OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# John MacIsaac

John MacIsaac (6 de juny de 1937) és un atleta escocès, ja retirat, especialista en curses de velocitat, que va competir durant la dècada de 1950.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en la prova dels 4x400 metres del Campionat d'Europa d'atletisme de 1958, tot formant equip amb Edward Sampson, John Wrighton i John Salisbury. El 1958 va prendre part en els Jocs de la Commonwealth que es van disputar a Cardiff.
El 1959 es va graduar a la Universitat de Glasgow.

## Millors marques

* 100 iardes. 10.1" (1959)
* 200 metres. 21.9" (1958)
* 400 metres. 47.22" (1958)

## Referències

* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «John V. MacIsaac | Commonwealth Games Federation» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-11-28. [Consulta: 2 desembre 2021].
* ↑ «Berlin 2018 Statistics Handbook». european-athletics.org [Consulta: 2 desembre 2021].
* ↑ «University of Glasgow :: Story :: Biography of John MacIsaac». Arxivat de l'original el 2021-12-02. [Consulta: 2 desembre 2021].
* ↑ «TOPS in athletics - Athlete Search». [Consulta: 2 desembre 2021].
# Els tres mosqueters (pel·lícula de 1986)

Els tres mosqueters (títol original en anglès, The Three Musketeers) és una pel·lícula d'animació australiana de 1986 de Burbank Films Australia. Està basada en el clàssic francès d'Alexandre Dumas, Els tres mosqueters, i va ser adaptada per Keith Dewhurst. Va ser produïda per Tim Brooke-Hunt i va incloure la banda sonora original de Sharon Calcraft. S'ha doblat al català.
Encara que cronològicament la història se segueix a The Man in the Iron Mask de Burbank, aquesta darrera pel·lícula es va estrenar un any abans que Els tres mosqueters. Els drets d'autor de la pel·lícula són propietat de Pulse Distribution and Entertainment i administrats per la firma de gestió de drets digitals NuTech Digital.
És l'única vegada en qualsevol producció de Burbank que els personatges trenquen la quarta paret. De tant en tant, els personatges es dirigeixen de sobte al públic com si estiguessin a l'escena amb ells.

## Referències

* ↑ «Els tres mosqueters». ésAdir. [Consulta: 4 juliol 2024].
* ↑ US Copyright Office Document No V3285P205 1996-09-25
* ↑ BTECH article on NuTech and Pulse distribution agreement.
# Escola de Barcelona

«Escola de Barcelona» té aquests significats:
* Escola de Barcelona (cinema)
* Escola de Barcelona (arquitectura)
* Escola de filosofia de Barcelona
# Cantó de Niça-9

El cantó de Niça-9 és un cantó francès del departament dels Alps Marítims, situat al districte de Niça. Compta amb part del municipi de Niça.

## Municipis

* Niça

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1982 | Louis Fiori | PCF |
| 1982- | Joseph Calza | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| - | - | - | - | - | 32.875 | 32.292 |
# Trinitat Neras i Plaja

Trinitat Neras i Plaja (Begur, 9 d'agost de 1941 - 10 de juny de 2024) fou una empresària i política catalana.

## Biografia

Abans de dedicar-se a la política treballà com a directora d'empreses en el camp de l'hoteleria fins al 1974. Fou comptable d'una empresa de construcció de 1975 a 1980 i secretària de la junta del Casino Cultural i Casal dels Avis de Begur de 1980 a 1987.
Fou membre del comitè executiu de CDC al Baix Empordà, partit en el qual milità des de 1977. Fou diputada al Parlament de Catalunya per CiU per la circumscripció de Girona a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980, 1984, 1988, 1992, 1995 i 1999. Fou candidata a l'alcaldia de Begur a les eleccions municipals de 1991, però no fou escollida. El 2006 era també consellera general de Caixa de Girona.

## Referències

* ↑ Diputats al Parlament de Catalunya de la Segona Legislatura p.87
* ↑ «Conselleria general de Caixa de Girona». Arxivat de l'original el 2010-08-21. [Consulta: 16 juliol 2008].

## Enllaços externs

* Fitxa al Parlament de Catalunya
# Frithuwald de Bernícia

Frithuwald va ser rei de Bernícia, en un període imprecís que podria anar de l'any 579 al 585, probablement després de Theodric.
Poc se sap de la vida o del regnat de Frithuwald. Els textos més antics difereixen en l'ordre de successió dels reis que van governar entre Ida de Bernícia i el seu fill Etelfred, que va governar a partir del 592/593. Tenint en compte les llistes genealògiques, Frithuwald hauria començat a governar el 579 i segons la Historia Brittonum va estar al tron durant sis anys. Per altra banda a la Historia Brittonum també es diu que ell governava quan sant Agustí va arribar a Kent i això va ser l'any 597.

## Referències

* ↑ Johnson, 2016, p. 168.
* ↑ Cannon i Hargreaves, 2009, p. 51.

## Bibliografia

* Cannon, John; Hargreaves, Anne. The Kings & Queens of Britain. Oxford University Press, 2009.
* Johnson, Flint F. The British Heroic Age: A History, 367–664. McFarland, 2016.
* Venning, Timothy. The Kings & Queens of Anglo-Saxon England. Amberley Publishing Limited, 2014.
# John Prevas

John Prevas (n. Baltimore, Maryland, segle XX) és un historiador, erudit de clàssics, autor i mediador estatunidenc.
Prevas va ser acadèmic de residència i professor ajudant de clàssics a l'Eckerd College des del 2001 fins al 2011 impartint cursos d'història grega i romana antiga, llatí i dret. Des de 2015 és professor visitant de clàssics a la Universitat del sud de Florida. És autor d'Hannibal Crosses The Alps (2001), Xenophon's March: Into the Lair of the Persian Lion (2002) i Envy of the Gods (2004), una història del desafortunat viatge d'Alexandre el Gran pel desert de Gedrosian al Pakistan i el best-seller del 2009NYT, Power Ambition Glory, coautor amb Steve Forbes. El seu darrer llibre és Hannibal's Oath (DaCapo Books 2017).
Prevas va néixer a Baltimore, Maryland, i es va llicenciar en història per la Universitat de Maryland, va cursar un màster en psicologia de l'educació per la Universitat Johns Hopkins, va cursar un màster en ciències polítiques per la Universitat de Maryland i va cursar un dret en Antioch School of Law, Washington DC. Va aparèixer al programa Unconventional Warfare del programa History Channel del 2002, que discutia la invasió d'Hannibal a Itàlia creuant els Alps i en una pel·lícula de la BBC National Geographic sobre Hannibal el 2008.

## Referències

* ↑ Review of Xenophon's March by Dr. J. Boone Bartholomees Arxivat 2008-03-08 a Wayback Machine.
* ↑ Aschoff, Susan. "Quest for a Conqueror." St. Petersburg Times, December 18, 2004.
* ↑ «Envy of the Gods information at publisher Dacapo Books». Arxivat de l'original el 2007-02-08. [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ History Channel. Unconventional Warfare. Towers Productions. https://www.imdb.com/title/tt0899175/combined?mode=desktop
# Estany de Coma d'Or

L'Estany de Coma d'Or és un llac d'origen glacial dels Pirineus, del terme comunal de Portè, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
És a a la vall del Rec de Querforc, a la zona nord-est del terme de Portè, al sud-oest de la Portella de Cortal Rossó, a ponent del Cap de Llosada i al sud-est de la Tossa Rodona i de la Portella de la Coma d'en Garcia.
Aquest estany és molt concorregut per les rutes excursionistes que recorren els Pirineus de la zona occidental de la Cerdanya.

## Referències
### Notes

* ↑ L'Estany de Coma d'Or en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Una ruta de Wikiloc
* ↑ «Una altra ruta, de Pirineos 3000». Arxivat de l'original el 2019-05-25. [Consulta: 27 maig 2019].

### Bibliografia

* Becat, Joan. «101 - Portè». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Figuera, Manel. Excursions escollides per a raquetes de neu: 20 itineraris pel Berguedà, l'Alt Urgell i la Cerdanya. Valls: Cossetània Edicions, 2005 (Azimut, 75). ISBN 84-9791-140-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Portè». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Sánchez, Pako. Massís del Carlit: Ascensions per les arestes, carenes i valls. Valls: Cossetània Edicions, 2005 (Azimut, 66). ISBN 84-9791-077-X.

### Enllaços externs

* Blog del Miquel Mompart
# Cantó de Noailles

El cantó de Noailles és un cantó francès del departament de l'Oise, situat al districte de Beauvais. Té 20 municipis i el cap és Noailles.

## Municipis

* Abbecourt
* Berthecourt
* Cauvigny
* Le Coudray-sur-Thelle
* Le Déluge
* Hermes
* Hodenc-l'Évêque
* Laboissière-en-Thelle
* Lachapelle-Saint-Pierre
* Montreuil-sur-Thérain
* Mortefontaine-en-Thelle
* Mouchy-le-Châtel
* La Neuville-d'Aumont
* Noailles
* Novillers
* Ponchon
* Sainte-Geneviève
* Saint-Sulpice
* Silly-Tillard
* Villers-Saint-Sépulcre
* Warluis

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | M. Trouvé | PCF |
| 1949-1979 | M. Bonal | RPF, després RS, després UDR, després RPR |
| 1979- | Jean-François Mancel | RPR, després divers droite, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 10.135 | 10.893 | 12.421 | 14.585 | 18.004 | 20.119 | 21.507 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Tirà cuaforcat

El tirà cuaforcat (Muscipipra vetula) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae) i única espècie del gènere Muscipipra.

## Hàbitat i distribució

Matolls de l'est del Paraguai. Nord-est de l'Argentina i sud-est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Tirà cuaforcat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-1-2021 (català)
# Gajabahu

«Gajabahu» té aquests significats:
* Gajabahu I, rei d'Anuradhapura, 113-135
* Gajabahu II, rei de Polonnaruwa, 1131-1153
# José Carol Archs

José Carol Archs (Martorell, 24 de desembre de 1929) és un novel·lista i articulista català.

## Biografia

José Carol Archs estudià batxillerat en col·legis salesians, i la carrera de Dret a la Universitat de Barcelona.
Va guanyar el Premi Cafè Gijón de novel·la curta en 1959 amb El Parador.
Fou col·laborador i articulista en Nueva Estafeta (segona etapa de La Estafeta Literaria) entre 1979 i 1983 i en el diari barceloní El Correu Català entre 1981 i 1983. Ha estat president del jurat dels Premis Literaris de Martorell durant trenta anys. En 2009 es publicà un llibre d'homenatge a la seva vida i la seva obra per un grup d'escriptors: La pasión por la palabra.
Altres novel·les seves són: La Riada, publicada per Editorial Planeta en 1966 i després per Cercle de Lectors i Editorial Bruguera, Confesiones de un drogado (1971) i El fuego de la vida (1981).A més, va publicar un llibre de relats: Y los hombres izaron un arco iris (1979), així com diverses obres d'assaig, com: Entre la espada y la pared (1974) i 33 viajes alrededor del yo (1982). També escriu una biografia F. Durán-Jordá, el combatiente de la sangre (1978) i una crítica literària sobre autors catalans: El sueño de la palabra (1996), així com un llibre d'aforismes: Cada día con Minerva (edicions en 1976 i 1994).

## Obres

* La riada. ISBN 978-84-320-5064-0
* El parador. ISBN 84-7457-044-1
* El fuego de la vida. ISBN 84-7457-120-0
* Y los hombres izaron un arco iris. ISBN 84-7457-056-5
* 33 viajes alrededor del yo. ISBN 84-85887-12-3
* Cada día con Minerva. ISBN 84-8132-018-8
* El sueño de la palabra. ISBN 84-8300-115-2
* La pasión por la palabra. ISBN 978-84-936938-6-2

## Referències

* ↑ «¿Qué pasó el 24 de Diciembre?». OKdiario, 23-12-2017 [Consulta: 10 abril 2021].
* ↑ González-Ruano, César «Pulso de las letras». Blanco y Negro [Madrid], 28-03-1959, p. 81 [Consulta: 10 abril 2021].
* ↑ Ciurans Peralta, Enric. «[https://www.tdx.cat/bitstream/handle/10803/21786/05.ECP_5de7.pdf Universitat, cultura i teatre a la dècada dels cinquanta: L'Agrupació de Teatre Experimental i el Teatre Viu]» ( PDF) p. 583. Universitat de Barcelona. [Consulta: 10 abril 2021].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de José Carol Archs
# Max devrait porter des bretelles

Max devrait porter des bretelles és una pel·lícula muda francesa dirigida per Max Linder i René Leprince i produïda per Pathé, estrenada el 1917. Fou exhibida al festival Il Cinema Ritrovato el 1990.

## Repartiment

* Max Linder : Max
* Genevieve Chrysias

## Referències

* ↑ The Encyclopedia of Film per James Monaco
* ↑ Max devrait porter des bretelles a Il Cinema Ritrovato
# Erich Obermayer

Erich Obermayer (Viena, 23 de gener de 1953) és un futbolista retirat austríac.
Durant vint anys defensà els colors de l'Austria Viena. L'any 2001 fou escollit dins de l'onze del segle XX del club. Debutà amb Àustria l'abril de 1975 en un partit de classificació davant Hongria. Participà en els Mundials de 1978 i 1982. En total fou 50 cops jugador de la selecció i marcà un gol. El seu darrer partit fou el març de 1985 en un amistós davant la Unió Soviètica.

## Referències

* ↑ Appearances for Austrian National Team - RSSSF

## Enllaços externs

* Austria Wien archive (alemany)
* Perfil a National Football Teams
# Esteve d'Agramunt

Esteve d'Agramunt (s.XV) fou un eclesiàstic català. Sembla que va començar la seva carrera a Santa Maria de Gualter i a partir d'aquí fou successivament vicari general del bisbe d'Elna i patriarca de Jerusalem, Francesc Eiximenis (bisbe de 1408 a 1409), i de Jerónimo de Ocón (bisbe de 1410 a 1425); abat de Santa Maria d'Amer entre 1404 i 1406, i abat de Sant Pere de Rodes entre 1416 i 1432. L'abadia d'Amer, la va rebre a través de la procura de Joan d'Agramunt, probable parent seu, el 8 de novembre de 1414. Pel que fa a Sant Pere de Rodes, fou nomenat el gener de 1416, però per problemes amb el Cisma d'Occident no resolts, no va poder excercir-ne el càrrec fins al 1429 i, mentrestant, regia el monestir Pere Sorts, que fou traslladat a Sant Feliu de Guíxols el 1429. Va morir a la tardor de 1432.

## Bibliografia

* Sergi Gascón Urís, "El ms. B-71 de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona i el ms. 4539 de la Biblioteca de Catalunya: Dos nous còdexs del Llibre dels Àngels de Francesc Eiximenis" dins Actes del Tretzè Col·loqui Internacional de Llengua i Cultura Catalanes, AILLC - ILCCUdG - PAM, Girona, 2003. Volum III, 247-261
# Cantó de Nogent-le-Roi

El cantó de Nogent-le-Roi és un cantó francès del departament d'Eure i Loir, situat al districte de Dreux. Té 18 municipis i el cap és Nogent-le-Roi.

## Municipis

* Le Boullay-Mivoye
* Le Boullay-Thierry
* Boutigny-Prouais
* Bréchamps
* Chaudon
* Coulombs
* Croisilles
* Faverolles
* Lormaye
* Néron
* Nogent-le-Roi
* Ormoy
* Les Pinthières
* Saint-Laurent-la-Gâtine
* Saint-Lucien
* Senantes
* Villemeux-sur-Eure
* Villiers-le-Morhier

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1951-1970 | M. Chaise | radical |
| 1970-1980 | Edmond Thorailler | UDR |
| 1980-1994 | Michel Beaujouan | Divers droite |
| 1994- | Jean-Paul Mallet | Sense etiqueta |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 7.656 | 8.257 | 9.287 | 11.818 | 14.350 | 15.960 | 17.666 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Juan de la Cruz Mourgeón y Achet

Juan de la Cruz Mourgeón y Achet (Sevilla, 1766 - Quito, 1822) fou un militar espanyol, últim virrei de Nova Granada i president de la Reial Audiència de Quito.

## Biografia

Durant la Guerra del Francès va participar, entre d'altres, en les batalles de Albuera, Bailén i la reconquesta de Sevilla. Per les seves accions va ser nomenat cavaller de les ordes de Sant Ferran i de Sant Hermenegild. L'octubre de 1820 fou nomenat virrei de Nova Granada, en aquells moments en una situació ja molt delicada per als interessos espanyols, poc després de la batalla de Boyacá.
Havia d'assumir oficialment el càrrec quan reconquerís Santa Fe de Bogotà i, com a mínim, dues terceres parts del virregnat. Per aquesta raó, mentre no pogués assumir el virregnat de Nova Granada, assumí també, el 1821, la presidència de la Reial Audiència de Quito i es va encarregar d'organitzar-ne el reforç, amb l'objectiu de contrarestar els intents de les tropes patriotes de la Província Lliure de Guayaquil d'alliberar tots els territoris de l'Audiència. Mourgeón va dur tropes procedents d'altres zones del virregnat encara sota control espanyol, de Puerto Cabello (Veneçuela) i de la guarnició de l'istme de Panamà; en total uns 800 homes, que van arribar a Atacames el 23 de novembre de 1821.
Mourgeón va arribar a la capital ja bastant malalt i va morir el 8 d'abril de 1822 a Quito. Fou substituït per Melchor de Aymerich, que seria l'últim president de la Reial Audiència de Quito. El càrrec de virrei de Nova Granada, en canvi, ja no es va renovar.

## Referències

* ↑ República, Subgerencia Cultural del Banco de la. «La Red Cultural del Banco de la República» (en castellà). Arxivat de l'original el 2022-05-01. [Consulta: 12 agost 2019].
* 1 2 Landázuri Camacho, Carlos. «La independencia del Ecuador (1808-1822)». A: Ayala Mora, Enrique. Nueva historia del Ecuador (en castellà). Vol. 6. Quito: Corporación Editora Nacional, 1989.
# Mestre de les Figures Anèmiques

El Mestre de les Figures Anèmiques fou un pintor del gòtic actiu a la primera meitat del segle xv a Catalunya. L'historiador de l'art Chandler Post anomenà d'aquesta manera al pintor «...a causa dels seus tipus sense sang, tan mancats de valors tàctils...», referint-se als rostres de les figures representades. Es creu que disposava d'un taller a la Catalunya central en conservar-se obra principalment d'Osona i el Bages.
La seva obra restà influenciada pel pintor contemporani Lluís Borrassà. Perfila les figures amb una línia negra per a definir el volum de les figures.

## Algunes obres

* Retaule dedicat a sant Martí de Tours de la primera meitat del segle xv, conservat al Museu Episcopal de Vic
* Retaule dedicat a Santa Úrsula i de les Onze Mil Verges, pintat entre 1425 i 1450, conservat a l'església de Sant Miquel de Cardona - aquí s'ha perdut la predela i el compartiment central, que ha estat substituit pel contemporani compartiment central del Retaule de l'Esperit Sant, de Pere Vall.

## Referències

* ↑ Retaule dedicat a sant Martí de Tours, MEV 1009-1013. [Consultat el 9/12/2011, URL actualitzat el 3/08/2023].
* ↑ «Església parroquial de Sant Miquel de Cardona». Festa Catalunya. Fires, festes, oci i llocs per visitar. [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ església de Sant Miquel de Cardona, a Catalonia Sacra. [Consulta: 3/08/2023].

## Enllaços externs

* Retaule dedicat a sant Martí de Tours, a les col·leccions del Museu Episcopal de Vic.
* Retaule dedicat a sant Martí de Tours, panell de la bacanal dels soldats de Poitiers, al DIBA Patrimoni.
# Esteve d'Amasia

Esteve d'Amasia o Esteve II (en grec antic: Στέφανος Β') va ser patriarca de Constantinoble de l'any 925 al 928. Havia estat metropolità d'Amasia, la seva ciutat natal.
Sembla que va ser nomenat pel càrrec per l'emperador Romà I Lecapè després de la mort de l'anterior patriarca Nicolau I el Místic. Es diu que l'emperador volia que el seu fill petit Teofilacte fos patriarca de Constantinoble, però com que encara era molt jove va nomenar «provisionalment» a Esteve. El 18 de juliol de l'any 927 Esteve d'Amasia va morir. L'emperador, el 27 de desembre va triar un monjo anomenat Trifó, conegut per l'austeritat de la seva forma de vida, i que va ser ordenat patriarca per un temps acordat amb el nom de Trifó de Constantinoble, fins que Teofilacte no va tenir l'edat per ser patriarca.
Esteve d'Amasia és considerat sant per l'Església Ortodoxa, que celebra la seva festivitat el 18 de juliol.

## Referències

* ↑ «Ὁ Ἅγιος Στέφανος Ἀρχιεπίσκοπος Κωνσταντινουπόλεως» (en grec). ΜΕΓΑΣ ΣΥΝΑΞΑΡΙΣΤΗΣ. [Consulta: 6 juliol 2023].
* ↑ Hussey, J. M. The Orthodox Church in the Byzantine Empire. Oxford: Clarendon Press, 1990, p. 111. ISBN 9780198269014.
# Can Poal

* Per a altres significats, vegeu «Can Poal de la Costa».
Can Poal o Casa del Comte Güell és un habitatge al municipi de Castelldefels (Baix Llobregat) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Habitatge aïllat, en un paratge natural de gran bellesa, al principi del massís del Garraf i lleugerament urbanitzat. L'ús significatiu dels materials i la volumetria lliure, irregular, delaten la influència de Gaudí damunt del seu deixeble Francesc Berenguer i Mestres. La implantació damunt d'un terreny en pendent afavoreix la partició del conjunt en uns volums de basament, la planta principal, amb les obertures més grans, i el cos de golfes, amb les petites obertures corregudes, de tradició pairal. Construïda per al Comte Güell, mecenes de Gaudí i propietari de vinyes i terrenys a la zona del Garraf, no lluny d'on Gaudí, amb la col·laboració del mateix Berenguer, va fer el cèlebre celler al terme de Sitges.

## Notes

* ↑ «Casa Comte de Güell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 abril 2015].

## Enllaços externs

* Casa Comte de Güell Arxivat 2010-06-21 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Tractat de l'Estat Austríac

El 'Tractat de l'Estat Austríac', (en alemany: Österreichischer Staatsvertrag) o Tractat de la Independència d'Àustria, és el tractat que va finalitzar l'ocupació d'Àustria per part de les Potències Aliades durant la Segona Guerra Mundial i va reconèixer Àustria com a Estat independent i sobirà. Es va signar al Palau Belvedere a Viena, el dia 15 de maig del 1955 entre les Potències Aliades (entre França, Regne Unit, Estats Units i Unió Soviètica) i el govern austríac. La independència va entrar en vigor oficialment al 27 de juliol del 1955.
El títol complet del tractat és Tractat d'Estat per a la restauració d'una Àustria independent i democràtica 15 de Viena, que es va anunciar el Maig de 1955 (en alemany: Staatsvertrag betreffend die Wiederherstellung eines unabhängigen und demokratischen Österreich, gegeben zu Wien am 15. Mai 1955).

## Ocupació d'Àustria

Amb aquest tractat fa que Àustria recuperi la seva independència al cap de 17 anys. El 12 de març de 1938, les tropes alemanyes d'Adolf Hitler ocuparen el país i formaria part de l'Alemanya del Tercer Reich i l'anomenarien Anschluss.
Viena caigué el 13 d'abril de 1945 durant l'ofensiva soviètica de Viena, poc abans de la fi de la guerra. A la fi de la guerra, les potències de França, Regne Unit, Estats Units i Unió Soviètica es van dividir Àustria i la van ocupar. Del 1938 fins al 1955 Àustria va ser ocupada.