OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gabriel Padrós Costa

Gabriel Padrós Costa (Reus, 28 de febrer de 1832 – Madrid, novembre de 1904), va ser un enginyer industrial català.
Fill i net de ferrers, treballà la forja en la seva joventut. Als vint anys es traslladà a Madrid, on va entrar a treballar en una foneria, i en el seu temps lliure estudiava ciències. Aviat va passar a oficial en el seu ofici, després a contramestre i a mestre, mentre estudiava a la Universitat de Madrid enginyeria industrial. Establí un pròsper negoci al Paseo de las Delícias de Madrid, de fosa de ferro i bronze i de construcció de maquinària industrial i material d'artilleria i d'obres públiques, que els seus fills continuarien. La seva ambició era el treball artístic, i va col·laborar amb diversos escultors en la realització de figures de bronze, especialment amb el també reusenc Joan Roig i Solé. Era adjudicatari de la subhasta de cartutxos d'artilleria del Polvorí de Sant Ferran a Palma quan una mala manipulació va fer esclatar el recinte militar el 1895. Va tornar a Madrid on va morir.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 504.

## Enllaços externs

* Joan Huguet i Amengual. Explosió del Polvorí de sant Ferran: 25 de novembre de 1895 Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine.
* Antoni Janer i Torrens. La tragèdia de les dones del polvorí de Sant Ferran
# Grup de la calcoalumita

El grup de la calcoalumita o grup de la niquelalumita és un grup de minerals. Aquest grup conté minerals que contenen sulfat, així com alumini i metalls amb valència II; algunes espècies també presenten anions addicionals. Els membres del grup són els següents:
| Calcoalumita | CuAl₄(SO₄)(OH)₁₂· 3H₂O |
| Kirguizstanita | ZnAl₄(SO₄)(OH)₁₂·3H₂O |
| Mbobomkulita | (Ni,Cu)Al₄((NO₃)₂,SO₄)(OH)₁₂·3H₂O |
| Niquelalumita | (Ni,Cu)Al₄(SO₄(NO₃)₂)(OH)₁₂·3H₂O |

## Galeria

* Calcoalumita

## Referències

* 1 2 «Chalcoalumite Group: Chalcoalumite Group mineral information and data.». [Consulta: 20 juliol 2017].
* ↑ «Nickelalumite Group: Nickelalumite Group mineral information and data.». [Consulta: 20 juliol 2017].
# Clodesmidt Riani

Clodesmidt Riani (Rio Casca, 15 d'octubre de 1920 - 4 d'abril de 2024) va ser un líder sindical i polític brasiler.
Va ser diputat estatal entre 1954 i 1964. L'any 1963 va promore la vaga general més gran de la història del Brasil, mobilitzant més de 700.000 treballadaors. Va ser destituït després del cop d'estat de 1964, i fou detingut i torturat pel règim. Després de l'amnistia general, va tornar a la vida sindical i va tornar a ser escollit diputat estatal. Amic de l'expresident de la República João Goulart, Clodesmidt Riani va representar el Brasil a les conferències internacionals del treball i va ser un actor clau en la creació de la paga extraordinària al país. Va ser president del sindicat Comando Geral dos Trabalhadores (CGT).

## Bibliografia

* RIANI: As botinas tentaram calar: Anibal Pinto, 2022.
* Clodesmidt Riani: trajetória, Hilda Rezende Paula e Nilo de Araujo Campos, Ed. UFJF, Funalfa Edições, 2005.
* Trabalhismo e História: um percurso nas memórias de Clodesmidt Riani, Alexandre Peixoto Heleno, Ed. Perseu, Nº 6, Ano 5, 2011.

## Referències

* ↑ «Clodesmidt Riani».
* ↑ Alexandre Peixoto Heleno. «Trabalhismo e história: Um percurso nas memórias de Clodesmidt Riani».
* ↑ Heleno, Alexandre Peixoto. «Revisitando as memórias de Clodesmidt Riani: a trajetória de um líder trabalhista nas grandes lutas sociais que antecederam o Golpe Civil e Militar de 1964», 2007.
# Jeffrey Goldstone

Jeffrey Goldstone (3 setembre 1933) és un físic teòric britànic i professor emèrit a la facultat de física del Centre de Física Teòrica de l'MIT. Va treballar a la Universitat de Cambridge fins al 1977. És famós per proposar el bosó de Nambu–Goldstone. Actualment està treballant en computació quàntica.

## Biografia

Goldstone es va educar al Grammar College de Manchester i a la Universitat Trinity, Cambridge (llicenciatura el 1954, doctorat el 1958). Va treballar en la teoria de la matèria nuclear sota la direcció de Hans Bethe i va desenvolupar modificacions dels diagrames de Feynman per a sistemes no-relativistes de molts fermions, que són actualment anomenats com diagrames de Goldstone.
Goldstone fou investigador a la Trinity Universitat, Cambridge, de 1956 a 1960 i va fer estades de recerca a Copenhaguen, CERN i Harvard. Durant aquest temps, el seu focus de recerca va canviar cap a la física de partícules i va investigar la natura de teories de camp relativistes amb simetries trencades espontàniament. Amb Abdus Salam i Steven Weinberg van provar que partícules de massa zero (bosons de Nambu–Goldstone) han d'existir en aquestes teories.
De 1962 a 1976, Goldstone fou membre de la facultat de física a Cambridge. Al començament dels 1970, va treballar en la quantització al con de llum de la teoria de cordes relativistes amb Peter Goddard, Claudio Rebbi i Charles Thorn. Es va traslladar als EUA el 1977 com a Professor de Físiques a l'MIT, és Professor Cecil i Ida Green de Físiques d'ençà el 1983 i Director del Centre de Física Teòrica de l'MIT de 1983-89.
Goldstone ha publicat recerca sobre solitons en teories quàntiques de camps amb Romain Jackiw i Franc Wilczek, i en la llei forta quàntica dels grans nombres amb Edward Farhi i Samuel Gutmann. Des del 1997, ha estat treballant, amb Farhi, Gutmann, Michael Sipser i Andrew Childs, en algorismes de computació quàntica.

## Premis i honors

* Fellow de la Royal Society (1977),
* Fellow de l'Acadèmia americana de les Arts i Ciències (1977),
* Fellow de la Societat Americana de Física (1987).
* Fellow Honorari del Trinity College, Cambridge (2000).
* Premi de la Societat Americana de Física Dannie Heineman (1981) "per la seva contribució a la física nuclear, física de la matèria condensada i a la teoria quàntica de camps, tot establint la primera tècnica diagramàtica rigorosa pels problemes de N-cossos i provant un teorema fonamental sobre simetries globals espontàniament trencades."
* Medalla Guthrie de l'Institut de Físiques (Londres) (1983)
* Medalla Dirac del Centre Internacional per Física Teòrica (Trieste).

## Notes i referències

* ↑ Lindgren I. & Morrison J.. Atomic Many-Body Theory. 2nd. Springer-Verlag, 1986, p. 215. ISBN 0-387-10504-2.
* ↑ Bio at MIT
* ↑ APS Citation

## Enllaços externs

* Jeffrey Goldstone al Mathematics Genealogy Project. al Projecte de Genealogia de les Matemàtiques
# Toivo Haapanen

Toivo Haapanen (Karvia, 15 de maig de 1889 - Asikkala, 22 de juliol de 1950) va ser un director d'orquestra i professor de música finlandès.

## Biografia

Després d'estudiar la bàsica, Toivo Haapanen va estudiar violí i teoria musical a l'Orquestra Filharmònica de Hèlsinki el 1907–1911. Es va llicenciar en filosofia a la Universitat de Hèlsinki el 1918 i es va doctorar el 1925. Haapanen va ser el director titular de la Radio Symphony Orchestra del 1929 al 1950 i també va ser el director musical de YLE fins al 1946. A més, va ser docent a la Universitat de Hèlsinki i posteriorment professor addicional del 1946 al 1950. Durant el temps de Haapanen, l'Orquestra Simfònica de la Ràdio va adquirir gairebé les proporcions actuals i les activitats musicals de la ràdio es van establir durant el seu mandat com a director musical. Com a director d'orquestra, va promoure l'aparició de la música finlandesa.
Toivo Haapanen va visitar els països nòrdics i bàltics, així com Alemanya, Polònia, Hongria i Itàlia com a director d'orquestra. Va compilar el programa de les seves gires de concerts principalment a partir de la nova música finlandesa. Toivo Haapanen va estudiar fragments litúrgics medievals a Finlàndia del 1050 al 1522, més de quatre mil fulls de pergamí, que es guarden a la biblioteca de la Universitat de Hèlsinki. Toivo Haapanen també va escriure una obra completa sobre la història de la música finlandesa, la música finlandesa 1940. Va treballar com a revisor musical per Iltalehti del 1919 al 1929.
Haapanen va ser el president de l'Associació Finlandesa de Compositors el 1936–1940 i el president del Consell Estatal de Música el 1943–1950. Haapanen va ser membre del consell editorial del "Music Nonfiction Book" el 1948.
La germana de Toivo Haapanen era l'autora Tyyni Tuulio i el fill Tuomas Haapanen.

## Obres

* Der Neumfragmente der Universitäts-Bibliothek Helsingfors. (Dissertació.) Hèlsinki: Universitat de Hèlsinki 1924.
* Teories de la poesia finlandesa al segle XIX. Hèlsinki: Societat de literatura finlandesa 1926.
* Música finlandesa. Hèlsinki: Ottawa 1940.
* Ed. No ficció musical. Hèlsinki: Ottawa, 1948.

## Referències

* 1 2 3 Toivo Haapanen Klassinen.fi:ssä
* ↑ Salonen, Erkki (toim.): Mitä Missä Milloin 1951, s. 32. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1950.
* ↑ Panu Rajala, Tulisoihtu pimeään, WSOY 2014 sivu 374

## Enllaços externs

* https://kansallisbiografia.fi/kansallisbiografia/henkilo/6985
# Polzet

Polzet és un conte de fades escrit per Charles Perrault el 1697 a partir de llegendes populars que va assolir un gran èxit. Narra les aventures del protagonista homònim, un noi tan petit com un polze.

## Argument

Un matrimoni molt pobre decideix abandonar els seus set fills al bosc perquè no poden mantenir-los. El més petit, anomenat Polzet per la seva mida, troba el camí de tornada perquè ha anat deixant pedretes com a rastre. Els pares tornen a dur els fills al bosc i en Polzet torna a deixar un rastre, però amb molles de pa que els ocells es mengen. Sols, els nens arriben a una casa molt gran i demanen aixopluc. La dona els avisa que està casada amb un ogre que els pot menjar però ells s'hi queden igualment.
A la nit, els set germans dormen en un gran llit. En Polzet veu que l'ogre té set filles, que dormen amb les seves corones posades, i les agafa per donar-les als seus germans. Quan l'ogre entra de nit per menjar-se els germans, com que és fosc, a les palpentes troba els caps nus de les filles i se les menja, respectant les figures amb les corones. Mentrestant, en Polzet i els germans aprofiten per fugir.
Enfurismat, l'ogre es calça les botes de set llegües, les més ràpides del món, i parteix a la recerca dels germans. S'atura, però, una estona per descansar i s'adorm. En Polzet aprofita per robar-li les botes i torna a casa de l'ogre, on li diu a la dona que han segrestat el seu marit i que necessita un rescat. El mateix ogre, afirma, li ha deixat les seves botes com a prova que és cert el que comenta. La dona el creu i li dona una gran fortuna, que en Polzet entrega als seus pares perquè tots puguin viure feliços.

## Anàlisi

La història d'en Polzet té molts paral·lelismes amb Hänsel i Gretel: el fet que els pares abandonin els fills al bosc, l'ardit de les molles de pa per trobar el camí de tornada, la trobada amb un monstre que els vol menjar i el final feliç amb la fortuna robada a l'antagonista de la història gràcies a l'astúcia d'un dels germans. Probablement les dues històries hagin sorgit d'una mateixa font oral.
L'enginy és l'arma del menor dels germans per aconseguir els seus objectius amb l'ajuda d'un objecte màgic (les botes). Aquests dos trets són típics dels contes de fades, com una manera de mostrar que amb les pròpies qualitats es podia vèncer i prosperar, enfront del determinisme social de l'època, marcada per la pobresa. Per això el final feliç sempre està associat a la riquesa.
L'ogre s'adorm i per això és derrotat, en una crida contra la peresa present a faules com La llebre i la tortuga i altres similars. Un possible origen seria la història de Polifem a l'Odissea, on un ciclop (semblant a un ogre) s'adorm i això el condemna.
# Cavioïdeus

Els cavioïdeus (Cavioidea) són una superfamília de rosegadors del Nou Món, al qual pertanyen espècies com el capibara, els agutins, la paca de plana, el pacarana, i d'altres. Es considera monofilètica.

## Classificació

* Parvordre Caviomorpha
** Superfamília Cavioidea
*** Guiomys †
*** Scotamys †
*** Família Caviidae - capibara, conill porquí
*** Família Cuniculidae - paca
*** Família Dasyproctidae - agutí
*** Família Dinomyidae - pacarana
*** Família Eocardiidae † - Eocardia i afins

## Referències

* 1 2 Rowe, D. L.; Honeycutt, R. L «Phylogenetic relationships, ecological correlates, and molecular evolution within the Cavioidea (Mammalia, Rodentia)». Molecular Biology and Evolution, 19, 3, 2002.
# Gabriel Ordeig

Gabriel Ordeig (Londres, 1954- Barcelona, 1994). Interiorista.
Estudia a l'East Ham College of Technology de Londres i a la Cardiff Art School, d'aquesta ciutat. El 1978 s'estableix definitivament a Barcelona introduint-se en el món de l'interiorisme de la mà de Carles Riart amb qui col·labora en la realització dels decorats per a la pel·lícula de Bigas Luna Caniche. El 1979 adquireix l'empresa Comercial Estelar amb la qual produeix i ven el llum de suspensió Colilla de Riart.
A partir d'aquest moment realitzarà nombrosos projectes d'interiorisme i per a locals d'oci, oficines, col·leccions d'art, etc. El 1985, juntament amb Javier Nieto i Nina Masó, funda Santa & Cole, Ediciones de Diseño. El 1987 crea Ordeig y Asociados, com a divisió de projectes d'interiorisme i il·luminació dins de Santa & Cole.
Va ser seleccionat i finalista dels premis FAD en diverses ocasions. Entre els seus projectes d'interiorisme podem destacar el de la cocteleria Bijou de Barcelona (1983), el bar L'Endroit a París (1987) o el restaurant Bene Assai de Barcelona (1990). Entre els seus dissenys més representatius cal destacar el llum de terra La Bella Durmiente (1985) o el llum de suspensió Fonda Europa (1988).

## Referències

* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 16 abril 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de disseny industrial del Disseny Hub Barcelona
# Joaquín María Borrás

Joaquín María Borrás fou un polític valencià del segle xix, diputat a Corts i alcalde de València durant el regnat d'Isabel II d'Espanya. Vinculat al Partit Moderat, el 1838-1839 fou escollit diputat per Tarragona i el 1845 fou vocal de la Junta de la Caixa de València. Fou escollit novament diputat a Corts pel districte del Mar de València de 1850 a 1853 (substituint el 1851 a Manuel Bertrán de Lis y Ribes. Alhora fou alcalde de València entre abril de 1852 i febrer de 1853, i entre juny de 1853 i gener de 1854. L'agost de 1856 fou escollit diputat de la diputació de València i el 1857 fou escollit novament diputat a Corts pel tercer districte de la capital, Mar.

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.92. ISBN 9788495484802.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Toivon tuolla puolen

Toivon tuolla puolen és una comèdia dramàtica finlandesa escrita, produïda i dirigida per Aki Kaurismäki i estrenada l'any 2017. Estrenada a l'estat espanyol amb el títol El otro lado de la esperanza
El film es va presentar en selecció oficial a la Berlínale 2017 on Aki Kaurismäki assoleix l'Ós d'Argent al millor director.

## Argument

A la ciutat de Hèlsinki Khaled, un refugiat sirià que ho ha perdut gairebé tot, casa i família, als bombardejos d'Alep, coneix Wikström, un representant de comerç que acaba de comprar un restaurant després d'haver abandonat la seva dona alcohòlica.
Khaled, fuig després del rebuig de la seva demanda d'allotjament en territori finlandès, i és contractat per Wikström, el restaurant del qual té dificultats per arrencar.

## Repartiment

* Sherwan Haji - Khaled Ali
* Sakari Kuosmanen - Waldemar Wikström
* Ilkka Koivula - Calamnius
* Janne Hyytiäinen - Nyrhinen, el cuiner
* Nuppu Koivu - Mirja, la cambrera
* Kaija Pakarinen - muller
* Niroz Haji - Miriam
* Simon Hussein Al-Bazoon - Mazdak
* Kati Outinen - propietari de botiga de la roba
* Tommi Korpela - Melartin
* Ville Virtanen
* Timo Torikka
* Elina Knihtilä
* Hannu-Pekka Björkman

## Premis

* Berlín 2017: Ós de Plata a la millor direcció

## Rebuda

L'acollida de la crítica és molt positiva: el lloc Allociné recull una mitjana dels crítics de 4,3/5, i dels crítics espectadors de 4,0/5.
* Crítica
** "El cineasta finès construeix una rondalla sense moralina, que explica la situació dels refugiats en arribar a Europa sense carregar les tintes, recolzant-se en la calidesa dels seus lacònics personatges."
** "Una destinació de visita obligada (...) la nova pel·lícula podria expandir el seu entusiasta però finita audiència gràcies a la seva actualitat i la seva visió única i personal sobre els exiliats víctimes del conflicte Sirià."
** "Hi ha alguna cosa una mica antiquat -massa acollidor i complaent- en com Aki Kaurismäki ha elaborat una pel·lícula amb un missatge liberal que defineix al seu heroi, un refugiat, com si fos una víctima santa, i convida a l'audiència a donar-li un copet a l'esquena pel seu punt de vista"

## Referències

* ↑ Marie-Noëlle Tranchant. «L'Autre Côté de l'espoir: Kaurismäki, cœur tendre et tête de bois». Le Figaro, 14-03-2017.
* ↑ «Toivon tuolla puolen». The New York Times.
* ↑ «Toivon tuolla puolen». ARA.cat.
* ↑ «L'Autre Côté de l'espoir» (en francès). Allociné.
* ↑ Sánchez, Sergi «Toivon tuolla puolen». Fotogramas.
* ↑ Rooney, David «Toivon tuolla puolen». The Hollywood Report.
* ↑ Gleiberman, Owen «Toivon tuolla puolen». Variety.
# Ponejukai

Ponejukai - Понежукай (rus) és un aül de la República d'Adiguèsia, a Rússia. Es troba prop del riu Aptxas, a l'embassament de Krasnodar, a 65 km al nord-oest de Maikop, la capital de la república.
Pertanyen a aquest municipi el possiólok de Zarià, els khútors de Kolos, Kotxkin i Xunduk i els aüls Netxerezi, Neixukai i Pxikuikhabl.

## Història

La vila fou fundada el 1800. El 1924 fou designat l'aül com centre administratiu de la regió de Djidjikhabl. El 1925 la regió canvià de nom a Ponejukai. El 1929 és confirmat com cap de regió dins de la rebatejada Província Autònoma d'Adiguèsia, però de la regió Psekupski. El 1934 torna a ser centre de la regió de Ponejukai, que el 1940 canvia de nom a Teutxejski. El 1956 passà a formar part de la regió de Takhtamukaiski, perdent l'estatus de cap de regió el 1963, i el 2000 finalment fou designat cap de la regió de Teutxejski novament.
# Cascada de les Set Germanes

* Per a altres significats, vegeu «Set Germanes».
Les Set germanes (noruec: De Syv Søstrene o Dei Sju Systrene, també coneguda com a Knivsflåfossen) és la 39a cascada més alta a Noruega. La cascada consta de set corrents separats, i el més alt dels set té una caiguda lliure de 250 metres.
Es troba al fiord de Geiranger al municipi de Stranda, situat al comtat de Møre og Romsdal (Noruega). La cascada està just al sud de la històrica granja de Knivsflå, a l'altre costat del fiord des de la vella granja de Skageflå. Es troba a uns 6,5 quilòmetres a l'oest de la localitat de Geiranger. Forma part del Bé natural dels Fiords de l'oest de Noruega-Geirangerfjord i Nærøyfjord com a Patrimoni de la Humanitat.

## Nom

"Les set germanes" (noruec: De Syv Søstrene o Dei Sju Systrene) està localitzada al costat nord del fiord de Geiranger, i directament a l'altre costat del fiord es troba una cascada d'un sol corrent anomenada El pretendent (en noruec, De Syv Søstrene o Dei Sju Systrene). La llegenda de les Set germanes explica que ballen alegrement mentre descendeixen. Entretant, a l'altre costat del fiord, el pretendent coqueteja alegrement amb elles al lluny.

## Referències

* ↑ «The Seven Sisters (De Sju Søstre)».
* ↑ Store norske leksikon. «Sju Søstre» (en noruec). [Consulta: 9 octubre 2010].
# Francisco Flores Lajusticia

Francisco Flores Lajusticia, conegut com a Paco Flores, (Barcelona, 26 de novembre de 1952) és un entrenador de futbol i exfutbolista català

## Trajectòria esportiva com a jugador

Com a jugador, a finals de la dècada dels anys 1970 arribà a jugar amb el RCD Espanyol 65 partits, marcant 13 gols.

## Trajectòria esportiva com a entrenador

* RCD Espanyol (futbol base): 1984-1994.
* Espanyol B: 1994-1996 i 1997-1999
* RCD Espanyol: 1996-1997 i 1999-2002
* Reial Saragossa: 2002-2004
* U.D. Almería: 2004-2006
* Gimnàstic de Tarragona: 2006-2007
La temporada 1996/97 tingué la seva primera experiència a la Primera divisió, en entrenar el primer equip de l'Espanyol des de la jornada 29 fins a final de temporada, agafant l'equip en zona de descens i aconseguint la permanència. Després d'aquella temporada, tornà al filial, fins que a la jornada 21 de la temporada 1999/2000 tornà a fer-se càrrec del primer equip fins al final de la temporada 2001/02.
La temporada 2002/03 fou entrenador del Reial Saragossa, a segona divisió, aconseguint l'ascens a Primera. Continuà al club, però només fins a la jornada 20 de la següent temporada, quan fou destituït pels mals resultats.
La temporada 2004/05 passà a ser entrenador de l'U.D. Almería des de mitja temporada, aconseguint la permanència a segona divisió. Continuà a l'equip fins a finals de la temporada següent, deixant-lo en una meritòria sisena posició, però sense aconseguir l'ascens, objectiu de la directiva del club.
La temporada 2006/07, fou fitxat com a entrenador del Gimnàstic de Tarragona després que a la jornada 12 es destituís a Luis César Sampedro pels mals resultats de l'equip. Tot i que el Nàstic oferí una millor imatge des del seu nomenament com a entrenador, no va poder mantenir l'equip a la primera divisió i deixà l'equip a final de temporada.
# Gymnothorax polyuranodon

Gymnothorax polyuranodon és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 92,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sri Lanka, Indonèsia, Borneo, Nova Guinea, les Filipines, Fidji, Palau, Austràlia, Nova Caledònia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.