OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Canó antiaeri tipus 98 de 20 mm

El Canó antiaeri tipus 98 de 20 mm era el canó antiaeri més utilitzat per l'Exèrcit Imperial Japonès durant la Segona Guerra Mundial. Va entrar en servei en 1938 fins al final de la guerra. Després de la Segona Guerra Mundial, el canó va ser utilitzat en l'Exèrcit d'Indonèsia en la Revolució Nacional Indonèsia.

## Disseny i us

El Canó antiaeri tipus 98 de 20 mm era el canó més utilitzat per l'exèrcit japonès durant la Segona Guerra Mundial. El nom de la Tipus 98 ve donat per l'any en el que va entrar en servei, en l'any 2598 del calendari imperial japonès (1938 del calendari gregorià). Va entrar en servei i va veure combat per primera vegada en Nomonhan. Va ser utilitzat fins al final de la Segona Guerra Mundial. Aproximadament el 80% de tot l'armament antiaeri lleuger de l'exèrcit imperial japonès eren Tipus 98. L'arma podia ser col·locada en 3 minuts per uns homes amb experiència o ser disparada de manera poc precisa des d'una muntura de rodes.
Aquesta arma i les seves variants estaven basades en el disseny francès de la Metralladora Hotchkiss M1929, una metralladora de la dècada de 1930, i els japonesos van comprar algunes d'aquestes metralladores i van desenvolupar la seva variant. La Tipus 98 era una de les dues variants per a ser utilitzades com a armes antiaèries de l'Imperi Japonès.
El canó va ser dissenyat entre 1933 i 1938. Pesava 373 kg, i amb la seva muntura normal, podia rotar 360°. Disparava munició de 20 x 142 mm, a una cadència de entre 120 RPM (en mode cíclic) i 300 RPM (en automàtic). Utilitzava carregadors de 20 bales i mires de ferro.

## Munició

* Tipus 100 d'alta penetració traçador. El projectil pesa 162 grams i 431 grams de pes complet.
* Tipus 100 d'alt explosiu traçador. El projectil pesa 136 grams i 405 grams de pes complet.

## Variants

Si es muntaven dos d'aquests canons junts, es creava el Canó antiaeri tipus 4 de 20 mm. Es van crear aproximadament unes 500 unitats del canó.

## Vegeu també

* Imperi Japonès

## Referències

* ↑ War Department TM-E-30-480 Handbook on Japanese Military Forces. September 1944, p. 400.
* ↑ Taki's Imperial Japanese Army: Type 4 20 mm twin AA Machine Cannon

### Bibliografia

* War Department TM-E-30-480 Handbook on Japanese Military Forces. September 1944.
* US Army field manual at hyperwar.org
* Intelligence briefing at lonesentry.com
* Japanese Artillery Weapons and Tactics, Donald B. McLean, ISBN 0-87947-157-3
* Ogata Katsuichi technological general manager of army "Matter of 13mm "Hotchkiss-type" anti-aircraft gun semi-adopted types enactment" 1934 Japan Center for Asian Historical Record Ref.C01001317200
* Army technological headquarters "Examination report of type 98 anti-aircraft gun and dummy cartridge" 1940 Japan Center for Asian Historical Record Ref.A03032139400

## Referències externes

* Taki's Imperial Japanese Army Page: Type 98 20mm AA Machine Cannon - Akira Takizawa
* Taki's Imperial Japanese Army Page: Type 4 20 mm twin AA Machine Cannon - Akira Takizawa
* "Type 100" AP and HE-T rounds at inert-ord.net
# Henry Fool

Henry Fool és una pel·lícula independent estatunidenca dirigida el 1997 per Hal Hartley i premiada amb el premi al millor guió al Festival de Canes 1998.

## Argument

Henry Fool relata la trobada iniciàtica entre Henry, vagabund alcohòlic, erudit i mitòman i Simon, escombriaire als límits de l'autisme que viu amb la seva mare depressiva al costat de la seva germana nimfòmana . Al contacte de Henry, que ve a sotsarrendar el celler deteriorat de la casa familiar, Simon descobreix una passió per la literatura i una ànima de poeta, revelació que trastornarà la vida dels dos homes en un punt que mai no haurien pogut concebre.

## Repartiment

* Thomas Jay Ryan: Henry Fool
* James Urbaniak: Simon Grim
* Parker Posey: Fay Grim
* Maria Porter: Mary
* James Saito: Mr Deng
* Kevin Corrigan: Warren

## Premis

Henry Fool es va endur el premi del guió al Festival de Canes 1998, i ha estat igualment nominada per a la Palma d'Or el mateix any.

## Referències

* ↑ The New York Times. Henry Fool (en anglès). The New York Times.
# Portada/article juliol 22
## Neptú

Neptú és el vuitè planeta en distància respecte del Sol i el més llunyà del sistema solar. S'anomena així en honor del déu romà del mar, i és el quart planeta en diàmetre i el tercer més gran per massa. La seva massa és 17 vegades la de la Terra i lleugerament més massiu que el seu planeta «bessó» Urà. De mitjana, Neptú orbita el Sol a una distància de 30,1 ua. El seu símbol astronòmic és , una versió estilitzada del trident del déu Neptú.
Va ser descobert el 23 de setembre del 1846: canvis inesperats a l'òrbita d'Urà van fer deduir a Alexis Bouvard que la seva òrbita estava sent pertorbada gravitacionalment per un planeta desconegut. Posteriorment Johann Galle el va observar a menys d'un grau de la posició que Urbain Le Verrier havia predit. El seu satèl·lit més gros, Tritó va ser descobert seguidament, tot i que no es van descobrir la resta de 12 llunes fins al segle xx, emprant telescopis. Només una sonda ha visitat Neptú (Voyager 2), que va sobrevolar el planeta el 25 d'agost de 1989.
# Lucas de Groot

Lucas de Groot, conegut profesionalment com a Luc(as) de Groot (nascut el 21 juny del 1963 a Noordwijkerhout, Països Baixos) és un tipògraf neerlandès. És el fundador de la casa tipogràfica Fontfabrik.
És més conegut per les seva família tipogràfica Thesis (TheSans, TheSerif, TheMix, TheSansMono i posteriorment TheAntiqua) i Corpid (anteriorment AgroSans).
Lucas de Groot també ha dissenyat fonts personalitzades com Calibri i Consolas per Microsoft Windows Vista, per revistes i diaris com Der Spiegel amb ‘SpiegelSans', die tageszeitung amb ‘Taz’, Folha de S. Paulo amb ‘FolhaSerif’, o per empreses com Sun Microsystems amb ‘SunSans'.
Lucas de Groot ensenya a la facultat de disseny de la universitat de ciències aplicades de Potsdam, Alemanya.

## Fonts dissenyades per Lucas

* Calibri
* Thesis
* Consolas
* FolhaSerif
* SunSans

## Enllaços externs

* Lucas de Groot home page Arxivat 2011-06-29 a Wayback Machine.
* LucasFonts Lucas de Groot's design bureau.
# Sant Roc del Serrat de Nespla

Sant Roc del Serrat de Nespla és una capella de Sant Pere de Torelló (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Capella dedicada a Sant Roc i situada a frec del camí ral de Sant Pere de Torelló a Vidrà. És de petites dimensions, de nau única. La façana es troba orientada a ponent i la capçalera, sense absis, a llevant. L'interior és cobert amb volta i presenta una fornícula on hi ha una imatge de Sant Roc a la part de l'altar. Al davant de la façana, que ostenta un portal d'arc de mig punt amb un pedrís a cada banda, hi ha un atri cobert a dues vessants seguint la cobertura de la nau. Sobre el carener i a nivell del portal s'eleva un petit campanaret d'espadanya, la campana del qual es conserva al mas Serrat. És construïda amb pedra sense polir excepte els elements de ressalt, que són de pedra tallada.

## Història

Situada a l'indret conegut per Serrat de Nespla, sobre un cim de 730 m d'altitud, els veïns de l'ajuntament de Masies de Torelló, ajudats pels devots de la vila, feren construir la capella amb motiu de la pesta de còlera de 1848 (?). Malgrat aquestes notícies recollides a la bibliografia consultada, aquesta data és qüestionable, ja que la campana de l'ermita, conservada al mas Serrat, duu la inscripció següent: ME FEREN PER SANT ROC AÑO 1698 FOREN PADRINS FRANCESC SERRAT I MADRONA. Això fa pensar que fou construïda per la pesta, però no la del segle xix sinó la del XVII. Cal remarcar que l'atri s'hi construí l'any 1901 segons data constructiva que ostenta ell mateix.

## Referències

* 1 2 «Sant Roc del Serrat de Nespla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
# Red Norvo

Kenneth Norville (Beardstown, 31 de març de 1908 - Santa Mónica, 6 d'abril de 1999), Red Norvo, vibrafonista, xilofonista i director estatunidenc de jazz.
Conegut com a Mr. Swing (juntament amb la seua dona Mildred Bailey, coneguda així mateix com Mrs. Swing), fou una de les grans figures de l'època del swing tocant el xilòfon; en 1943 va començar a tocar el vibràfon i, encara que no va arribar les cotes de popularitat d'altres mestres com Lionel Hampton, la seua presència en el món del jazz va ser constant tant com músic com líder de menudes orquestres.

## Ressenya biogràfica

Va començar tocant la marimba quan tenia 14 anys però es va canviar prompte al xilòfon. Figura popular en l'àmbit del vodevil a la fi dels anys vint com ballarí, Norvo es va unir a l'orquestra de Paul Whiteman al començament dels anys trenta (on va conèixer i es va casar amb Mildred Bailey). Va gravar temes molt reeixits que li van conferir fama de virtuós i imaginatiu; en dos d'ells ("Balle of the Octopus" i "In a Mist") va tenir d'acompanyant al clarinet baix de Benny Goodman.
Va liderar després la seua pròpia orquestra entre 1936 i 1944, amb els arranjaments d'Eddie Sauter. En 1944, Norvo, tocant ja el vibràfon, va dissoldre la seua banda i es va unir al sextet de Benny Goodman, aproximant-se després al bop: va tocar amb Charlie Parker i Dizzy Gillespie en 1945, va treballar en un dels primers grups de Woody Herman i va gravar amb Stan Hasselgard en 1948. Al començament dels cinquanta, Norvo va formar un trio amb el guitarrista Tal Farlow (i, més tard, Jimmy Raney) i el baix Charles Mingus (després Red Mitchell).
Al llarg de la dècada, va liderar diversos grups i va col·laborar també amb Benny Goodman. En els seixanta, Norvo es va haver d'adaptar després d'una seriosa operació en l'oïda. Va treballar amb els All-Stars a la fi de la dècada, i des de mitjans dels setanta a mitjans dels vuitanta va estar molt actiu a través de diversos enregistraments. No obstant això, la seva oïda li va tornar a donar problemes i un atac al cor li va deixar impossibilitat per a l'activitat musical.

## Selecció discogràfica

1945: Fabulous Jam Session (Stash)
1945: Fabulous Jazz Session (Dial)
1950: Red Norvo Trio with Tal Farlow and Charles Mingus at the Savoy [directe] (Savoy)
1953: The Red Norvo Trios (Prestige)
1954: Just a Mood (Bluebird)
1958: Red Plays the Blues (RCA)

## Enllaços externs

* Tres entrevistes de Jazz Professional (anglès)
* Red Norvo: 'Mr. Swing'-- Perfils de NPR Jazz (anglès)
# Male and Female

Male and Female és un drama d'aventures mut estrenat el 1919 dirigit per Cecil B. DeMille i protagonitzat per Gloria Swanson i Thomas Meighan. Els seus temes principals són les relacions de gènere i classes socials. La pel·lícula es basa en l'obra de J. M. Barrie L'admirable Crichton que va ser adaptada per Jeanie MacPherson. Una versió anterior va ser filmada l'any 1918 a Anglaterra amb el títol The Admirable Crichton.

## Argument

Un lord i la seva esposa, acompanyats del majordom i la donzella, fan un creuer de plaer al iot d'un amic. Però desgraciadament naufragaran, i la convivència forçada en una illa deserta fa que les barreres de classe social caiguin, i les persones es donin a conèixer tal com són.

## Repartiment

* Thomas Meighan: William Crichton
* Gloria Swanson: Lady Mary Lasenby
* Theodore Roberts: Lord Loam
* Raymond Hatton: Honorable Ernest 'Ernie' Wolley
* Robert Cain: Lord Brockelhurst
* Lila Lee: Tweeny
* Bebe Daniels: La favorita del rei
* Julia Faye: Susan
* Rhy Darby: Lady Eileen Duncraigie
* Mildred Reardon: Lady Agatha 'Aggie' Lasenby
* Mayme Kelso: Lady Brockelhurst
* Edmund Burns: Treherne
* Henry Woodward: McGuire
* Sydney Deane: Thomas
* Lillian Leighton: Mrs. Perkins
* Mayme Kelso: Lady Brockelhurst

## Referències

* ↑ Male and Female a Silentera
* ↑ Birchard, Robert S. Premsa de la Universitat de Kentucky. de Cecil B. DeMille Hollywood, 2004, p. 144. ISBN 0-813-12324-0.
* ↑ «Male and Female». The New York Times.
# Canó (desambiguació)

«Canó» té aquests significats:
* Anatomia: Canó o Faringe, part del coll situada posteriorment a la boca i la cavitat nasal;
* Arma: Canó, arma d'artilleria, en general gran i en forma tubular, que usa pólvora per a impulsar un projectil.
* Enginyeria:
** Canó o Canonada, conducte de forma tubular destinat al transport de fluids i, eventualment, de matèries granulars i pulverulentes.
** Volta de canó, element arquitectònic generat pel desplaçament d'un arc de mig punt al llarg d'un eix longitudinal.
Viccionari
# Henry Fanshawe Tozer

Henry Fanshawe Tozer (Plymouth, 10 de maig de 1829 - Oxford, 2 de juny de 1916) va ser un escriptor i professor anglès que va viatjar molt per les terres de la contornada de la Mediterrània. Després de graduar-se a Oxford, el 1850, va exercir-hi de tutor de 1855 a 1893 i alhora va ser també curator de la Institució Taylor (Oxford) de 1869 a 1893. El seu cunyat era Ernest Mason Satow. Va viatjar moltíssim per Grècia i per Turquia entre 1851 i 1882 i el 1879 va visitar l'Àsia Menor i més intensament Armènia.

## Obres

Va publicar diverses obres descrivint-hi aquests països.
* The Highlands of Turkey (dos volums, 1869)
* Lectures on the Geography of Greece (1873)
* Primer of Classical Geography (1877)
* Turkish Armenia and Eastern Asia Minor (881)
* The Church and the Eastern Empire (1888)
* The Islands of the Ægean (1890)
* History of Ancient Geography (1897)
* An English Commentary on Dante's Divina Commedia (1901)
* Translation of the Divina Commedia (1904)

## Referències

* ↑ «TOZER, Rev. Henry Fanshawe». Who's Who,, 59, 1907, p. 1763.
# Premi Godó de reporterisme i assaig periodístic

El Premi Godó de reporterisme i assaig periodístic és un guardó creat l'any 2010 pels grups editorials Godó i 62 per reconèixer els treballs periodístics que destaquin en aquest gènere. Segons indiquen els convocants, amb aquest premi volen "ajudar a veure el periodisme d'investigació i el reporterisme com una garantia per aprofundir en la democràcia".

## Guardonats

* I edició (2010): Plàcid Garcia-Planas, pel llibre Jazz al despatx de Hitler. El jurat estava format per Josep Maria Castellet (president), Salvador Giner, Xavier Folch, Alfredo Abián, Llàtzer Moix, Sergio Vila-Sanjuán i Màrius Carol (secretari).
* II edició (2011): Antoni Pou Pujades, pel llibre On el dia dorm amb els ulls oberts.
* III edició (2013): Enric Canals i Cussó, pel llibre Pujol Catalunya.
* IV edició (2014): Carles Casajuana i Palet, pel llibre Les lleis del castell.
* V edició (2015): Carles Porta i Gaset, pel llibre Li deien pare.

## Referències

* 1 2 Martín de Pozuelo, Eduardo «Premio a Plàcid Garcia-Planas por su periodismo de guerra e investigación» (en castellà). Diari La Vanguardia [Barcelona], 04-06-2010, pàg. 41. Arxivat de l'original el 2010-06-05 [Consulta: 4 juny 2010].
* 1 2 3 4 5 «Premi Godó de reporterisme i assaig periodístic». Arxivat de l'original el 15 de novembre 2019. [Consulta: 15 novembre 2019].
* ↑ Susanna, Àlex «El poder d'unes notes». Cultura (El Punt Avui), 05-12-2014, p. 5.
# René Leuenberger

René Leuenberger, (Allschwil, Basilea-Camp, 7 de febrer de 1951) va ser un ciclista suís, que fou professional entre 1975 i 1978. De la seva carrera esportiva destaca el triomf al Tour del llac Léman.

## Palmarès

* 1972
** 1r a la Biel-Magglingen
* 1974
** 1r a la Biel-Magglingen
* 1975
** 1r al Tour del llac Léman
* 1977
** 2n a la Volta a Llevant

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# MATE (entorn d'escriptori)

MATE és un entorn d'escriptori lliure derivat del codi base del GNOME 2. El nom prové de l'herba mate, una mena de grèvol, una planta nativa de la Sud-amèrica subtropical que s'utilitza per preparar una beguda molt popular i energitzant anomenada mate. El nou nom va ser necessari per evitar conflictes amb components de GNOME 3.

## Història

El llançament de GNOME 3 reemplaçant la clàssica metàfora d'escriptori de versions anteriors amb una nova interfície construïda sobre el Shell de GNOME, va conduir a algunes crítiques de la comunitat Linux. Molts usuaris es van negar a acceptar la nova interfície del GNOME, demanant que algú continués el desenvolupament del GNOME 2. El projecte MATE va ser iniciat per un usuari argentí d'Arch Linux per satisfer aquesta demanda.

## Aplicacions

Moltes de les aplicacions del GNOME van ser derivades i reanomenades:
* Caja - Gestor de fitxers (a partir de Nautilus)
* Pluma - Editor de text (a partir de Gedit)
* Eye of Mate - Visor d'imatges (a partir de Eye of GNOME)
* Atril - Visor de documents (a partir d'Evince)
* Engrampa - Gestor d'arxivadors (a partir de File Roller)
* MATE Terminal - Emulador de terminal (a partir de Gnome Terminal)
* Marco - Gestor de finestres (a partir de Metacity)
* Mozo - Editor de menú (a partir d'Alacarte)

## Desenvolupament posterior

En els seus inicis, MATE només era compatible amb GTK+2. A partir de la versió 1.12 és compatible tant amb GTK+2 com amb GTK+3.
El projecte és sostingut pels desenvolupadors de Linux Mint i ara els d'Ubuntu:
| « | Nosotros aún consideramos a MATE como otro escritorio, al igual que KDE, Gnome 3, Xfce etc… y basado en la popularidad de Gnome 2 en lanzamientos previos de Linux Mint, hemos decidido sostenerlo y ayudar a mejorarlo. | » |
| — The Linux Mint Blog |||

## Adopció

La versió 1.2 de MATE va ser llançada el 16 d'abril de 2012. És un dels ambients d'escriptori per defecte llançats amb les últimes versions de Linux Mint des de la versió 12, "Lisa". MATE també està disponible en els repositoris oficials de diverses distribucions de Linux, incloent Arch Linux, Debian, Mageia, Gentoo, Huayra GNU/Linux, Fedora, Ubuntu, i openSUSE. A més, MATE està disponible a través de repositoris no oficials a Slackware. La versió 3.5 de GhostBSD inclou MATE com l'entorn d'escriptori per defecte, el que la converteix en la primera incorporació de MATE com l'entorn d'escriptori per defecte fora de Linux Mint. L'octubre de 2014, Ubuntu 14.10 ("Utopic Unicorn") va llançar Ubuntu Mate com a sabor oficial, inclosa la versió MATE 1.8.1.

## Referències

* ↑ «MATE Desktop Environtment» (en anglès). MATE Desktop.org. [Consulta: 28 novembre 2015].
* ↑ Larabel, Michael. «A Fork Of GNOME 2: The Mate Desktop». Phoronixm, 17-08-2011. [Consulta: 28 octubre 2015].

## Vegeu també

* Cinnamon
* GNOME
* Unity (entorn d'escriptori)

## Enllaços externs

* Web oficial en català
* Wiki oficial en anglès
# Maleae

Maleae (incorrectament Pyreae) són una tribu de la família de les rosàcies. El grup inclou un nombre de plantes amb fruits d'importància comercial, com ara pomes i peres, mentre que altres es cultiven com a plantes ornamentals. Les taxonomies més antigues en separaven alguns elements d'aquest grup com a tribu Crataegeae, com a grup Cydonia (una col·locació provisional), o alguns gèneres foren col·locats a la família Quillajaceae.
La tribu conté exclusivament arbusts i arbres petits. Molts tenen poms, un tipus de fruita d'accessori que no ocorre en altres rosàcies. Tots, excepte la Vauquelinia (amb 15 cromosomes) tenen un recompte haploide cromosoma basal de 17, en lloc de 7, 8, 9 o com en altres rosàcies.
Conté aproximadament 28 gèneres amb aproximadament 1.100 espècies a escala mundial, amb la majoria de les espècies que ocorren a l'hemisferi nord temperat.

## Referències

* ↑ G. K. Schulze-Menz 1964. Reihe Rosales. in A. Engler's Syllabus der Pflanzenfamilien mit besonderer Berücksichtigung der Nutzpflanzen nebst einer Übersicht über die Florenreiche und Florengebiete der Erde, Gebrüder Borntraeger, Berlin
* 1 2 3 Kalkman, C.. «Rosaceae». A: K. Kubitzki. Flowering plants, dicotyledons : Celastrales, Oxalidales, Rosales, Cornales, Ericales. 6. Berlin: Springer, 2004, p. 343–386.
* ↑ Goldblatt, P. «Cytotaxonomic studies in the tribe Quillajeae (Rosaceae)». Annals of the Missouri Botanical Garden, 63, 1, 1976, pàg. 200–206.
# Hernando de Cabezón

Hernando de Cabezón (Madrid, 7 de setembre de 1541 - Valladolid, 1 d'octubre de 1602) fou un organista i compositor espanyol, fill d'Antonio de Cabezón.
Des de gener fins a desembre de 1559 va ser organista substitut de la capella reial. Va ser nomenat organista de la catedral de Sigüenza el 15 de novembre de 1563, el capítol d'aquesta ciutat el nomenà per les bones referències que sobre seu tenia, encara que a causa de l'habitual lentitud de la burocràcia imperant fins al 29 de novembre de l'any 1564 no se li dona llicència «per tocar l'orgue i orgues de l'església», després de sotmetre'l a l'habitual investigació sobre la seva ascendència a càrrec de la Inquisició espanyola.
El 1566 va succeir al seu pare com a organista del rei Felip II. Va acompanyar la cort als seus nombrosos viatges, romanent al Regne de Portugal entre 1580 i 1581. A la mort de Felip II va continuar com a músic de cambra del nou rei Felip III de Castella fins a la seva defunció. Publica l'any 1578 Obras de musica para tecla, arpa y vihuela d'Antonio de Cabeçon/recopiladas y puestas en cifra por Hernando de Cabeçon (Madrid, a casa de Francisco Sanchez, 1578), dos llibres de música posats en compendi (tabulatures) amb composicions del seu pare Antonio de Cabezón i de si mateix amb obres per a tecla, arpa i viola de mà. Es tracta d'obres de caràcter tant litúrgic com profà, tiento, cançons i conjunts de variacions.
# Premi Glenn Gould

El Premi Glenn Gould és un premi internacional atorgat per la Fundació Glenn Gould en memòria del prestigiós pianista canadenc Glenn Gould. És atorgat cada tres anys a un personatge viu al qual se li reconeixen les seves contribucions a la música i la comunicació.
Els guardonats (Laureates) reben un premi de C$50.000, i se'ls dona la responsabilitat d'anomenar el receptor del premi de la Ciutat de Toronto-Glenn Gould International Protégé de la Música. Els Protégés reben C$10.000.
Tant el Laureates com el Protégé reben un estatueta de bronze de Glenn Gould dissenyat per l'artista canadenc Ruth Abernathy. A més a més, es mostra el retrat de cada Laureate a l'Estudi Glenn Gould de Toronto de la Corporació de Radiodifusió Canadenca.

## Premiats

| Laureates 2008 José Antonio Abreu 2005 André Previn 2002 Pierre Boulez 1999 Yo-Yo Ma 1996 Toru Takemitsu 1993 Oscar Peterson 1990 Yehudi Menuhin 1987 R. Murray Schafer | Protégés 2008 2005 Roman Patkoló 2002 Jean-Guihen Queyras 1999 Wu Man 1996 Tan Dun 1993 Benny Green |

## Enllaços externs

* El premi Glenn Gould
# Saint-Pierre-du-Mont

Saint-Pierre-du-Mont és un municipi francès, situat al departament de Calvados i a la regió de Normandia.
# Ratpenat cuallarg de Norfolk

El ratpenat cuallarg de Norfolk (Micronomus norfolkensis) és una espècie de ratpenat de la família dels molòssids que es troba a Austràlia.

## Referències

* ↑ Distribució (anglès)
* ↑ Mammal Species of the World (anglès)
* ↑ «Mormopterus norfolkensis» (en anglès). Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN). [Consulta: 11 juliol 2012].

## Enllaços externs

* The Taxonomicon (anglès)
Espècies vivents de molòssids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Molossoidea :
Subfamília Molossinae :
Subfamilia Tomopeatinae :
# Markersdorf (Saxònia)

Markersdorf és un municipi alemany que pertany a l'estat de Saxònia. Limita a l'est amb la ciutat de Görlitz. Es va formar l'1 de gener de 1994 de la fusió dels municipis de Markersdorf, Deutsch-Paulsdorf (Němske Pawlice), Friedersdorf, Gersdorf, Holtendorf, Jauernick-Buschbach i Pfaffendorf im Zuge.