OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mancomunitat de la Ribera Alta

La Mancomunitat de la Ribera Alta és una mancomunitat de municipis que agrupa els 35 municipis de la comarca de la Ribera Alta. Té la seua seu a Alzira.
L'ens gestiona diferents serveis d'utilitat pública per als municipis que la integren de forma mancomunada en cinc departaments: serveis socials; serveis mediambientals; cultura, formació i assistència a ajuntaments; mobilitat i trànsit i promoció econòmica. En l'actualitat, la mancomunitat és presidida per Francisca Maria Momparler Orta (PSOE), alcaldessa de Senyera, des de setembre de 2023.
Els pobles que formen part de la Mancomunitat són: Alberic, Alcàntera de Xúquer, l'Alcúdia, Alfarb, Algemesí, Alginet, Alzira, Antella, Beneixida, Benimodo, Benimuslem, Carcaixent, Càrcer, Carlet, Castelló, Catadau, Cotes, l'Ènova, Gavarda, Guadassuar, Llombai, Manuel, Massalavés, Montroi, Montserrat, la Pobla Llarga, Rafelguaraf, Real, Sellent, Sant Joanet, Senyera, Sumacàrcer, Turís, Tous i la Barraca d'Aigües Vives, una població de 221.229 habitants sobre una extensió de 979,50 km².
Junts amb la Mancomunitat Intermunicipal de la Ribera Baixa, forma el Consorci de la Ribera, amb la finalitat de col·laborar entre les dos mancomunitats i amb altres organismes i de gestionar organismes comuns com a l'Agència Energètica de la Ribera (Aer), que promou l'estalvi energètic i l'ús d'energies renovables; el Pacte Territorial per a l'Ocupació en la Ribera (Pater), que du a terme polítiques actives d'ocupació i inserció laboral i Riberaturisme, que gestiona la planificació turística comarcal.

## Referències

* ↑ La Institució
* ↑ La Mancomunitat Arxivat 2017-04-02 a Wayback Machine. al web de l'AMIC
* ↑ Presidència al web de la Mancomunitat
* ↑ la Comarca al web de la Mancomunitat
* ↑ La Mancomunitat de la Ribera Alta s'agermana amb dues entitats centreamericanes, laveupv, 14 de novembre de 2016
* ↑ Què és el Consorci ?

## Enllaços externs

* Web oficial de la Mancomunitat
# Maria del Mar Serna Calvo

Maria del Mar Serna Calvo (Aguilar de Campoo, Palència, 1955) va ser la consellera de Treball de la Generalitat de Catalunya des de novembre de 2006 fins al novembre de 2010
És advocada Laboralista de la UGT de Catalunya (1977-1982), i Directora General de Relacions Laborals del Departament de Treball i Indústria des del 26 de gener de 2004. Va ser magistrada de l'ordre jurisdiccional social, amb destí al jutjat social de Barcelona, des del gener de 2001 fins a gener de 2004 i Inspectora de Treball i Seguretat Social, de 1984 al 2000.
És professora Associada de Dret Laboral de la Facultat de Dret de la Universitat Pompeu Fabra, des de 1997 fins avui en dia. Va ser consellera Laboral i d'Assumptes Socials de les Ambaixades d'Espanya a Veneçuela, Colòmbia i República Dominicana (1994-1997), i consellera adjunta de Dret del Treball i Relacions Laborals a l'Oficina Regional de la OIT per a Amèrica Latina i el Carib, a Lima (Perú) (1989-1991).
No està afiliada a cap partit polític.
# Maria del Mar Raventós i Chalbaud

Maria del Mar Raventós i Chalbaud (Barcelona, 13 d'abril de 1952) és una empresària catalana, presidenta del grup Codorniu.

## Biografia

Filla de Jesús Raventós i Teresa Chalbaud, una de les branques familiars propietàries del grup Codorniu, forma part de la 15a generació al capdavant de Codorníu, l'empresa familiar més antiga d'Espanya i la 17a del món, de la qual és l'accionista principal. És llicenciada en Ciències Econòmiques i Filosofia i Lletres per la Universitat de Barcelona. D'ençà que inicià la seva carrera professional a la companyia el 1976 com a responsable de l'accionariat, format per unes dues-centes persones, totes de la família, va anar assumint progressivament noves responsabilitats, com la gestió dels departaments de serveis, relacions públiques i imatge, posteriorment, el 1992 fou nomenada adjunta al director general i, quatre anys més tard, el 1996, gerent. Des del setembre del 1998 presideix el grup Codorniu, substituint en el càrrec el seu cosí Manuel Raventós i Artés, que amb 72 ja havia superat els 70 previstos en els estatuts perquè els presidents donin el relleu. El 2003 fou reelegida en el càrrec de presidenta.
Mar Raventós està casada amb Ignacio Ros, viu a Barcelona i té 6 fills i 5 nets.

## Reconeixements

El 2017 la revista internacional Forbes va elegir a Mar Raventós com una de "Les 50 espanyoles més poderoses". En concret inclou Mar Raventós al Top10 de les dones més influents de l'Estat i la tercera catalana dins d'aquest Top10.
Va ser la primera dona que va rebre el reconeixement de la patronal catalana Cecot per la seva trajectòria professional. També ha rebut el Premi a la Dona Empresària 2003 de la Federació Espanyola de Dones Directives, Professionals i Empresàries (FEDEPE), el Premi Emprenedor de l'Any 2012 i el Premi International Women's Entrepreneurial Challenge (2012), entre d'altres. En 2016 va ser escollida entre els 10 directius preferits com caps per ser feliç, segons una enquesta d'Addecco.

## Referències

* 1 2 «Maria del Mar Raventós i Chalbaud». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 «Forbes inclou Mar Raventós al Top10 de les dones més influents de l'Estat». Nació Digital, 30-08-2017 [Consulta: 8 febrer 2018].
* ↑ Horcajo, Xavier «Maria del Mar Raventós se convierte en la presidenta del grupo de cavas y vinos Codorníu». El País, 14-08-1998 [Consulta: 8 febrer 2018].
* ↑ «María del Mar Raventós, reelegida presidente del Grupo Codorníu». Revista Aral, 29-09-2003. Arxivat de l'original el 9 de febrer 2018 [Consulta: 8 febrer 2018].
* ↑ Lario, Ores «María del Mar Raventós». Expansión. Fuera de Serie, 10-06-2011 [Consulta: 8 febrer 2018].
* ↑ «Tres catalanes entre les deu dones més poderoses d'Espanya». Diari de Girona, 30-08-2017 [Consulta: 8 febrer 2018].
# Maria del Mar Parera i Olivé

Maria del Mar Parera Olivé (Barcelona, 18 de setembre de 1978) és una jugadora de waterpolo catalana, ja retirada.
Membre del CE Mediterrani, va guanyar cinc Lligues catalanes, sis Lligues espanyoles i cinc Copes de la Reina. Internacional amb la selecció espanyola en vuitanta-nou ocasions entre 1995 i 2004, va participar en tres Campionats d'Europa (1999, 2001, 2003) i un Campionat de Món (1998). Posteriorment, ha exercit com a entrenadora de waterpolo en categories de formació a l'UE Horta. Entre d'altres distincions, va rebre la medalla de bronze (1998) i d'or (2001) de serveis distingits de la Reial Federació Espanyola de Natació.

## Palmarès

* 6 Lliga espanyola de waterpolo femenina: 1994-95, 1995-96, 1996-97, 1997-98, 1998-99, 2002-03
* 5 Copa espanyola de waterpolo femenina: 1996-97, 1997-98, 1998-99, 1999-00, 2002-03
* 5 Lliga catalana de waterpolo femenina: 1995-96, 1996-97, 1997-98, 1998-99, 1999-00

## Referències

* ↑ «Maria del Mar Parera i Olivé». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Equips de la secció de Waterpolo Aleví femení». UE Horta. [Consulta: 12 abril 2020].
# Mani Pomponi Mató

Mani Pomponi Mató (en llatí: Manius Pomponius M'. f. M. n. Matho) va ser un magistrat romà. Era fill de Mani Pomponi Mató i germà del cònsol Marc Pomponi Mató. Formava part de la gens Pompònia, i era de la família dels Mató.
Va ser elegit cònsol l'any 233 aC junt amb Quint Fabi Màxim Verrugós, i va fer la guerra contra els sards sobre els quals va obtenir la victòria per la qual se li van concedir els honors del triomf. No obstant els sards es van tornar a revoltar i l'any 231 aC i el seu germà Marc tornava a lluitar a l'illa amb un exèrcit consular.
L'any 217 aC va ser magister equitum del dictador Luci Veturi Filó, i el 216 aC va ser elegit pretor, que en aquests anys participaven activament a la guerra contra els cartaginesos, però no obstant va rebre la jurisdictio inter cives Romanos et peregrinos, sense cap comandament militar. Després de Cannes, junt amb el pretor urbà, va convocar al Senat a la Cúria Hostília per veure que s'havia de fer.
A la fi del seu mandat, l'any 215 aC va rebre com a propretor la província de la Gàl·lia Cisalpina, comandament que li va ser prorrogat el 214 aC segons Titus Livi que deixa entendre que el 215 aC no s'havia enviat cap exèrcit a la Gàl·lia per manca de soldats.
Va morir el 211 aC quan era un dels pontífexs.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 972.
# Markus Rosenberg

Nils Markus Rosenberg (Malmö, 27 de setembre de 1982) és un futbolista suec que des del 2014 juga de davanter pel Malmö FF.

## Referències

* ↑ «Rosenberg är på väg till Florida» (en swedish). mff.se. Malmö FF, 01-02-2014. Arxivat de l'original el 3 de febrer 2014. [Consulta: 1r febrer 2014].
Markus Rosenberg amb Suècia - Caixes de navegació :
Selecció de futbol de Suècia – Copa del Món de futbol de 2006
1 Isaksson •
2 Nilsson •
3 Mellberg •
4 Lučić •
5 Edman •
6 Linderoth •
7 Alexandersson •
8 A. Svensson •
9 Ljungberg •
10 Ibrahimović •
11 Larsson •
12 Alvbåge •
13 Hansson •
14 Stenman •
15 K. Svensson •
16 Källström •
17 Elmander •
18 Jonson •
19 Andersson •
20 Allbäck •
21 Wilhelmsson •
22 Rosenberg •
23 Shaaban •
Seleccionador: Lagerbäck
Selecció de futbol de Suècia – Eurocopa 2008
1 Isaksson •
2 Nilsson •
3 Mellberg •
4 Hansson •
5 Stoor •
6 Linderoth •
7 Alexandersson •
8 Svensson •
9 Ljungberg •
10 Ibrahimović •
11 Elmander •
12 Shaaban •
13 Wiland •
14 Majstorović •
15 Granqvist •
16 Källström •
17 H. Larsson •
18 S. Larsson •
19 Andersson •
20 Allbäck •
21 Wilhelmsson •
22 Rosenberg •
23 Dorsin •
Entrenador: Lagerbäck
Selecció de futbol de Suècia – Eurocopa 2012
1 Isaksson •
2 Lustig •
3 Mellberg •
4 Granqvist •
5 M. Olsson •
6 Elm •
7 Larsson •
8 Svensson •
9 Källström •
10 Ibrahimović •
11 Elmander •
12 Wiland •
13 J. Olsson •
14 Hysén •
15 Antonsson •
16 Wernbloom •
17 Safari •
18 Holmén •
19 Bajrami •
20 Toivonen •
21 Wilhelmsson •
22 Rosenberg •
23 Hansson •
Entrenador: Hamrén :
# Markus Mizne

Markus Mizne (Kíiv, 1908 - Nova York, 1994) va ser un pintor i col·leccionista d'art ucraïnès-brasiler. Mizne es va fer conegut per les seves pintures experimentals amb patrons de flors.

## Vida i treball

Markus Mizne va créixer en una família amb inclinacions artístiques i musicals. El seu oncle David Trympolsky, escultor, pintor i conservador de museus de Kíev, el va influir des de l'inici a les obres de Malèvitx i Kandinski.
Va viure a Moscou amb la seva família a principis dels anys vint. La família el va enviar a un internat a Alemanya, on va iniciar-se en l'art modern assistint a cursos de la Bauhaus. Va començar a pintar als 16 anys. Després del seu retorn a Rússia des d'Alemanya el 1931, ell i la seva família es van traslladar a Polònia. El 1932, als 24 anys, va fer un viatge a Teheran i Damasc, a Europa i finalment a París, on es va establir.
El 1935 Markus Mizne i la pianista Felicja Blumental es van casar a Varsòvia, on s'havien conegut uns anys abans. Mizne va pintar a París i era amic de molts artistes, inclòs amb Foujita, van Dongen, Braque, Larionow, Gontscharowa, Pevsner i Fautrier. El 1939 va aconseguir escapar del creixent terror nazi d'Europa al Brasil. El 1962 la família Mizne es va instal·lar de nou a Europa, vivint a París, Milà, Roma i Londres. El 1991 Markus Mizne es va traslladar a Nova York amb la seva filla Annette Celine, on va morir el 1994 (la seva esposa havia mort el 1991).
Va encarnar personalment els inicis de la pintura moderna, la renúncia a la representació convencional i la representació i una nova reivindicació de la realitat. Va formar part del gir cap a l'abstracte i l'espiritual. La llibertat d'expressió d'un artista correspon a l'esforç profund del científic cap a la veritat i al desig del filòsof d'alliberar la gent de les restriccions convencionals. Markus Mizne, el món interior del qual apareix tangible a les seves imatges, va dirigir la seva atenció cap a la realitat del que hi ha dins.
L'art abstracte de Markus Mizne és realment vital i visible per a nosaltres actualment com a documentació d'un esperit invencible; les seves pintures són un desenvolupament més del seu desig interior de llibertat individual i d'un món dominat pel poder espiritual.
Les caratules dels discs enregistrats per la seva esposa Felicja, són totes dibuixades per Markus.

## Bibliografia

* Nehama Guralnik: The Mizne-Blumental Collection, Museu d'Art de Tel-Aviv, cat 1/1995, S. 12 ff.
# Markus Scherer

Markus Scherer (Ludwigshafen, 20 de juny de 1962) és un lluitador alemany, ja retirat, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en dues edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, el 1984 i 1988. El 1984, als Jocs de Los Angeles, guanyà la medalla de plata en la competició del pes minimosca del programa de lluita grecoromana. El 1988, als Jocs de Seül, fou sisè en la mateixa prova del pes minimosca.
En el seu palmarès també destaquen una medalla de plata al Campionat del món de lluita de 1983 i una medalla d'or al Campionat d'Europa de lluita de 1989. A nivell nacional guanyà el campionat alemany del pes minimosca de 1983 a 1987, de 1989 1991 i de 1993 a 1994.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Markus Scherer». [Consulta: 6 agost 2021].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 6 agost 2021].
# Marmagao

Marmagao (en portuguès Mormugão) és una ciutat i municipalitat al districte de South Goa a l'estat de Goa. Consta al cens del 2001 amb 97.085 habitants (el 1900 tenia només 750 habitants).

## Història

Els portuguesos van començar a edificar Mormugão el 1624, amb un fort que controlava el port natural. Del 1640 al 1643 el fort va patir els atacs holandesos, que finalment foren rebutjats. El 1683 davant l'amenaça maratha el virrei Francisco de Távora (1646 - 1710), primer comte d'Alvor, va decidir abandonar Goa i transferir la seu del govern a la península de Mormugão protegida per la fortalesa. Per sort pels portuguesos Sambhaji va retirar les seves forces davant l'amenaça d'Aurangzeb. El 1684-1685 es treballava en la construcció de la nova capital. El 1685 el jesuïta i arquitecte Teotónio Rebelo dirigia la construcció dels principals edificis però el 1686 els treballs es van aturar a l'arribada del nou governador Rodrigo da Costa; durant els següents 15 anys es van rebre ordes per seguir endavant i aprofitar els materials de la vella Goa per a la nova capital i els virreis havien de traslladar la residència a la nova ciutat, però el govern no s'acabava de consolidar; amb el governador Caetano de Melo e Castro (1703-1707) finalment les obres es van reprendre amb energia i es van acabar el palau de govern, l'hospital i algun altre edifici. El governador va residir a Mormugão durant part del 1703 però les obres es van aturar per orde reial del 8 de març de 1712. Quan el 1739 Goa va estar a punt de caure en mans dels marathes, les monges i altres membres dèbils de la comunitat es van refugiar a Mormugão. El 1759 finalment la capital es va traslladar a Pangim. Al segle xix la major part dels edificis estaven en ruïnes; el millor conservat era una església. La fortalesa va esdevenir finalment hotel. El 1943 s'hi van allotjar els agents britànics que van destruir vaixells ancorats a Mormugão (Goa era territori neutral). El 1963 la ciutat fou declarada Major Port; el seu comerç amb altres llocs de l'Índia és important

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India. Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. , Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India. Oxford: Clarendon Press, 1908.

## Enllaços externs

* Els jesuïtes a Goa
# Martin Kamen

Martin Kamen (27 d'agost de 1913 – 31 d'agost de 2002) fou un químic estatunidenc, codescobridor amb Samuel Ruben, el 1940, del carboni 14.

## Biografia

Kamen va néixer a Toronto, al Canadà. Doctor en Química Física per la Universitat de Chicago. El 1936, es va unir a l'equip d'Ernest Lawrence al Laboratori Lawrence Berkeley National de la Berkeley. Com a radioquímic, fou responsable de la producció de radioisòtops en ciclotró. El 1937, va conèixer Samuel Ruben, llavors estudiant de química amb Willard Frank Libby. Ruben i Kamen treballaren en el mecanisme de la fotosíntesi utilitzant com a traçador biològic el carboni 11. El 27 de febrer de 1940, produïren per primera vegada carboni 14 en quantitat suficient per a poder mesurar la seva activitat.
Durant la Segona Guerra Mundial, Kamen restà a Berkeley i participà en el projecte Manhattan, que pretenia de fabricar la Bomba atòmica. La seva obra, que tenia el nom en codi de "procés Beta", se centrà en el reciclatge de l'urani 235. El juliol de 1944, hagué de dimitir, a petició dels serveis secrets militars dels EUA que, per la seva afinitat per l'esquerra, el creien sospitós d'amenaçar la seguretat del Projecte Manhattan. Treballà en una drassana fins a la primavera de 1945, quan va ser contractat per supervisar el ciclotró de l'Escola de Medicina de la Universitat de Washington. Després d'una llarga batalla legal, va ser rehabilitat el 1955.

## Premis i reconeixements

* Premi Albert-Einstein (World Award of Science) el 1989
* Premi Enrico Fermi el 1995

## Bibliografia

* Martin Kamen, Radiant Science and Dark Politics : a Memoir of the Nuclear Age, Berkeley, University of California Press, 1985.
# María del Socorro Solanich Lacombre

María del Socorro Solanich Lacombre (segle XIX - segle XX) fou una mestra i regidora valenciana).
Fou mestra de l'Escola Graduada Annexa de Xiquetes des de 1911 i també directora. Durant la Dictadura de Primo de Rivera fou nomenada regidora de l'Ajuntament d'Alacant i designada suplent del regidor-jurat, vocal de la Comissió d'Instrucció Pública de la Comissió Especial de l'Eixample. Des desembre del 1924 a febrer de 1930 va lluitar juntament amb dues companyes regidores, Catalina García-Trejo i Cándida Jimeno Gargallo, per aconseguir millorar les condicions dels locals escolars i augmentar el nombre de places, ateses les escasses escoles públiques. S'endreçaren locals o es donaren altres propis, més adequats per a algunes escoles que estaven instal·lades en llocs dedicats a altres serveis. Es va acordar la construcció d'una escola nova ala partida de Bacarot i es van llogar cases per a mestres a Tabarca. El 1926 es concediren 8.000 pessetes per a contribuir a la construcció del centre Primo de Rivera de la ciutat. L'Ajuntament contribuïa amb el solar i una xicoteta quantitat del cost de l'obra. Alhora, però, l'Escola Jardí ja no tenia jardí ni condicions i obriren a la ciutat 8 centres escolars religiosos. Malgrat els esforços de l'Ajuntament, la premsa alacantina continua denunciant la manca d'escoles, sobretot als barris i la manca de condicions higièniques i materials dels locals. El curs 1926-1927 arriba com a professora a l'Escola Normal de Mestres. Després de la Guerra Civil, és nomenada directora de la Graduada Annexa de Xiquetes, professora de l'Escola Normal de Pràctiques i de Música, segons l'acta del claustre de 8 de març de 1940 de l'Escola Normal, per la seua afecció al Gloriós Moviment Nacional. Es jubilà aquest mateix any.

## Bibliografia

* Amores, Juan J. (2007). «Quatretondeta en el recuerdo». A: Alicante Vivo. [Consulta: 23/10/2009].
* Beltrán Reig, J. M. (1976). La enseñanza en la ciudad de Alicante. Primer tercio del siglo actual. Alacant: Institut d'Estudis Alicantins, Diputació d'Alacant.
* Diario de Alicante, 20-7-1919.
* La Voz de Levante, 20-6-1930.
* Arxiu Històric Provincial d'Alacant. EC-G 554: Nóminas de maestros de 1940.
* Arxiu de la Facultat d'Educació. Llibre d'Actes de Sessions de Claustre (capsa EM 014).

## Referències

* 1 2 «María del Socorro Solanich Lacombre». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Mas de l'Alzina

El Mas de l'Alzina fou un poble seu d'una petita senyoria del territori de l'actual comuna de Glorianes, a la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
Era situat de la zona nord-est del terme al qual pertany, a la vall de la Ribera de Croses. Actualment només hi resta un mas, que porta precisament amb aquest nom. Davant seu, a ponent, a la part oposada de la vall, hi ha l'antic poblat i senyoria de Foixà.
Documentat des del 1257, va ser un feu en mans d'una família cognominada Mas de l'Alzina el segle xiii. a llevant de Foixà. Actualment encara existeix el Mas de l'Alzina, abandonat. En el segle xiv era considerada un lloc associat amb Canoetes (Cases Novetes): mansus de la Autzina in loco vocato de Casis Novelis. Almenys des de principis del segle xvii pertanyia a Sant Miquel de Cuixà.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «73 - Glorianes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Glorianes». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1995 (Onomasticon Cataloniae, IV D-J). ISBN 84-7256-825-3.
* Iglésies i Fort, Josep; a cura de Gaspar Feliu «El fogatge de 1515» (pdf). Butlletí de la Societat Catalana d'Estudis Històrics. IEC [Barcelona], 9, 1998, pàg. 23-85 [Consulta: 5 juny 2014].
* Kotarba, Jérôme; Castellvi, Georges; Mazière, Florent [directors]. Les Pyrénées-Orientales 66. París: Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. Ministère de l'Education Nationale. Ministère de la Recherche. Ministère de la Culture et de la Communication. Maison des Sciences de l'Homme, 2007 (Carte Archeologique de la Gaule). ISBN 2-87754-200-5.
* Peytaví Deixona, Joan. Antroponímia, població i immigració a la Catalunya moderna. L'exemple dels comtats de Rosselló i Cerdanya (segles XVI - XVIII). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2010 (Treballs de l'Oficina d'Onomàstica, 20). ISBN 9788-49965-002-9.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Glorianes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ El Mas de l'Alzina en els ortofotomapes de l'IGN