és difícil de precisar-ho amb exactitud. La portada actual és del segle xiii. L'any 1974 va començar la restauració que va afectar la coberta i el campanar, se'n va treure l'arrebossat i es va deixar la pedra engaltada vista.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria de Malanyanes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Sant Josep de Moià

Sant Josep de Moià és una capella del municipi de Moià (Moianès). Desafectada per al culte i transformada en sala d'actes i casal cultural per a conferències, exposicions i actes culturals, l'antiga església de Sant Josep és una església barroca d'una sola nau. En algunes èpoques havia estat la seu i taller del grup teatral La Fura dels Baus. És un edifici protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una capella situada al carrer de Sant Josep, cantonada al de Sant Sebastià (a l'antic Raval de Dalt de la vila de Moià). Església de nau única amb coberta a dos vessants. Posteriorment han estat afegits el presbiteri i la Capella dels Dolors. Obra de pedra amb emblanquinament. La façana presenta portal rectangular, emmarcat per dues pseudopilastres de pedra i coronat per un frontó semicircular truncat. En el timpà del frontó, llinda amb imatge de Sant Josep. En el xamfrà de l'immoble, fornícula amb la imatge del mateix sant. A mà esquerra de la porta d'accés hi ha un abeurador amb data de l'any 1870.

## Història

Aquesta església fou edificada sota la invocació de Desterro de Jesús Nostre Senyor, pel. Rv. Jaume Gónima, beneficiat de l'església parroquial de la vila de Moià i rector de St. Pere de Marfà i per la seva germana Lluïsa Busquets, vídua. Fou beneïda solemnement pel senyor bisbe de Vic Fra Andreu de Sant Jeroni el dia 11 d'octubre de 1620. Posteriorment, s'afegiren el presbiteri i la capella dels Dolors. La imatge pètria de St. Josep a la fornícula angular de la façana fou posada poc després de la fundació del santuari. El 1865 es restaurà la façana principal. L'església fou tancada al culte des del 1936.

## Referències

* ↑ GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6
* 1 2 «Sant Josep de Moià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].

## Enllaços externs

* Moià en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Partida de la Raureda

La Partida de La Raureda és una partida de terra del terme de Reus a la comarca del (Baix Camp).
Situada al sud-est de la ciutat, entre la riera del Molinet, la del Pi de Bofarull o de la Quadra i el camí de Constantí, la travessa, de nord a sud, el barranc del Cementiri. La rodegen les partides de Rojals, el Burgaret, Plans de Quart i Bellissens. El creixement urbanístic de Reus la comença a ocupar. Hi ha alguna finca important, com la del Mas de Bofarull. En la seva part nord-oest s'hi ha situat la nova Fira de Reus.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 476-477. ISBN 8486387655.
# Aquesta nit i sempre

Aquesta nit i sempre (original: Tonight and Every Night) és una pel·lícula musical estatunidenca dirigida per Victor Saville, estrenada el 1945. Ha estat doblada al català.

## Argument

«The Music Box», music-hall londinenc, no falla en cap de les seves representacions encara que la ciutat estigui en ple període del Blitz. La troupe del «The Music Box» sobreviu tan bé com pot els assalts repetits de l'aviació alemanya. En una alerta en ple espectacle, artistes i espectadors es troben al subsòl. L'oficial Paul Lundy coneix aleshores una de les vedettes de la revista, Rosalind Bruce. La jove s'enamorarà de Paul amb gran desconcert d'un ballarí de la troupe, Tommy Lawson. Aquest serà consolat per Judy Kane, l'altra vedette de l'espectacle. Anunciant Rosalind i Paul el seu matrimoni i la seva marxa aviat, Tommy marxa a beure en un bar on Judy se li junta. En aquest moment la ciutat rep un raid aeri i el bar és completament destruït per una bomba.

## Repartiment

* Rita Hayworth: Rosalind Bruce
* Lee Bowman: Paul Lundy
* Janet Blair: Judy Kane
* Marc Platt: Tommy Lawson
* Leslie Brooks: Angela
* Professor Lamberti: Fred
* Dusty Anderson: Toni
* Stephen Crane: Leslie Wiggins
* Jim Bannon: El fotògraf
* Florence Bates: May Tolliver
* Shelley Winters: Bubbles
* Ernest Cossart: Sam Royce
* Philip Merivale: El Reverend Gerald Lundy

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1946: Oscar a la millor banda sonora per Marlin Skiles i Morris Stoloff
* 1946: Oscar a la millor cançó original per Jule Styne (música) i Sammy Cahn (lletra) per la cançó "Anywhere"

## Referències

* ↑ esadir.cat. Aquesta nit i sempre (en catalΰ). esadir.cat.
* ↑ «Tonight and Every Night». The New York Times.
# Simon Sutour

Simon Sutour (nascut el 18 d'agost del 1952 a Seta, ciutat occitana del Llenguadoc) és un polític francès qui és senador per Gard d'ençà el 27 de setembre del 1998. Sutour de professió funcionari de l'administració territorial ha tingut els següents càrrecs : fins al 1985 director general adjunt del consell general del Gard, del 1985 al 1993 director general de serveis del consell general del Gard, del 1993 al 1995 director general de serveis de l'ajuntament d'Avinyó, del 1995 al 1998 director general de serveis de l'ajuntament de Nimes i des de setembre del 1998 senador per Gard. Sutour té la condecoració de cavaller de la Legió d'Honor (1998).

## Referències

* ↑ «M. Simon Sutour, sénateur du Gard (Occitanie) - Sénat» (en francès). https://www.senat.fr,+03-10-2019.+[Consulta: 3 octubre 2019].
* ↑ «NosSénateurs.fr - Regards Citoyens» (en francès). https://www.nossenateurs.fr,+03-10-2019.+[Consulta: 3 octubre 2019].
* ↑ «SUTOUR Simon - Les sénateurs socialistes - Le Groupe - Sénateurs Socialistes» (en francès). http://www.senateurs-socialistes.fr,+03-10-2019. Arxivat de l'original el 2019-10-03. [Consulta: 3 octubre 2019].
* ↑ Domenach, Hugo. «Cumul des mandats : Simon Sutour, ce sénateur qui ne cumule pas !» (en francès). https://www.lepoint.fr,+19-09-2013.+[Consulta: 3 octubre 2019].
# Campagnano di Roma

Campagnano di Roma és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Roma, a la regió italiana del Laci, situat uns 30 km al nord-oest de Roma. L'1 de gener de 2018 tenia 11.561 habitants.
Havia estat part del "domusculta" de Capracoro (Domosculta Capracorum), creat pel Papa Adrià I (772-795), una gran finca per al subministrament agrícola de Roma. Un lloc anomenat Campagnano es va esmentar per primera vegada el 1076. A l'època medieval, Campagnano di Roma es trobava a la Via Francígena. Aquí, Sigeric, arquebisbe de Canterbury, hi va romandre durant el seu viatge de tornada des de Roma, cap a l'any 990.
Campagnano di Roma limita amb els següents municipis: Anguillara Sabazia, Formello, Magliano Romano, Mazzano Romano, Nepi, Roma, Sacrofano i Trevignano Romano.
El parc arqueològic de Veïs és a prop de la població. També hi ha l'Autodromo di Vallelunga, un circuit de curses que data del 1951.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 10 abril 2019].
* ↑ J.B. Ward-Perkins, "Etruscan Towns, Roman Roads and Medieval Villages: The Historical Geography of Southern Etruria" The Geographical Journal 128.4 (desembre 1962:389-404) p. 402

## Enllaços externs

* Campagnano di Roma - Lloc web oficial (italià)
# Irina Kiritxenko

Irina Kiritxenko (Luhansk, 13 de juny de 1937 - 11 de març de 2020) va ser una ciclista soviètica. Especialista en la velocitat, va aconseguir 7 medalles, 2 d'elles d'or, en els Campionats mundials de l'especialitat. També va aconseguir nou títols nacionals.

## Palmarès

* 1961
** Campiona de la Unió Soviètica en Contrarellotge 500 m
* 1962
** Campiona de la Unió Soviètica en Contrarellotge 500 m
* 1963
** Campiona de la Unió Soviètica en Contrarellotge 500 m
* 1964
** Campiona del món de velocitat
** Campiona de la Unió Soviètica en Contrarellotge 500 m
** Campiona de la Unió Soviètica en velocitat
* 1966
** Campiona del món de velocitat
** Campiona de la Unió Soviètica en velocitat
** Campiona de la Unió Soviètica en Contrarellotge 500 m
* 1967
** Campiona de la Unió Soviètica en velocitat
** Campiona de la Unió Soviètica en Contrarellotge 500 m

## Referències

* ↑ «Светлой памяти Кириченко Ирины Ивановны». dinamo.kharkiv.ua, 12-03-2020 [Consulta: 14 març 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a velorider.ru
* Fitxa a cyclebase.nl