OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fletxa Valona 1942

La Fletxa Valona 1942, 6a edició de la Fletxa Valona, es va disputar el 19 de juliol de 1942, entre Mons i Marcinelle, sobre un recorregut de 208 kilòmetres. El vencedor fou el belga Karel Thijs, que s'imposà a l'esprint als quatre companys d'escapada. Els també belgues Frans Bonduel i Albert Perikel completaren el podi.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Karel Thijs (BEL) | | 5h 50' 00" |
| 2 | Frans Bonduel (BEL) | Dilecta | m. t. |
| 3 | Albert Perikel (BEL) | Genial Lucifer | m. t. |
| 4 | René Adriaenssens (BEL) | Helyett - Hutchinson | m. t. |
| 5 | Albert Ritserveldt (BEL) | Dilecta | m. t. |
| 6 | François Neuville (BEL) | Helyett - Hutchinson | + 2' 00" |
| 7 | Auguste Janssens (BEL) | Helyett - Hutchinson | + 2' 15" |
| 8 | Joseph Moerenhout (BEL) | | + 2' 15" |
| 9 | Edouard Van Dyck (BEL) | Helyett - Hutchinson | + 3' 00" |
| 10 | Camille Muls (BEL) | | + 4' 00" |

## Referències

* ↑ «La Flèche Wallonne 1942». cyclingfever.com. [Consulta: 16 abril 2015].
* ↑ «6a edizione La Fléche Wallonne (1942)». museociclismo.it. [Consulta: 16 abril 2015].
* ↑ «La Fleche Wallone». cyclebase.nl. [Consulta: 16 abril 2015].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Ferran de Portugal i d'Aragó

Ferran de Portugal i d'Aragó (Almeirim, Portugal, 1433 - Setúbal, 1470) fou infant de Portugal, segon duc de Viseu (1460-1470) i conestable de Portugal.

## Orígens familiars

Fill del rei Eduard I de Portugal i la seva esposa Elionor d'Aragó, nasqué el 17 de novembre de 1433.
Per línia materna era net del comte-rei Ferran I d'Aragó i fou germana del rei Alfons V de Portugal.

## Duc de Viseu

Ferran fou nomenat en 1460 hereu del seu oncle Enric el Navegant, el qual el va adoptar, i en aquesta condició el va succeir en el ducat de Viseu.

## Núpcies i descendents

Es casà el 1452 amb la seva cosina Beatriu de Portugal, Filla de l'infant Joan de Portugal i Elisabet de Bragança, i neta per tant de Joan I de Portugal. D'aquesta unió nasqueren:
* l'infant Joan de Viseu (1456-1472), tercer Duc de Viseu i segon Duc de Beja
* la infanta Elionor de Viseu (1458-1525), casada el 1471 amb el seu cosí Joan II de Portugal
* la infanta Isabel de Viseu (1459-1521), casada el 1472 amb Ferran II de Bragança
* l'infant Dídac de Viseu (1460-1484), quart Duc de Viseu i tercer Duc de Beja
* l'infant Eduard de Viseu (1462-?), mort jove
* l'infant Dionís de Viseu (1464-?), mort jove
* la infanta Caterina de Viseu (1465-?), morta jove
* l'infant Símmac de Viseu (1467-?), mort jove
* l'infant Alfons de Viseu (1468-?), mort jove
* l'infant Manuel I de Portugal (1469-1521), duc de Viseu i de Beja, i rei de Portugal
Ferran de Portugal morí el 18 de setembre de 1470 a Setúbal.

## Referències

* ↑ de Albuquerque i Madeira Santos, 1991, p. 30.

## Bibliografia

* de Albuquerque, Luís; Madeira Santos, Maria Emília. História Geral de Cabo Verde (en portuguès). vol.1. Lisboa: Centro de Estudos de História e Cartografia Antiga, Instituto de Investigação Científica Tropical, 1991. ISBN 972-672-537-2.
# Font d'en Bril

La font d'en Bril o font de la Vila és una font de mina o qanat d'origen andalusí situat al municipi d'Artà, Mallorca. És una font que ja apareix al Llibre del Repartiment de Mallorca (1232) ubicada a l'alqueria Ayn Alhagem (font de l'Estranger).
El qanat té una longitud d'uns 100 m amb vuit pous d'aireig. No té un pou mare diferenciat, sinó que tots són ben estrets i sense coll. La sortida de la mina tan sols és un petit albelló de forma que se fa molt mal de veure. Després de sortir segueix per una trinxera que queda tancada per una paret quan arriba al torrent i altra vegada just un petit forat a la part inferior permet passar a l'aigua. Des de la font l'aigua arribava fins a un gran safareig i des d'aquest es regaven els horts. Existeixen nombroses restes d'una canal antiga en direcció a la vila d'Artà, situada a uns 2 km, que travessa el torrent d'Es Revolts per l'impressionant Pont d'en Vell però se perd poc després. Estaria datada entre el segle xv i 1789.

## Referències

* 1 2 Morell Pol, A. «de la Vila / den Bril / sa Fonteta». Fonts de Tramuntana. [Consulta: 12 novembre 2016].
# Francisco Leontaritis

Francisco Leontaritis, també dit Francesco Londarit, Franciscus Londariti, Leondaryti, Londaretus, Londaratus o Londaritus (1518-1572) va ser un compositor grec, cantant i historiador natural de Càndia (Creta), dominada pels venecians en l'època del Renaixement. Arran del redescobriment de la seva obra a la dècada de 1980 i de la publicació de la seva biografia, se'l pot considerar com el primer compositor grec de música clàssica.
Leontaritis va néixer el 1518 a Creta, on es va establir com a músic. Aviat es va traslladar a Itàlia per estudiar música polifònica renaixentista. Va ser alumne d'alguns dels millors músics de la seva època com Orlande de Lassus i Giovanni Pierluigi da Palestrina. Va treballar com a músic en cors de Venècia sota la direcció d'Adrian Willaert. Ràpidament va fer-se una bona reputació com a compositor i també com un cantant molt capaç (cantore). Va ser convidat a cantar a les esglésies de Roma i Pàdua, així com a les residències de nobles, com Antonio Zantani. El seu conegut Nikolaus Stopius i, a través d'ell, el banquer alemany Jakob Fugger el van portar a Múnic, Baviera. També va treballar com a compositor a Augsburg i Salzburg. En 1568 va tornar a Creta per no haver de fer front a uns deutes econòmics.
Va ser establert en diccionaris de música com il Greco (el grec). Va compondre tres misses cantatas i vint motets, madrigals i napolitans. Des del seu treball només tres misses han sobreviscut fins avui: Missa super Aller mi faut, Missa super Je prens en grez i Missa super Letatus sum.

## Referències

* ↑ Panagiōtakēs, Nikolaos. Phrankiskos Leontaritēs, Krētikos mousikosynthetēs tou dekatou hektou aiōna : martyries gia tē zōē kai to ergo tou. Vivliothēkē tou Hellēnikou Institoutou Vyzantinōn kai Metavyzantinōn Spoudōn tēs Venetias, 1990.
* ↑ Evangelatou, Maria «Nikolaos M. Panagiotakis, El Greco. The Cretan Years, Book Review.pdf». Byzantine and Modern Greek Studies, 2012.
* ↑ Latest advances in acoustics & music.. WSEAS Press, 2012. ISBN 978-1-61804-096-1.
# Longchamp

«Longchamp» té aquests significats:
* Longchamp (Costa d'Or), comuna francesa situada a Côte-d'Or.
* Longchamp (Alt Marne), comuna francesa situada a l'Alt Marne.
* Longchamp (Vosges), comuna francesa situada a Vosges.
# Lo Mas Sagran

Lo Mas Sagran (en francès Le Massegros) és un municipi del departament francès del Losera, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de la Losera
# Lo Mas d'en Blanc

Lo Mas d'en Blanc és una muntanya de 253 metres que es troba al municipi de Vespella de Gaià, a la comarca del Tarragonès.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 269134001).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Lo Mas d'en Blanc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Fitxa de Senyal Geodèsic 269134001». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, s.d.
# Dominicans a Espanya

Els dominicans a Espanya són els immigrants de la República Dominicana i els seus descendents representen al voltant de l'1,66% del total d'estrangers a Espanya. El primer país de destinació dels dominicans a Europa és Espanya, i és el país amb més dominicans emigrats fora dels Estats Units.

## Història

Espanya és el principal país per als dominicans que immigren a Europa. Un primer grup es va desplaçar per cursar estudis universitaris, després de ser becats pel govern de Juan Bosch. Després de la derrota de la revolució de 1965, va esclatar un segon èxode i prop de 2.000 dominicans van decidir residir a la "mare pàtria".

## Vegeu també

* Relacions República Dominicana-Espanya
* Història de la República Dominicana
* Capitania General de Santo Domingo

## Notes

* ↑ 173.531 és la població a Espanya nascuda a la República Dominicana (inclosos els de nacionalitat espanyola). 71.826 és la població estrangera a Espanya amb nacionalitat dominicana (per tant, sense nacionalitat espanyola).

## Referències

* ↑ «Población (españoles/extranjeros) por País de Nacimiento, sexo y año». Instituto Nacional de Estadística, 2018. [Consulta: 26 gener 2019].
* ↑ «Población extranjera por Nacionalidad, comunidades, Sexo y Año.». Instituto Nacional de Estadística, 2018. [Consulta: 26 gener 2019].
* ↑ Dominicanos en España, Universitat de Barcelona

## Enllaços externs

* «OPINIÓN; La situación de los dominicanos en España». Lascalientesdelsur.net. [Consulta: 9 agost 2017].
* «Unos 40 mil dominicanos viven en situación difícil en España». Diariolibre.com. [Consulta: 9 agost 2017].
# Dunia Ayaso i Félix Sabroso

Dunia Ayaso Formoso (Las Palmas de Gran Canària, 8 de juny de 1961 - Santa Cruz de Tenerife, 27 de febrer de 2014) i Félix Sabroso de la Cruz (Las Palmas de Gran Canària, 10 d'agost de 1965) van ser una parella de directors de cinema i teatre i guionistas espanyols.
Van començar en una companyia de teatre i més tard van fer diferents cursos cinematogràfics. Félix va treballar com a guionista de televisió i Dunia realitzava vídeos industrials abans de debutar amb Fea.

## Filmografia

* Fea (1994)
* Perdona bonita, pero Lucas me quería a mí (1997)
* El grito en el cielo (1998)
* Descongélate! (2003)
* Chuecatown (2007) coguionistes amb el director Juan Flahn.
* Los años desnudos (2008)
* La isla interior (2009)
* El banjo (2014), curtmetratge.
* Only Men Go to the Grave (2016) coguionistes amb el director Abdulla Al-Kaabi.

## Televisió

* Quítate tú pa' ponerme yo (Telecinco, 1999)
* La Rioja, tierra universal (especial TV, 2002)
* Mujeres (TVE, 2006)
* La que se avecina (Telecinco, 2014).

## Teatre

* ¿Qué fue de las hermanas Sue? (1999)
* El hundimiento del Titanic (2005)
* La Gran Depresión (2011)
* De cintura para abajo (2012)
* Lifting (2013)

## Referències

* ↑ «Fallece la directora y guionista Dunia Ayaso» (en castellà), 28-02-2014. [Consulta: 14 setembre 2021].
* ↑ “La historia de Dunia Ayaso y Félix Sabroso es una enseñanza sobre lo que cuesta abrirse camino en el cine”, eldiario.es, 26 d'abril de 2016
* ↑ Fallece Dunia Ayaso, directora de cine y guionista de "La que se avecina", EL Periódico, 28 de febrer de 2014

## Enllaços externs

* Dunia Ayaso a Internet Movie Database (anglès)
* Félix Sabroso a Internet Movie Database (anglès)
* Pàgina web
# Dolmen de Sant Ponci

El Dolmen de Sant Ponci, nom tradicional, o, més adequadament, del Cortal d'en Ponci, és un monument megalític del terme comunal de Molig, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
És a la zona central - oriental del terme, a prop al sud-est del Cortal d'en Ponci, a la zona de Llustria i al sud del Cortal de Mira Conflent.
Es tracta d'un dolmen de possible galeria catalana considerat com a vertader d'entre els esmentats per Abélanet. Es conserven les lloses verticals i horitzontal caigudes, amb el dolmen aterrat. N'aporta la primera notícia Max Escalon de Fonton el 1970.

## Vegeu també

* Llista de monuments megalítics dels Pirineus Orientals

## Referències

* ↑ El Dolmen de Sant Ponci en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Carreras i Tarrús, 2013.
* ↑ Abélanet, 2011.

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques : dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes (en (francès)). Canet: Trabucaire, 2011. ISBN 9782849741245.
* Becat, Joan. «86 - Molig». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Carreras Vigorós, Enric; Tarrús Galter, Josep. 181 anys de recerca megalítica a la Catalunya Nord (1832-2012). Girona: Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, n. 54, 2013.
* Escalon de Fonton, Max. Circonscription Languedoc-Roussillon. París: Gallia Préhistoire, tom 13, fascicule 2, 1970.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Molig». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Edain

En el llegendari fantàstic de J.R.R. Tolkien, els Edain són aquells homes que van arribar a Beleríand durant la Primera Edat, i van ser aliats dels elfs en les guerres contra el Senyor Fosc.
L'etimologia del mot edain en síndarin (singular Adan) significa 'Segona Gent', volent dir que eren la segon raça a néixer després dels elfs. Al principi es referia a tots els homes, però més tard el nom s'aplicava tan sols als Homes de Beleríand i als seus descendents. El mot en quenya (Atani, singular Atan) va mantenir el significat original.
Es divideixen en tres grans cases, o tribus:
* La Casa de Bëor: eren de cabell fosc i de complexió robusta. Van ser descoberts per Fínrod Felagund, Senyor de Nargothrond, i sota el seu guiatge van establir-se a les terres del senyor nóldor Àmrod, en un lloc conegut com a Estolad (el campament). Van restar lleials a la Casa de Finarfin, i més tard van poblar les terres de Dorthònion.
* La segona casa, més tard coneguda com la Casa de Hàleth o els Haladin: Eren un poble introvertit, de cabells foscos però menys robustos que els Bëorians. Vivien separats dels altres homes, i més tard van rebre el permís per establir-se al bosc de Region, una part de Dòriath. Es van mantenir al marge de la majoria de les guerres.
* La Casa de Màrach, més tard coneguda com la Casa de Hàdor. Eren alts i rossos, molt nombrosos i inclinats a la guerra. Van establir-se a Hithlum, i eren lleials a Fingolfin.
La casa de Bëor va ser pràcticament eliminada per Mórgoth, i els seus supervivents van emparentar-se amb els Hadorians convertint-se amb els Númenóreans. Pel que fa als Haladin de Beleríand, sembla que van ser completament exterminats, o almenys van desaparèixer com a poble.
Quan els Númenóreans van tornar a la Terra Mitjana durant la Segona Edat, van trobar-hi molts homes que òbviament estaven relacionats amb els Atani. Van batejar aquests homes com a Homes Mitjans, i hi van establir relacions amistoses. Aquests pobles inclouen els Rohirrim, els homes de Dale, o la gent de Bree.
Altres homes, com els dunlendins (terrafoscans), no es van reconèixer com a Homes Mitjans, ja que eren hostils a Númenor.
Un quart tipus d'home va aparèixer, i s'anomenaven a ells mateixos els Drûg. Aquest nom es va adaptar en sindarín com a Drúedain (Drûg+Edain). Eren gent estranya, i vivien en boscos. A la Tercera Edat, els seus descendents es coneixien com els Woses del Bosc Drúadan.

## Referències

* ↑ J.R.R. Tolkien, Christopher Tolkien (ed.), The Peoples of Middle-earth, "Of Dwarves and Men"
* ↑ J.R.R. Tolkien, Christopher Tolkien (ed.), Unfinished Tales, "The Drúedain"

## Enllaços externs

* Edain a tolkiengateway
# Domini privat de l'administració

El domini privat de l'administració o béns patrimonials venen definits pel codi civil en el seu article 339 i 340 com aquells que són béns de l'estat i no entren en cap de les dues categories que marca el codi civil per a Domini públic de l'administració.
A nivell de la Generalitat de Catalunya, el decret legislatiu 1/2002 de 24 de desembre,pel qual s'aprova el text refós de la Llei de Patrimoni de la Generalitat de Catalunya defineix el domini privat o patrimonial com aquelles propietats de l'administració que no són directament afectats per l'ús general o un servei públic, els drets derivats de la titularitat d'aquests béns, els drets de la propietat immaterial, els drets reals (servituds, retractes, etc.) i d'arrendament que li pertanyen, així com qualsevol altre dret en cosa aliena, les quotes, parts alíquotes i títols representatius de la participació del capital d'empreses, i qualsevol altre bé del que sigui titular i no sigui domini públic.

## Referències

* ↑ «Código Civil español.». Arxivat de l'original el 2010-04-17. [Consulta: 21 abril 2010].
* ↑ Decreto Legislativo 1/2002, de 24 de diciembre, por el que se aprueba el Texto refundido de la Ley de patrimonio de la Generalidad de Cataluña.
# Dona amb mandolina

Dona amb mandolina (Femme à la mandoline) és un oli sobre tela de 47 × 40 cm realitzat per Henri Matisse vers els anys 1921-1922 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric

A partir de la tardor del 1921, Matisse ocupà un apartament, amb dos estudis, de la plaça Charles-Félix, a la part antiga de Niça, les finestres del qual donaven sobre les galeries baixes de les Ponchettes i el moll dels Estats Units. És en aquesta època quan escriu al pintor Charles Camoin: "Ah, Niça és un lloc bonic! Quina llum afable i suau malgrat la seva brillantor!" Dona amb mandolina és una obra típica d'aquest període de Matisse a Niça i de la llum suau que ell esmentà.
Aquesta obra pot ésser datada cap al 1921-1922, ja que fou comprada a l'artista per la galeria Bernheim-Jeune el gener del 1923.

## Descripció

Aquest quadre, amb el tema del model sostenint un instrument musical, està construït seguint una composició estudiada, que dona lloc a un discret joc de correspondències i ecos: una dona jove amb una petita mandolina a la mà esquerra i el seu reflex sobre els vidres de la finestra, el motiu de la brusa i els del paper pintat; el groc esmorteït de la brusa i de l'esplandit de la finestra, el groc pàl·lid del cel; el rosa apagat de les Ponchettes i del marc de la finestra, i els reflexos rosats de l'ampit. La finestra és un tema recurrent en l'obra de Matisse, ja que li permet obrir l'espai de la pintura o introduir un quadre dins del quadre. De la mateixa manera, els instruments musicals es troben en moltes de les obres d'aquest pintor, en particular durant el període de la seua estada a Niça quan la música va tenir un paper important en la vida quotidiana del pintor.

## Referències

* 1 2 3 4 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 154-155.
* 1 2 3 Museu de l'Orangerie Arxivat 2016-05-07 a Wayback Machine. (francès) i (anglès)

## Enllaços externs

* Flickr
# Edmund Wilson

Edmund Wilson (Red Bank, Nova Jersey, 8 de maig de 1895 – Talcottville, Nova York, 12 de juny de 1972) fou un escriptor estatunidenc que va destacar com a crític literari. Els treballs crítics de Wilson van contribuir perquè novel·listes nord-americans com Ernest Hemingway, John Dos Passos, William Faulkner, F. Scott Fitzgerald i Vladimir Nabokov aconseguissin l'estima del públic. En un article en The Guardian, el pensador Isaiah Berlin va declarar Wilson "el darrer gran crític en la tradició de Johnson, Sainte-Beuve, Belinski i Matthew Arnold… Se n'ha anat, i no ens n'ha deixat cap d'igual."

## Biografia

Wilson va estudiar a The Hill School i a la Universitat de Princeton. Va començar la carrera d'escriptor com a reporter al New York Sun, i es va allistar en l'exèrcit durant la Primera Guerra Mundial.
Va ser director de Vanity Fair entre 1920 i 1921, i després va treballar en The New Republic i The New Yorker.
Les primeres obres de Wilson estan molt influïdes per les idees de Sigmund Freud i Karl Marx, en el treball de les quals estava molt interessat.

## Algunes obres

* Axel's Castle: A Study in the Imaginative Literature of 1870-1930, New York, NY: Charles Scribner's Sons, 1931.
* To the Finland Station: A Study in the Writing and Acting of History, Garden City, NY: Doubleday, 1940.
* The Wound and the Bow: Seven Studies in Literature, Cambridge, MA: Riverside Press, 1941.
* Memoirs of Hecate County, Garden City, NY: Doubleday 1946.
* The Triple Thinkers: Twelve Essays on Literary Subjects, New York, NY: Farrar, Straus and Giroux, 1948.
* Red, Black, Blond and Olive, London: W. H. Allen, 1956.
* Classics and Commercials: A Literary Chronicle of the Forties, New York, NY: Farrar, Straus and Co, 1950.
* The Scrolls from the Dead Sea, Fontana Books, 1955.
* A Piece of My Mind: Reflections at Sixty, New York, NY: Farrar, Straus and Cudahy, 1956.
* Patriotic Gore: Studies in the Literature of the American Civil War, New York, NY: Farrar, Straus and Giroux, 1962.
* The Cold War and the Income Tax: A protest, New York, NY: Farrar, Straus and Co., 1964.
* Europe without Baedeker: Sketches among the Ruins of Italy, Greece and England, with Notes from a European Diary: 1963-1964, London: Rupert Hart-Davis, 1967.
* The Bit Between My Teeth: A Literary Chronicle of 1950-1965, New York, NY: Farrar, Straus and Giroux, 1966.
* Apologies to the Iroquois, New York, NY: Vintage, 1960.
* The Shores of Light: A Literary Chronicle of the Twenties and Thirties, New York, NY: Farrar, Straus and Young, 1953.
* The American Earthquake: A Documentary of the Twenties and Thirties, Garden City, NY: Doubleday, 1958.
* The Twenties
* The Thirties
* The Forties
* The Fifties
* The Sixties: The Last Journal 1960-1972, New York, NY: The Noonday Press, 1993.
* Editor, The Shock of Recognition, New York, NY: Modern Library, 1943.

## Referències

* ↑ http://www.nytimes.com/books/00/02/27/specials/wilson-berlin.html
# El Barraquer

El Barraquer és una masia situada al municipi d'Avinyó a la comarca catalana del Bages.

## Referències

* ↑ «El Barraquer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Dècada del 1760
## Esdeveniments

* Terratrèmols a Londres
* Guerra dels Set Anys
* Tractats per determinar la longitud al mar
* Es calcula la distància aproximada entre la Terra i el Sol
* Més de 50000 persones emigren des d'Alemanya a Hongria
* Auge dels enclosures a Anglaterra

## Personatges destacats

* Charles Messier, astrònom
* Denis Diderot
* Wolfgang Amadeus Mozart
* Carles III d'Espanya
# Dècada del 1770
## Esdeveniments

* Invenció de la goma d'esborrar
* Descoberta de l'oxigen
* Proclamació de la independència dels Estats Units

## Personatges destacats

* Maria Antonieta d'Àustria
* James Cook
* George Washington
# El Picazo

El Picazo és un municipi de la província de Conca, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Població

Población de dret :
| 1877 | 1887 | 1897 | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 |
| 1.184 | 1.230 | 1.235 | 1.268 | 1.325 | 1.431 | 1.674 | 1.772 | 2.111 | 1.734 | 1.148 | 825 | 728 | 696 |

## Administració

Resultat de les eleccions municipals a El Picazo des de 1987 :
| Elecciones | PSOE | PP | A.P. | C.D.S. |
| 1987 | 4 | - | 2 | 1 |
| 1991 | 5 | 2 | - | - |
| 1995 | 5 | 2 | - | - |
| 1999 | 4 | 3 | - | - |
| 2003 | 4 | 3 | - | - |
| 2007 | 4 | 3 | - | - |

### Alcaldes

Alcaldes d'El Picazo des de 1976 :
| Període | Alcalde |
| 1976-1979 | Jaime Fernández Sáiz |
| 1979-1983 | Hermenegildo Sevilla Ayuso |
| 1983-1985 | Santiago Pastor Blanco |
| 1985 | Valentín Armero Cerrillo |
| 1985-1987 | Santiago Pastor Blanco |
| 1987- | Joaquín Saíz Escudero |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
# El Picardell

El Picardell és una masia del poble de Riells del Fai, en el terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental. Està situada al sud-oest del nucli principal de Riells del Fai, actualment absorbida per la urbanització crescuda en el seu entorn, entre la masia i el poble.
# El Pla (Castellar de la Ribera)

El Pla és una masia del municipi de Castellar de la Ribera, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ «El Pla (Castellar de la Ribera)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Article referit a aquesta masia - Fototeca del Solsonès