OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Entrada de bous i cavalls

L'Entrada de bous i cavalls, en castellà Entrada de toros y caballos, és una festa popular de la ciutat valenciana de Sogorb (Alt Palància) declarada festa d'interés turístic internacional.
L'entrada és l'acte més rellevant de la setmana taurina de Sogorb, que té lloc cada dia de la setmana del segon dissabte de setembre a les dues del migdia. Des dels anys noranta, era retransmesa en directe en l'extint Canal 9 de Radiotelevisió Valenciana i la televisió local de Sogorb. Hi participen sis bous i aproximadament el doble de cavalls.
La primera documentació que menciona esta festa és del segle XIV i fa referència al costum de dur els bous a la plaça. La seua excepcionalitat consistix en l'ús de cavalls per a guiar els bous i en l'absència de barreres de contenció per als animals, fet que convertix el públic en l'únic mur que impedix la seua fuga. Açò fa que el minut que tarden els animals a recórrer la distància que hi ha entre la torre del Botxí i la plaça siga d'una gran bellesa plàstica no exempta d'un cert perill.

## Referències

* ↑ Entrada de Toros y Caballos de Segorbe, a turismodecastellon.com
* ↑ Entrada de bous 2012 per Canal 9 a Youtube

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'entrada de bous i cavalls Arxivat 2009-04-09 a Wayback Machine.
* Ajuntament de Sogorb
* Entrada de bous i cavalls a Youtube
# Epir

«Epir» té aquests significats:
* Regne de l'Epir, regne hel·lènic
* Regió de l'Epir, regió a Albània i Grècia
* Epir (perifèria), regió o perifèria de la moderna Grècia
* Província de l'Epir, província romana a partir del 159 aC.
** Epirus Vetus
** Epirus Nova
* Despotat de l'Epir, estat romà d'Orient existent del 1205 al 1358
* Estat autònom de l'Epir, efimer autonomia al sud d'Albània 1914-1916
* Epir del nord, regió albanesa amb un govern a l'exili
* Epir del sud o Txamèria, territori grec poblat per albanesos
# Epipterygium

Epipterygium és un gènere de molses de la família de les briàcies. Conté unes 20 espècies. Epipterygium tozeri és la única espècie del gènere present als Països Catalans.

## Referències

* ↑ «Epipterygium Lindb.». GBIF. [Consulta: 30 març 2019].
* ↑ Casas, Creu. Flora dels briòfits dels Països Catalans. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2001. ISBN 84-7283-583-9.
# Eochaid mac Domangairt

Eochaid mac Domangairt (mort cap al 697) va ser rei de Dál Riata (actual Escòcia occidental) cap al 697. Va ser membre del Cenél nGabráin i era fill de Domangart mac Domnaill
Se'l cita a les llistes de reis de Dál Riata, al Duan Albanach i als Sincronismes de Flann Mainistrech. En algunes fonts se l'anomena Eochaid Nas Tort (Riannamail), però les lectures modernes consideren això com una referència confusa al rei Fiannamail ua Dúnchado en lloc d'un epítet.
La mort d'Eochu nepos Domnaill (Eochaid nét de Domnall Brecc) el 697 apareix als Annals d'Ulster, assassinat per Fiannamail ua Dúnchado.
Eochaid mac Domangairt és considerat el pare d'Eochaid mac Echdach, de Drust i Alpí mac Echdach. segons William Forbes Skene els dos últims eren fills d'una mare picta. De fet, Marjorie Ogilvie Anderson creu que una germana de Nechtan mac Derile havia tingut dos fills, Drust i Alpí, o el rei escot Eochaid mac Domangairt.

## Referències

* ↑ Annals d'Ulster, AU 697.4.
* ↑ Maney, 2002, p. 264–269.
* ↑ Forbes Skene, 2010, p. 286.
* ↑ Anderson, 2011, p. 228.

## Bibliografia

* Anderson, Alan Orr. Early Sources of Scottish History A.D 500–1286 (llibre). vol. 1. Stamford: Paul Watkins, 1990. ISBN 1-871615-03-8.
* Anderson, M. O.. Kings and Kingship in Early Scotland (llibre). John Donald, 2011. ISBN 9781906566302.
* Forbes Skene, William. Celtic Scotland (llibre). Forgotten Books, 2010. ISBN 978-144008053-1.
* Maney, Laurance. Erratum for Volume 20/21 of the Proceedings of the Harvard Celtic Colloquium (en anglès). 22. Proceedings of the Harvard Celtic Colloquium, 2002.

## Enllaços externs

* CELT, Corpus de textos irlandesos. (anglès)
# Escut de Benavent de Tremp

L'escut de Benavent de Tremp fou l'escut heràldic del municipi de Benavent de Tremp, al Pallars Jussà. Perdé vigència el 1970, any de creació del nou municipi d'Isona i Conca Dellà, i de l'extinció del de Benevent, que en un primer moment adoptà per a tot el nou terme l'escut antic d'Isona, abans de passar el 21 d'abril del 1983 a l'actual. L'escut té el següent blasonament: Tallat, primer, d'atzur, un molí d'or; segon, d'or, quatre pals de gules.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Millà, 1968.
# Escut de Bunyol

L'escut de Bunyol és un símbol representatiu oficial de Bunyol, municipi del País Valencià, a la comarca de la Foia de Bunyol. Té el següent blasonament:
| « | D'or, els quatre pals de gules. Timbrat amb corona comtal. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Reial Decret 957/1978, de 14 d'abril de 1978.
Els quatre pals són les armes reials de la Corona d'Aragó. La corona comtal recorda la senyoria dels Comtes de Bunyol.
L'Ajuntament utilitza un escut diferent, amb corona de marqués, en les seues comunicacions.
Al llarg del temps Bunyol ha utilitzat diferents versions del seu escut municipal, en les quals canviava el timbre i la forma (boca) de l'escut, però es mantenien els quatre pals. Així podem trobar l'escut losanjat (amb forma de rombe) (1914), apuntat amb corona reial (1951) (1968) (1987) (escuts de les societats musicals), amb corona comtal (1975) (tapís de l'Auditori de Sant Lluís) o amb corona mural (1983).
* Escut en losange (1914)
* Escut amb corona reial (1951, 1968, 1987)
* Escut amb corona mural (1983)

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Foia de Bunyol
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Real Decreto 957/1978 por el que se autoriza al Ayuntamiento de Buñol, de la provincia de Valencia, para rehabilitar su escudo heráldico municipal.» (tif). Butlletí Oficial de l'Estat, 108, 06-05-1978, pàg. 10.734 [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ Es pot observar l'escut que utilitza l'Ajuntament de Bunyol com a emblema en el seu lloc web: www.bunyol.es
* ↑ Sarthou y Carreres Candi, Carlos; Martínez Aloy, José. Geografía General del Reino de Valencia (pdf), 1922, p. 311 [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ «Ha nacido un nuevo periódico». La Voz de Buñol, 1, 01-04-1951, pàg. 1 [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ «Portada». La Voz de Buñol, 1, 01-07-1968, pàg. 1 [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ «Programa inaguración Auditorio 1987». Buñol en la memoria. [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ «Portada». La Voz de Buñol, 79, 01-04-1975, pàg. 1 [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ «Concierto auditorio». Buñol en la memoria. [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ «Portada». La Voz de Buñol, 123, 01-04-1983, pàg. 1 [Consulta: 5 novembre 2015].
# Elies de Mallorca

Elies de Mallorca, Helias de Maiorica en llatí, és el primer bisbe de Mallorca documentat. La seva existència és coneguda per una relació de bisbes assistents al Concili de Cartago de 484. El seu nom figura en l'apartat de Bisbes de l'illa de Sardenya, juntament, entre d'altres, amb Macari de Menorca i Opilió d'Eivissa.
El Concili de Cartago de 484, no reconegut per l'església catòlica, fou una reunió conjunta dels bisbes catòlics i arrians del regne vàndal, convocada pel rei Huneric, amb l'objecte d'unificar ambdues confessions sota l'hegemonia dels arrians, que era la religió del rei. El concili és un dels episodis que conformen la política anticatòlica d'Huneric, l'únic rei bàrbar que va realitzar una política violenta contra els catòlics, tot i que els seus actes foren de major intensitat en els territoris continentals que en els insulars del regne.

## El nom d'Elies

El nom d'Elies és un nom de tradició veterotestamentària, cosa molt poc comuna entre els bisbes cristians occidentals de l'època. Això ha fet suposar un origen jueu convers del bisbe mallorquí.

## Bibliografia

* Amengual i Batle, Josep. Els orígens del cristianisme a les Balears, vol I. Mallorca: Editorial Moll, 1991, pp. 30-32, 320-325 (Els treballs i els dies). ISBN 84-273-0676-8.
# Elies de Carax

Elies de Carax, en llatí Elias, en grec antic Ἠλίας, fou el suposat autor d'un tractat de versificació en grec existent a la Biblioteca Marciana a Venècia i que va signat per Helias monjo de Charax. De la seva personalitat res és conegut. Villoison diu que l'obra ha estat indegudament atribuïda a Plutarc.

## Referències

* ↑ 4.Elias a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 9
# Escocès

«Escocès o Escocés» té aquests significats:
* Escocès, relatiu a Escòcia, país al nord de l'illa de Gran Bretanya
* Escocès, membre dels escocesos
* Lingüística: nom genèric donat a dues llengües d'Escòcia
** Gaèlic escocès, llengua cèltica
** Scots, llengua germànica propera a l'anglès
Viccionari
# Erythropitta

Erythropitta és un gènere d'ocells de la família dels pítids (Pittidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 10.2, 2020) aquest gènere està format per 15 espècies:
* Erythropitta kochi - pita bigotuda.
* Erythropitta erythrogaster - pita de les Filipines.
* Erythropitta celebensis - pita de Sulawesi.
* Erythropitta dohertyi - pita de les Sula.
* Erythropitta palliceps - pita de Siau.
* Erythropitta caeruleitorques - pita de les Sangihe.
* Erythropitta rufiventris - pita de les Moluques septentrionals.
* Erythropitta rubrinucha - pita de les Moluques meridionals.
* Erythropitta macklotii - pita de Nova Guinea.
* Erythropitta meeki - pita de Rossel.
* Erythropitta novaehibernicae - pita de les Bismarck.
* Erythropitta venusta - pita graciosa.
* Erythropitta granatina - pita granat.
* Erythropitta ussheri - pita d'Ussher.
* Erythropitta arquata - pita ardent.
# Emili Pacense

Emili Pacense (en llatí Aemilius Pacensis) va ser un militar romà. Segurament formava part de la gens Emília.
Era tribú de les cohorts urbanes (urbanae cohortes) càrrec que exercia a la mort de Neró, però va ser destituït per Galba quan va assumir el poder. Poc després es va unir a Otó, que el va restablir en el seu càrrec i el va fer general del seu exèrcit. Va morir en lluita contra les forces de Vitel·li al Capitoli l'any 69.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Londres: John Murray, 1876, p. 76.
# Emili Prunés i Sató

Emili Prunés i Sató fou membre de la Junta de Govern Republicana Provisional de Manresa, del 14 d'abril de 1931, regidor del primer ajuntament republicà (1931) i alcalde durant un període de la guerra. Va ser condemnat a 6 anys i un dia de presó per auxilio a la Rebelión.

## Referències

* ↑ http://www.estelnegre.org/documents/martinezespinosa/martinezespinosa.html
* ↑ Joaquim Aloy, Jordi Basiana i Pere Gasol La República a Manresa en un clic (1931-1936)
# Esquif

Un esquif és un tipus de bot de rems dissenyat per a una sola persona que mou l'embarcació usant dos rems, un a cada mà.
L'esquif és una de les embarcacions reconegudes per la Federació Internacional de Rem (FISA) i inclosa al programa dels Jocs Olímpics. La FISA estableix el pes mínim en 14 kg. Té una longitud aproximada de 7 a 8 m.
El rècord mundial està actualment en 6:33.35 en la distància oficial de 2.000 m per l'esquif masculí i en 7:07.71 per al femení, fet que suposen una velocitat mitjana de 5.08 m/s (18.29 km/h) i 4.68 m/ s (16.85 km/h).

## Referències

* ↑ «Modalidades de remo según la federación española de remo». [Consulta: 11 maig 2014].
* ↑ «[Amateur Rowing Association equipment regulations]».
# Englerastrum

Englerastrum és un gènere d'angiospermes que pertany a la família de les lamiàcies, i que està composta per 20 espècies.

## Taxonomia

| Englerastrum adenophorum Englerastrum alstonianum Englerastrum biflorum Englerastrum conglomeratum Englerastrum diffusum Englerastrum djalonense Englerastrum elongatum Englerastrum floribundum Englerastrum gracillimum Englerastrum hjalmari | Englerastrum hutchinsonianum Englerastrum kassneri Englerastrum melanocarpum Englerastrum modestum Englerastrum nigericum Englerastrum rhodesianum Englerastrum scandens Englerastrum schlechteri Englerastrum schweinfurthii Englerastrum tetragonum |
# Engler

«Engler» té aquests significats:

## Cognom

* (Heinrich Gustav) Adolf Engler (1844, Sagan – 1930, Berlín), un botànic
* Henry Engler Golovchenko (* 1946, Paysandú), un metge uruguaià
# Esteve Fàbregas i Barri

Esteve Fàbregas i Barri (Lloret de Mar, La Selva, 1910 — Lloret de Mar, La Selva, 16 d'agost de 1999) fou un escriptor autodidacta i historiador local.
Autor d'assaigs i reportatges de tema local i mariner i una biografia del pintor Togores. Va impulsar la creació d'un arxiu històric, la recuperació del passat navilier, mariner i colonial de Lloret. Va col·laborar esporàdicament a les publicacions El Matí (1931-34), La Vanguardia (1965-1984) i El Noticiero Universal (1963-65). El 1996 va rebre la Creu de Sant Jordi. Va ser un dels col·laboradors habituals de Lloret Gaceta.

## Obres

* La filla del senyor Francesc (1933), presentat als Jocs Florals de Barcelona, 1r accèssit al premi de la Copa Artística
* El germà d'en Romà Singlon (1934), presentat als Jocs Florals de Barcelona
* La rondalla d'"El Germà" (1936), presentat als Jocs Florals de Barcelona, 1r accèssit al premi de la Copa Artística
* Lloret de Mar (1959)
* Dos segles de marina catalana (1961)
* Vint anys de turisme a la Costa Brava (1970)
* Josep de Togores (1970)
* Monòlegs amb Esteve Fàbregas i Barri (1989)
* Alba de prima (1977)
* La serp es mossega la cua (1978)
* Boira il·luminada (1980)
* Un ciri a la processó (1985)
* La cultura tradicional i el parlar de Lloret (amb Carme Rebollo Tibau, 1989)
* El ballet clàssic català (1984)
* Diccionari de veus populars i marineres (1985)

## Referències

* ↑ Domènech Moner, Joan «La premsa a Lloret de Mar (1885-2014)». Quaderns de la Selva, 26, 2014, pàg. 147.
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques, any 1934, document 75

## Enllaços externs

* «Esteve Fàbregas i Barri». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Vint anys de turisme a la Costa Brava a la Revista Pasos. Revista de Turismo y Patrimonio cultural. Universidad de La Laguna (Tenerife) (2011)
* Domènech i Moner, Joan. Esteve Fàbregas i Barri, en el record. Quaderns de la Selva. Any: 1999 Núm.: 11
# Esteve Garreta Roig

Esteve Garreta Roig (Reus, 28 de juliol de 1850 – Sant Feliu de Guíxols, 30 de setembre de 1914) fou un compositor català.
Pare del compositor guixolenc Juli Garreta i Arboix, Garreta va néixer a la ciutat de Reus. Era fill d'Esteve Garreta i Vidal, natural de Ger, a la Cerdanya, i de Dolors Roig i Borràs, natural d'Alcoi, al País Valencià. A mitjans de la dècada del 1850 la família es va traslladar a Vilanova i la Geltrú durant uns quants anys i, ja de jove, cap a 1870, es va desplaçar a viure a Sant Feliu de Guíxols.
El 9 de desembre de 1874 es va casar amb Inés Arboix Costart, nascuda a St. Feliu de Guixols, amb qui va tenir tres fills, Juli, Josep i Lluís, a qui va transmetre l'amor per la música, particularment la sardana.
Gran aficionat a la música, va formar part de l'Orquestra Vella, que havia estat fundada pel mestre i director Feliu Palol i Estrada als anys seixanta del segle XiX. Passats uns anys, aquesta orquestra esdevindria la coneguda Orquestra Garreta. A la mort del seu fundador l'any 1879, Garreta va passar a ser-ne el director musical i, entre la població ganxona, es va començar a conéixer com “l'orquestra que dirigeix el Sr. Garreta”. Amb el temps, passaria a denominar-se Orquestra Garreta.
El dia de difunts de 1880, Garreta va estrenar la seva primera composició religiosa, un rèquiem a dos flautes i contrabaix. També va compondre diversos pasdobles que varen ser interpretats per l'Orquestra Vella en les seves passades per la vila.
Esteve Garreta va morir a Sant Feliu de Guíxols el 30 de setembre de 1914, a l'edat de seixanta-quatre anys.

## Referències

* ↑ «Parròquia de St. Pere de Reus, Baptismes, vol. 25, fol. 522v». Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ Roig i Galceran, Francesca. Juli Garreta: genealogia i perible vilanoví. Vilanova i la Geltrú: El cep i la nansa, 08-03-2022, p. 12 (Biblioteca Antina). ISBN 978-84-18522-54-3.
* ↑ «St. Feliu de Guíxols, Matrimonis 1873-1881, fol. 77». Web Family Search. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «St. Feliu de Guíxols, Baptismes 1875-1880, fol. 4». Web Family Search. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «St. Feliu de Guíxols, Baptismes 1875-1880, fol. 436-437». Web Family Search. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «St. Feliu de Guíxols, Baptismes 1880-1886, fol. 264». Web Family Search. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ Bussot Liñon, Gerard. El fet musical a Sant Feliu de Guíxols (1865-1965 i Apèndix). Sant Feliu de Guíxols: Setmanari Áncora, 1992, p. 89.
* ↑ Bussot Liñon, Gerard. Gent d'un segle, Sant Feliu de Guíxols, 1900-2000. Sant Feliu de Guíxols: Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols, Arxiu Municipal, Diputació de Girona, 2011, p. 508. ISBN 978-84-938593-0-5.
* ↑ El Eco Guixolense, 07-11-1880, pàg. Pàgina 3.
* ↑ El Programa, 03-10-1914, pàg. Pàgina 3.
# Església de Sant Marçal

Sant Marçal és una església a la part més elevada del nucli de Sant Marçal al municipi de Castellet i la Gornal (Alt Penedès) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'edifici actual presenta a la façana una inscripció amb la data del 1914, si bé hi ha notícia d'una església de Sant Marçal des del segle xiii. Va pertànyer a la canònica de Solsona fins al segle xvi, i posteriorment a l'Arboç (s. segle xvii) i a Castellet (segle xviii-xix). Ja en el segle xx va passar a ser parròquia.
L'església de Sant Marçal és una construcció de planta rectangular amb absis semicircular. Té una única nau i es cobreix amb teulada a dues vessants. La façana és de composició molt senzilla i presenta, incorporat a la part esquerra, el campanar de planta quadrada i tres cossos, al més alt dels quals s'obren finestres d'arc de mig punt. Aquesta torre té coberta de pavelló, decorada amb ceràmica vidriada. La part central de la façana és d'inspiració clàssica, damunt la qual s'obre una obertura circular. Al vèrtex de la teulada hi ha una creu. El conjunt es completa amb les capelles adossades d'ambdós costats i amb l'edifici de la rectoria.
Està dedicada al bisbe Marçal de Llemotges (segle iii) i la devoció popular li ha dedicat uns goigs.

## Referències

* ↑ «Església de Sant Marçal - Castellet i la Gornal - Pobles de Catalunya». Pobles de Catalunya. [Consulta: 7 febrer 2024].
* ↑ «Sant Marçal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Església de Sant Marçal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
* ↑ «Goigs a sant Marçal (Castellet i la Gornal)». [Consulta: 2015].
# Esteban Gutiérrez Fernández

Esteban Gutiérrez Fernández (Oviñana, 20 d'octubre de 1960) és un exfutbolista asturià, que ocupava la posició de defensa.

## Trajectòria

Provinent del modest Ensidesa, recala a l'Sporting de Gijón, amb el qual debuta en primera divisió a la temporada 82/83. A l'any següent es consolida en el primer equip, tot sent una peça clau dels asturians durant mitjans de la dècada. Tan sols va caure de l'onze inicial la temporada 84/85, a causa d'una lesió.
L'estiu de 1988, el seu bon joc va possibilitar el seu fitxatge pel Reial Madrid. Eixe any, els blancs van fer doblet, i Esteban va ser dels jugadors més usats. A l'any següent, però, una nova lesió fa que tan sols jugue set partits. El seu equip repeteix lliga i s'apunta la Supercopa.
Després de dos anys al Bernabéu, l'asturià recala al Reial Saragossa. Seria de nou titular a l'equip aragonès durant les tres primeres campanyes, fins que la temporada 93/94 patiria una nova lesió que el mantindria gairebé en blanc. El Saragossa guanyaria la Copa del Rei eixe any.
La temporada 94/95, el defensa deixa el quadre aragonès i el futbol d'elit després de 309 partits a primera divisió. Recala al Racing de Ferrol, de Segona B, on jugaria una temporada abans de retornar a Astúries, al Caudal de Mieres, club on es va retirar el 1998.

## Enllaços externs

* Fitxa d'Esteban
# Esteban Hernández Jiménez

Esteban Hernández Jiménez (Madrid, 1965) és un escriptor, advocat, periodista i analista polític espanyol. Treballa com a columnista per a El Confidencial. En les seves obres ha tractat les tortuositats de l'economia capitalista contemporània i la batalla ideològica que opera dins de la societat actual.

## Obres

* Hernández, Esteban. El fin de la clase media. Madrid: Clave Intelectual, 2014.
* Hernández, Esteban. Nosotros o el caos. Así es la derecha que viene. Deusto, 2015.
* Hernández, Esteban. Los límites del deseo. Instrucciones de uso del capitalismo del siglo XXI. Madrid: Clave Intelectual, 2016.
* Hernández, Esteban. El tiempo pervertido. Derecha e izquierda en el siglo XXI. Tres Cantos: Akal, 2018.

## Referències

* ↑ Sánchez Ugart, Dani «Esteban Hernández: “Els nous partits han copiat les estructures de Silicon Valley”». Ara, 15-01-2016 [Consulta: 1r octubre 2019].
* ↑ Unamuno, P «¿Se disfraza lo viejo como nuevo?». El Mundo, 31-12-2015 [Consulta: 1r octubre 2019].
* ↑ Soto Ivars, Juan «Esteban Hernández: "El nacionalpopulismo avanza mientras la izquierda vive fantasías"». El Confidencial, 05-11-2018 [Consulta: 1r octubre 2019].
* ↑ Araujo González, 2017, p. 1-3.
* ↑ Trillas, 2015.
* ↑ Gil Moreno, 2018, p. 169-171.
* ↑ Andrés Cabello, 2017, p. 1-4.
* ↑ Plana Joya, 2019, p. 1-5.

## Bibliografia

* Andrés Cabello, Sergio «"Los límites del deseo. Instrucciones de uso del capitalismo del siglo XXI" de Esteban Hernández». Encrucijadas: Revista Crítica de Ciencias Sociales, 14, 2017. ISSN: 2174-6753.
* Araujo González, Roberto «El fin de la clase media" de Esteban Hernández». Encrucijadas: Revista Crítica de Ciencias Sociales, 14, 2017. ISSN: 2174-6753.
* Gil Moreno, Elena «Los límites del deseo. Instrucciones de uso del capitalismo del siglo xxi. Esteban Hernández. Madrid: Clave Intelectual, 2016,» (en castellà). Revista Española de Sociología. Federación Española de Sociología, 27, 1, 2018, pàg. 169-171. DOI: 10.22325/fes/res.2018.13. ISSN: 2445-0367.
* Plana Joya, Genís «Reseña de Hernández (2018) El tiempo pervertido. Derecha e izquierda en el siglo XXI. Madrid: AKAL». Athenea digital : revista de pensamiento e investigación social. Servei de Publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona [Bellaterra], 19, 2, 2019. DOI: 10.5565/rev/athenea.2607. ISSN: 1578-8946.
* Trillas, Ariadna «Nosotros o el caos // Lo viejo y lo nuevo». Alternativas Económicas, 31, 2015.