OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# End of the century: The story of the Ramones

End of the century: The story of the Ramones és una pel·lícula documental del 2003 sobre el grup de punk rock de la ciutat de Nova York Ramones. La pel·lícula, produïda i dirigida per Jim Fields i Michael Gramaglia, documenta la història del grup des de la seva formació a principis dels anys 1970 fins a la seva ruptura el 1996 i la mort de dos dels quatre membres originals. El títol és extret del disc de Ramones de 1980, End of the century. Johnny Ramone va morir poc després de l'estrena de la pel·lícula.
La versió final i completa de la pel·lícula no va aparèixer fins al febrer de 2004 al 54è Festival Internacional de Cinema de Berlín i es va estrenar comercialment als Estats Units d'Amèrica l'agost de 2004.

## Argument

La pel·lícula narra la trajectòria artística de Ramones des dels seus inicis al barri de Forest Hills, al districte de Queens, i les seves primeres actuacions als CBGB de Nova York fins a la seva incorporació al Rock and Roll Hall of Fame el 2002. Inclou entrevistes exhaustives amb el baixista Dee Dee Ramone (1951-2002), el guitarrista Johnny Ramone (1948-2004), el cantant Joey Ramone (1951-2001), Marky Ramone, C.J. Ramone, Tommy Ramone, Richie Ramone i Elvis Ramone.
També hi són entrevistats Debbie Harry i Joe Strummer, la mare i el germà de Joey i amics de la infància dels membres del grup. Els directors van intentar fer la pel·lícula per primera vegada el 1994 per a documentar l'últim any de Ramones a la carretera, però van trobar dificultats amb management del grup. Fields i Gramaglia van reiniciar la producció de la pel·lícula el 1998 després que Ramones s'hagués retirat oficialment.

## Referències

* ↑ «End of the Century: The Story of the Ramones» (en anglès). [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ Savlov, Marc. «Movie Review: End of the Century: The Story of the Ramones» (en anglès americà), 22-10-2004. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ Rosen, Steven. «Remembering the Ramones in the documentary ‘End of the Century’» (en anglès), 13-11-2017. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ Bradshaw, Peter «End of the Century: The Story of the Ramones review – heroes of punk» (en anglès). The Guardian, 07-01-2005. ISSN: 0261-3077.
* ↑ Paul, Aubin. «Ramones - End Of The Century: The Story Of The Ramones [DVD]» (en anglès). Punknews.org, 05-04-2005. [Consulta: 18 febrer 2024].
# Enda Kenny

Enda Kenny (Castlebar, Comtat de Mayo, Irlanda, 24 d'abril del 1951) és un polític irlandès que va ser Taoiseach (Primer Ministre) entre 2011 i 2017. Lidera el partit Fine Gael des del 2002. També va ser vicepresident del Partit Popular Europeu.
# End of an Era

End of an Era és un DVD i doble CD de la banda finlandesa de metal simfònic Nightwish. Va ser enregistrat al Hartwall Areena de Hèlsinki, Finlàndia el 2 d'octubre del 2005.

## Llista de cançons

Si no s'especifica, música i lletra estan escrites per Tuomas Holopainen.
* Intro: Red Warrior, música per Hans Zimmer
* Dark Chest of Wonders
* Planet Hell
* Ever Dream
* The Kinslayer
* The Phantom of The Opera, música i lletra per irew Lloyd Webber/T. Rice
* The Siren, música per Tuomas Holopainen i Emppu Vuorinen, lyrics by Tuomas Holopainen
* Sleeping Sun
* High Hopes, música per David Gilmour, lletra per David Gilmour i Polly Anne Samson
* Bless the Child
* Wishmaster
* Slaying the Dreamer, música per Tuomas Holopainen i Emppu Vuorinen, lletra per Tuomas Holopainen
* Kuolema tekee taiteilijan
* Nemo
* Ghost Love Score
* Stone People, música i lletra per John Two-Hawks, actuació de John Two-Hawks
* Creek Mary's Blood (featuring John Two-Hawks)
* Over the Hills i Far Away, música i lletra per Gary Moore
* Wish I Had an Angel
* Outro: All of Them, música per Hans Zimmer
# Entrez

Entrez (Global Query Cross-Database Search System) és un motor de cerca federada que permet accedir a la base de dades del National Center for Biotechnology Information (NCBI o Centre Nacional per a la Informació Biotecnològica). El NCBI és una part de la United States National Library of Medicine (NLM o Centre Nacional per a la Informació Biotecnològica), així com un departament dels National Institutes of Health (NIH o Instituts Nacionals de Salut) del govern dels Estats Units.

## Referències

* ↑ NCBI Resource Coordinators «Database resources of the National Center for Biotechnology Information». Nucleic Acids Research, 41, Database issue, 2012, pàg. D8–D20. DOI: 10.1093/nar/gks1189. PMC: 3531099. PMID: 23193264.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
Viccionari
Viccionari
# Entropi

L'entropi és un trastorn en el qual la parpella (normalment la parpella inferior) es plega cap a dins. És molt incòmode, ja que les pestanyes contínuament freguen contra la còrnia provocant irritació. L'entropi sol ser causat per factors genètics. Això és diferent de quan un plec addicional de pell a la parpella inferior fa que les pestanyes es girin cap a l'ull (epiblèfar). En els epiblèfars, el marge de la parpella en si està en la posició correcta, però l'extra plec de pell fa que les pestanyes estiguin mal dirigides. L'entropi també pot crear dolor secundari a l'ull (que condueix a un autotrauma, cicatrització de la parpella o dany als nervis). La parpella superior o inferior pot estar afectada i un o tots dos ulls poden estar afectats. Quan l'entropi es produeix als dos ulls, això es coneix com a "entropi bilateral". Els casos repetits d'infecció per tracoma poden causar una cicatriu en la part interna de la parpella, que pot causar entropi. En els casos humans, aquesta afecció és més freqüent en persones majors de 60 anys.

## Referències

* ↑ «Entropion». National Human Genome Research Institute. [Consulta: 30 octubre 2022].
* ↑ Katowitz, James A.; Katowitz, William R. Pediatric Oculoplastic Surgery (en anglès). Springer, 2017-11-30, p. 336. ISBN 9783319608143.
* ↑ «Environmental sanitary interventions for preventing active trachoma». Cochrane Database of Systematic Reviews, 2, 2, 2012, pàg. CD004003. DOI: 10.1002/14651858.CD004003.PUB4. PMC: 4422499. PMID: 22336798.
* ↑ Tony Smith, ed. (1992). The British Medical Association Family Doctor Home Adviser. Chart 80: "Painful or irritated eye". ISBN 0-86318-864-8 p. 184

## Vegeu també

* Triquiasi
* Ectropi
# Entrada de les croades a Constantinoble

Entrada de les croades a Constantinoble (en francès, L'entrée des croisés à Constantinople o La prise de Constantinople par les croisés) és una pintura del romàntic francès Eugène Delacroix que es troba al museu del Louvre, a París. El quadre evoca un episoci cèlebre de la Quarta Croada a la qual els croats catòlics van ocupar per segona vegada la ciutat assetjada de Constantinoble, el 12 d'abril de 1204.
La pintura mostra Balduí I de Constantinoble encapçalant una processó a través dels carrers de la ciutat després de l'assalt, rodejat d'habitants de Constantinoble agenollats per demanar-li clemència.
La lluminositat i l'ús del color d'aquesta pintura estan molt influenciats pels grans pintors europeus anteriors al segle xix que va estudiar Delacroix, com per exemple Paolo Veronese. Tanmateix, quan la pintura va exhibir-se al Saló de París el 1841, Le Constitutionnel es va queixar d'aquells colors tan apagats i terrosos. Tampoc els va agradar la manca de contorns definits ni aquella composició caòtica i retorçada, i és que aleshores el romanticisme a la pintura encara era controvertit i massa nou com per a ser apreciat per tothom.

## Referències

* 1 2 Delacroix, de Phoebe Pool. Londres, Hamlyn, 1969. ISBN 0600037967 (anglès)
# Epiproctes

Els epiproctes (Epiprocta) són un dels dos subordres de l'ordre Odonata (libèl·lules, cavallets del diable). És un subordre proposat recentment, i es va crear per a la inclusió dels Anisozygoptera. L'antic subordre Anisoptera és ara un infraordre dins d'Epiprocta, en el qual els anisozigòpters ara són en l'infraordre Epiophlebioptera.

## Filogènia i classificació

Els odonats s'han subdividit tradicionalment en dos subordres, Anisòptera (amb ales desiguals) i Zygoptera (amb les quatre ales similars).
Estudis cladístics sobre la filogènesi dels odonats suggereixen que el subordre Anisoptera es parafilètic (i per tant caldria abandonar-lo), segons mostra el cladograma següent:
| Odonata | Zygoptera Epiprocta Anisozygoptera ___ Anisoptera |

## Vegeu també

* Brachydiplax

## Referències

* ↑ Lohmann, H., 1996. «Das phylogenetische System der Anisoptera (Odonata).» Deutsche Entomologische Zeitschrift, 106(9): 209-266.
* ↑ Rehn, A. C., 2003. «Phylogenetic analysis of higher-level relationships of Odonata.» Systematic Entomology 28(2): 181-240. (anglès)
* ↑ Tree of Life, Odonata
# Epir (perifèria)

La Perifèria de l'Epir constitueix una de les 13 regions administratives de Grècia. És vorejada a l'oest per la mar Jònica, i limita al sud-oest d'Albània, al nord amb la regió de Macedònia Occidental, a l'est amb la regió de Tessàlia. La perifèria (capital: Ioànnina, 57.000 habitants) està dividida en 4 «unitats perifèriques» que corresponen a les antigues prefectures abolides el 2010.

## Geografia

Regió muntanyosa (2.646 m al mont Smolikas) i poc fèrtil, l'Epir tanca els llacs en si mateixos (se'n parla d'endorreisme), com ara el de Ioànnina, una de les ciutats principals. La plana litoral és més fèrtil. El relleu i el clima amb neu a l'hivern aïllen encara, de vegades, aquesta regió de la resta del món durant l'hivern. L'Epir és conegut per a la bellesa dels seus paisatges: alts penya-segats calcaris del Timfeu, Gorges de Vikos, vastos boscos de roures, i després de coníferes, seguint la ruta de Ioànnina a Métsovo i una vall humida on s'amaga el santuari de Zeus dodoneu.
Des de la reforma Kallikratis de 2010, els antics nomossos de Tespròcia, Ioànnina, Arta i Prévza han estat reemplaçats per noves entitats administratives anomenades unitats perifèriques o unitats regionals, les fronteres de les quals no han estat modificades. L'organització municipal n'ha estat simplificada: el nombre de municipis passa de 76 a 18.

## Història

La turcocràcia a Epir s'acabà el 21 de febrer de 1913 amb la presa de la ciutat de Ioànnina i l'annexió de la regió per part de Grècia. Aquesta regió va patir particularment els efectes de la Guerra Civil grega, que es va perllongar fins al 1949, i oposà monàrquics i comunistes.

## Vegeu també

* Tíamis.
* Epir (regió històrica).

## Enllaços externs

* Bibliografia sobre l'Epir antic Arxivat 2010-01-09 a Wayback Machine..
* Portal Epir-Grècia Arxivat 2007-10-17 a Wayback Machine..
# Escut de Burjassot

L'escut de Burjassot és un símbol representatiu sense oficialitzar de Burjassot, municipi del País Valencià, comarca de l'Horta Nord. Té el següent blasonament:
| « | Escut espanyol truncat i mig partit. Al primer, d'atzur, castell somat per una lluneta muntant i flanquejat de dos pins. Al segon, de gules, una torre sostenint al sinistre una cigonya ardida. Al tercer, d'argent, creu patriarcal d'or acostada pels braços d'una balança, també d'or. Gaiat curvilini a la punta i abaixat, d'argent, amb un piló de les Sitges. En un filacteri circumval·lant l'escut, la llegenda «cuncta adversa fuget prospera cuncta serat». Per timbre, corona de marqués modificada. | » |

## Història

Burjassot no té un escut oficial, però utilitza aquest «de facto».
El castell i els pins són una al·lusió directa a la suposada etimologia de la paraula Burjassot, d'origen àrab, composta, segons es creu, dels vocables burg (torre) i Sot (bosc), segons l'historiador Escolano. La segona partició amb la torre i la cigonya representa a Misser Domingo Mascó, un dels primers senyors de Burjassot, segons Mossèn Febrer. La tercera és la Creu Patriarcal de Sant Joan de Ribera, símbol del titular de l'Arxiprestal de Sant Miquel Arcàngel. El piló és una de les 41 tapadores de les Sitges de Burjassot. La llegenda, «cuncta adversa fuget prospera cuncta serat» («espanta l'advers, fomenta el favorable») està presa d'un vers que va manar pintar Sant Joan de Ribera en el saló d'actes del castell.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de l'Horta Nord.

## Referències

* 1 2 Alonso Hueso, Víctor. «Dades històriques sobre l'Escut de Burjassot». burjassot.org. Arxivat de l'original el 20 d’agost 2018. [Consulta: 18 setembre 2015].
* ↑ Alonso Hueso, Víctor. Burjasot de otros tiempos: Efemérides de la ciudad de Burjasot (en castellà). Institut Municipal de Cultura i Joventut de Burjassot, juny 2006. ISBN 978-84-611-1509-9. OCLC 433558558 [Consulta: 18 setembre 2015].
# Elies de Parma

Elies de Parma (Biarritz, França 1880 - Friedberg, Àustria 1959) fou el cap de la Casa de Borbó-Parma i titular del Ducat de Parma entre 1950 i 1959. Anteriorment, entre 1907 i 1950, havia estat regent dels drets sobirans dels seus germans.

## Orígens familiars

Va néixer el 23 de juliol de 1880 a la ciutat de Biarritz, població situada a França, essent fill del destronat duc Robert I de Parma i la seva primera esposa, Maria Pia de Borbó-Dues Sicílies. Fou net per línia paterna de Carles III de Parma i Lluïsa de França, i per línia materna del rei Ferran II de les Dues Sicílies i Maria Teresa d'Àustria.
Fou germà de Maria Lluïsa de Borbó-Parma, casada amb Ferran I de Bulgària; Enric i Josep de Parma. Així mateix fou germà, per part de pare, de Xavier I de Parma; de Zita de Borbó-Parma, casada amb Carles I d'Àustria; i Fèlix de Borbó-Parma, casada amb Carlota I de Luxemburg.

## Núpcies i descendents

Es casà el 25 de maig de 1903 a la ciutat de Viena amb l'arxidquessa Maria Anna de Teschen, filla de Frederic d'Àustria i Isabel de Croy, i neboda de la reina d'Espanya Maria Cristina d'Àustria. D'aquesta unió nasqueren:
* Elisabet de Borbó-Parma (1904-1983)
* Calres de Borbó-Parma (1905-1912)
* Maria Francesca de Borbó-Parma (1906-1994)
* Robert de Parma (1909-1974), duc titular de Parma
* Francesc de Borbó-Parma (1913-1939)
* Joana de Borbó-Parma (1916-1949)
* Alícia de Borbó-Parma (1917), casada el 1936 amb Alfons de Borbó-Dues Sicílies
* Maria Cristina de Borbó-Parma (1925-2009)

## Regències

A la mort del seu pare, ocorreguda el novembre de 1907, els drets dinàstics sobre el ducat de Parma, el qual ja estava plenament integrat dins del Regne d'Itàlia, passaren als seus germans grans, Enric i Josep de Parma. Ambdós, de naixement, patien retard mental per la qual cosa Elies fou nomenat regent dels seus drets i cap de la Casa Borbó-Parma. A la mort de Josep, ocorreguda el gener de 1950, els drets passaren a mans d'Elies.
Elies morí el 27 de juny de 1959 a la ciutat de Friedberg, població situada a l'estat austríac d'Estíria.
# Escoda

Una escoda és una eina amb mànec de fusta semblant a un martell gros, acabada en puntes acerades en els dos extrems, que els picapedrers, trencadors i paletes empren per a picar la pedra, per arrencar-la i altres usos.
Era l'eina bàsica del trencador. El cap de l'eina estava formada per un cos de ferro i dues puntes d'acer que es revisaven regularment, s'esmolaven dues o tres vegades al dia, amb l'objectiu de mantenir el seu poder de tallant, mentre que el ferrer les revisava un parell de vegades a la setmana perquè les plaques d'acer s'havien de trempar. Les puntes d'acer són les que clivellen, tallen i esgarrapen la matèria. També és important el seu manteniment perquè el pedrer havia d'evitar, a l'hora d'obrir les regates de 20 cm de profunditat, el desviament gairebé imperceptible en el tall i, per tant, l'escoda havia d'estar molt ben dirigida i ben preparada per al treball.

## Referències

* ↑ «Escoda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Erythropygia

Erythropygia és un gènere d'ocells de la família dels muscicàpids (Muscicapidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.10, 2011) aquest gènere està format per 9 espècies:
* Erythropygia barbata.
* Erythropygia coryphoeus.
* Erythropygia galactotes.
* Erythropygia hartlaubi.
* Erythropygia leucophrys.
* Erythropygia leucosticta.
* Erythropygia paena.
* Erythropygia quadrivirgata.
* Erythropygia signata.
# Escàner de ports

Un escàner de ports és un programa informàtic que analitza l'estat dels ports d'una màquina connectada a una xarxa de comunicacions. Detecta si un port està obert, tancat, o protegit per un tallafoc.
S'utilitza per detectar quins serveis comuns està oferint la màquina i possibles vulnerabilitats de seguretat segons els ports oberts. També pot arribar a detectar el sistema operatiu que està executant la màquina segons els ports que té oberts. És usat per administradors de sistemes per analitzar possibles problemes de seguretat, però també és utilitzat per usuaris malintencionats que intenten comprometre la seguretat de la màquina o la xarxa.
Existeixen diversos programes escanejadors de ports per la xarxa. Un dels més coneguts és el Nmap, disponible tant per Linux, OS X i Windows.

## Enllaços externs

* Llistat d'escàners de port en línia (castellà)
# Escalidòfors

Els escalidòfors (Scalidophora) són un grup d'invertebrats pseudocelomats o celomats marins que consta de tres embrancaments: Kinorhyncha, Priapulida i Loricifera. Els membres d'aquest grup tenen en comú un conjunt de característiques, incloent larves introvertides i la muda de la cutícula (ècdisi). Es pensa que els grups més propers són els panartròpodes i els nematodes.
Les dues espècies que comprèn el gènere fòssil Markuelia, del Cambrià mitjà, es creu que són escalidòfors.
El grup rep el nom per les espines (escàlides) que cobreixen el introvert (cap que es pot retreure dins el tronc).

## Filogènia

A continuació un cladograma que mostra la relació filogènica dels escalidòfors:
| Ecdisozous | Panartròpodes Nematodes Nematomorfs  Escalidòfors  Cinorrincs Loricífers Priapúlids |

## Referències

* ↑ Dunn, C. W.; Hejnol, A.; Matus, D. Q.; Pang, K.; Browne, W. E.; Smith, S. A.; Seaver, E.; Rouse, G. W.; Obst, M. et al. 2008. Broad Phylogenomic Sampling Improves Resolution of the Animal Tree of Life. Nature, 452(7188):745-749
# La Sala de Vilalleons

La Sala de Vilalleons és una obra del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Es tracta d'una masia, orientada a migdia, de planta rectangular, conta de tres pisos i golfes, les quals són obertes a la part de la façana formant arcs rebaixats. La casa és coberta a dues aigües formant amplis voladissos. A la part dreta hi ha un cos adossat, també de planta rectangular però que sobresurt del cos principal, on hi han uns porxos i un habitatge destinat als guardians. La masia ha estat recentment restaurada, amb l'interès de conservar els elements antics, però sense respectar l'emplaçament originari. Està envoltada de jardins i una piscina guardant l'antiga era. L'actual conjunt residencial estaria construït al damunt de la domus de la Sala de la qual podrien quedar restes al subsòl.

## Història

És una casa fortificada. Documentada el 1231. Després transformada en mas i casal residencial. Té elements a la seva base del segle xiii. Ampliat i renovat els segles XVII-XIX.
En el curs d'una restauració de llurs murs han aparegut antics carreus romànics així com finestra geminada de finals del romànic.

## Referències

* 1 2 3 «Sala de Vilalleons». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
# Çò des d'Esteve

Çò des d'Esteve és una casa de Vielha, al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt d'edificis disposats en sentit longitudinal amb la casa en primer terme, seguida de dues bordes adossades,la primera en la mateixa direcció i la segona formant "colze", en la part més alta del desnivell. D'acord amb això, l'encaix urbà, la façana principal se situa en el "penalèr" inferior, orientada a llevant, amb el xamfrà exterior escapçat a fi de facilitar la circulació, i la planta baixa elevada del nivell actual del terra, cosa que li dona un cert aire senyorial. Les obertures de fusta, destacades per la pintura vermella sobre l'arrebossat emblanquinat de fons, s'agrupen de tres en tres en les dues plantes de la façana.
La coberta d'encavallades de fusta suporta un llosat de pissarra de dos vessants, amb un "tresaigües" en el front, i una estructura graonada de "penaus" que l'articula amb les teulades de les bordes, la darrera de les quals presenta una "noa" com s'ha dit. La coberta de la casa ha estat renovada, però la de les bordes conserva els elements primitius bàsicament, amb grans lloses reforçant la "capièra". Segons indiquen les "lucanes" de "l'humarau" i la "humaneja", la segona façana és la de migdia (carrer Esteve) En aquesta banda, amb un empostissat, trobem les portes de l'estable i del "palhèr",elevada, accessible mitjançant una escala.

## Història

A mitjan segle xvi ja compareix un Joan Steba en la vila de Vielha

## Referències

* 1 2 3 «Çò des d'Esteve». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Estación Atlántida

Estación Atlántida és un nucli de població de l'Uruguai ubicat al sud-est del departament de Canelones. És un suburbi del balneari d'Atlántida i es troba sobre la ruta 11, 3 quilòmetres al nord de l'encreuament amb la Ruta Interbalneària. L'autovia que connecta Montevideo amb la ciutat de Rocha, a l'est, passa per aquesta població.

## Població

Segons les dades del cens de l'any 2004, Estación Atlántida tenia 2.358 habitants.
| Any | Població |
| 1963 | 1.659 |
| 1975 | 1.843 |
| 1985 | 2.007 |
| 1996 | 2.297 |
| 2004 | 2.358 |
| 2011 | 2.274 |
Font: Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai

## Referències

* ↑ «Cens del 2004 del Departament de Canelones» (XLS) (en castellà). INE, 2004. Arxivat de l'original el 2011-07-21. [Consulta: 3 desembre 2011].
* ↑ «Estadístiques 1963–1996 / E» (DOC) (en castellà). Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai, 2004. Arxivat de l'original el 2012-12-29. [Consulta: 3 desembre 2011].

## Enllaços externs

* Mapa de l'INE d'Estación Atlántida (castellà)
# José Luis Rodríguez (futbolista)

José Luis Rodríguez, més conegut com el Puma Rodríguez, (Buenos Aires, 21 de juliol de 1963) és un exfutbolista argentí, que ocupava la posició de davanter.
Inicia la seua carrera professional al Deportivo Español, on esdevé un dels majors golejadors argentins de la segona meitat de la dècada dels 80. A la 87/88, és el màxim golejador del campionat domèstic.
Aquestes xifres possibiliten el seu salt a Europa, per militar al Reial Betis andalús. No té reeixida i retorna al Deportivo Español.
Prossegueix la seua carrera per diversos conjunts argentins, com Rosario Central, Racing Club i Olimpo. El 1996 milita al Deportivo Cuenca equatorià.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador Arxivat 2011-07-23 a Wayback Machine.
# Sundar Pichai

Pichai Sundararajan, conegut com a Sundar Pichai, és el director general de Google, dins Alphabet. Obtingué el títol d'enginyer del Indian Institute of Technology Kharagpur, i té un màster per la Universitat Stanford i un MBA per la Wharton School de la Universitat de Pennsilvània. Treballà com a enginyer a McKinsey & Company abans d'entrar a Google el 2004. Ha estat responsable de la barra d'eines de Google, Chrome, GMail i Android.

## Referències

* 1 2 «Sundar Pichai, l'estrella en ascens de la nova Google, o sigui d'Alphabet». Vilaweb, 11-08-2015 [Consulta: 11 agost 2015].
* ↑ «Sundar Pichai Will Lead Google With Users in Mind». The New York Times, 10-08-2015 [Consulta: 11 agost 2015].