OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Madurodam

Madurodam és un parc temàtic a una escala d'1:25 situat a La Haia (Països Baixos). Va ser inaugurat el 2 de juliol del 1952. Fou anomenat en honor de George Maduro, un estudiant de Curaçao que havia fet molta feina com a oficial de cavalleria durant la batalla dels Països Baixos i que va morir el 1945 al camp de concentració de Dachau. Els seus pares van donar el capital inicial pel projecte i el van considerar un monument pel seu fill. El parc té més de 700 maquetes de totes les parts dels Països Baixos. Algunes maquetes es poden moure després d'inserir una moneda. El parc està dividit en tres barris: un barri d'aigua («L'aigua com a amiga i com a enemiga»), un barri de ciutat («centres de ciutat antics») i un barri d'innovació («Els Països Baixos com a font d'inspiració del món», arquitectura, innovacions, entreteniment i disseny).

## Llista de maquetes més importants
### Amsterdam

* Centre amb la plaça Dam, Jordaan, Grachtengordel, Paleis op de Dam, Monument Nacional, Església Nova, Magna Plaza, Homomonument, Westerkerk, Rijksmuseum, Munttoren, Concertgebouw, Teatre Reial Carré, Sinagoga portuguesa d'Amsterdam, Casa d'Anne Frank, Magere Brug, Schreierstoren, Het Scheepvaartmuseum, Amsterdam, Het Schip, Edifici ING, Trippenhuis, Korenmetershuisje (Amsterdam), Acadèmia Reial de Ciències dels Països Baixos, Cerveseria de Heineken, Plaça Rembrandt.

### Rotterdam

* Port de Rotterdam, Euromast, Hotel New York, Institut d'Arquitectura dels Països Baixos, Delftse Poort, Edifici Unilever, Barrera de Maeslant, Esso (Botlek).

## Referències

* ↑ «Geschiedenis» (en neerlandès). Madurodam. [Consulta: 7 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Web oficial (neerlandès) (anglès)
# Madách Színház

El Madách Színház (Teatre Madách, en hongarès) és un teatre de Budapest, (Hongria) situat en el número 29 del Erzsébet körút (bulevard Elisabet). Té de 804 seients. El teatre disposa, a més a més, de dues sales: El Saló Tolnay, creat en memòria de l'actriu Klári Tolnay i el Madách Studio, un lloc per l'experimentació. El nom del teatre és en honor del dramaturg hongarès Imre Madách.
S'hi han fet musicals com El fantasma de l'òpera, Cats, Els miserables i El violinista a la teulada.

## Enllaços externs

* Madách Színház - Lloc web oficial
# Maizas

Maizas (en rus: Майзас) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 623 habitants, pertany al districte de Mejdurétxensk.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B.. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»».
# Mario Capecchi

Mario Renato Capecchi (Verona, Itàlia 1937) és un genetista nord-americà d'origen italià que fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 2007.

## Biografia

Va néixer el 6 d'octubre de 1937 a la ciutat de Verona, població situada a la regió italiana del Vèneto, fill de pare italià, que s'allistà en les forces italianes que combatien a l'Àfrica, i mare nord-americana que passà part de la Segona Guerra Mundial reclosa al camp de concentració nazi de Dachau deixant el nen a càrrec d'una família de pagesos. Acabats els diners de la família de pagesos, Capecchi fou abandonat al carrer on sobrevisqué amb grups de delinqüents juvenils. L'any 1944 es traslladà amb la seva família als Estats Units d'Amèrica, país en el qual es llicencià el 1961 en física i química al Antioch College d'Ohio. L'any 1967 realitzà el seu doctorat de biofísica a la Universitat Harvard sota la supervisió de James D. Watson.
Interessat en la docència fou professor de bioquímica a Harvard entre 1971 i 1988, moment en el qual va esdevenir investigador de l'Institut Mèdic Howard Hughes. Actualment és professor de genètica i biologia a l'escola de medicina de la Universitat de Utah.

## Recerca científica

Conegut mundialment per la seva recerca pionera sobre la genètica de les cèl·lules mare del ratolins aconseguí desenvolupar la transgenètica mitjançant la clonació i la modificació genètica. Aquest treball fou realitzat, de forma conjunta, amb Martin Evans i Oliver Smithies, amb els quals compartí el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 2007.

## Enllaços externs

* (anglès) Biografia a l'Institut Mèdic Howard Hughes Arxivat 2012-03-02 a Wayback Machine.
* «Mario Capecchi» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Mario Capuana

Mario Capuana (ca. 1600 Sicília – 1647 Noto) va ser un compositor italià de motets i un rèquiem.
Va exercir com a maestro di capella a la Catedral de Noto a la Província de Siracusa des de 1628 fins a la seva mort el 1647. Uns anys abans de la seva mort i també just després, fou publicat a Venècia un recull de les seves obres.

## Edicions

* Messa da Rèquiem a 4 (Venècia, pòstum 1650) – editada junt amb el Rèquiem (1653) de Bonaventura Rubino. 1999. Una còpia és conservada en el Archive del Cantar-Akademie Zu Berlín, completada amb comentaris en la lletra de Carl Friedrich Zelter.
* Sacro Armonie Un tre voci contra Basso Continuo por sonar il Clavicembalo ò altro Stromento di Mario Capuana Maestro di Capella.
* Mario Capuana Motetti concertati a due, tre, quattro e cinque voci (1649) edició 1998. – dincs de la sèrie de compositors sicilians del Renaixement que inclou Claudio Pari, Pietro Vinci, Antonio Il Verso, Antonio Formica, Tommaso Giglio, Anselmo Fazio, Giovan Pietro Flaccomio, Erasmo Marotta, Sigismondo d'India, Giandomenico Martoretta, Cataldo Amodei, Bartolomeo Montalbano, Bonaventura Rubino, i Vincenzo Gallo.

## Enregistraments

* Parce mihi, Domine. En Fabellae Sacrae per Savadi. Cassola 2008.
* Messa di defonti Un quattro voci (1650). Damunt RÈQUIEM – Mario Capuana – Bonaventura Rubino – Choeur de Chambre de Namur – conducta. Leonardo García Alarcón. Ricercar- 2014 (RIC 353)

## Referències

* ↑ Biographisch-Bibliographisches Quellen-Lexikon Der Musiker Und Musik Eitner Robert p486
* ↑ Rivista italiana di musicologia 33 Società italiana di musicologia – 1999 "... Mario Capuana fu maestro di cappella della città di Noto dal 1628 al 1647, anno della sua morte".
* ↑ Giuseppe Collisani, Daniele Ficola, Musica ed attività musicali in Sicilia nei secoli XVII e XVIII Conservatorio di musica "V. Bellini" di Palermo – 1988 p191 "Il 'ricorso' venne accolto e il dottor Mario Capuana venne confermato nel suo incarico; di questo musicista netino sono poche le notizie biografiche e quasi tutte si desumono dai frontespizi delle sue opere: di lui sappiamo soltanto che fu maestro di cappella «dell'illustrissimo Senato e del Duomo della città di Noto» almeno dal 1635 e forse ininterrottamente fino al 1647, ..con obbligo di tenere ditta musica con cantanti [...] per havere a cantare in tutti li festi sollenni et altri ..
* ↑ D Ficola Musica sacra in Sicilia tra Rinascimento e Barocco 1988 "Mario Capuana, compositore geniale e fecondo, ebbe stampate numerose opere sacre a Venezia fra il 1645 e il 1650;"
* ↑ Alessandro Loreto Quattro secoli di musica sacra a Noto 2007
* ↑ The Archive of the Sing-Akademie Zu Berlin. Catalogue p123
* ↑ Catalogo della Biblioteca del Liceo musicale de Bologna.
# Male Rao Holkar

Shrimant Sardar Male Rao Holkar (1745-1767) fou subadar de Malwa, net de Malhar Rao Holkar i fill de Khande Rao Holkar. Com que el seu pare havia mort el 15 de març de 1754 abans que l'avi, va succeir a aquest a la seva mort el 20 de maig de 1766.
Aviat es va veure que estava boig i per sort per l'estat, va morir delirant, sense successió, a Indore, el 5 d'abril de 1767. La seva mare Shrimant Akhand Soubhagyavati Devi Ahilya Bai Sahib Holkar va assolir la regència.

## Referències

Genealogia
# Mahmud (nom)

Mahmud és un nom masculí àrab (àrab: محمود, Maḥmūd) que literalment significa ‘lloat’, ‘digne d'elogi’, ‘lloable’, ‘encomiable’, ‘digne d'agraïment’. Si bé Mahmud és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Mahmoud, Mehmoud, Mahmood, Mahmut. Com que Mahmud és un dels noms del profeta Muhàmmad, aquest nom també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua: albanès: Mahmut; en bengalí: মাহমুদ; bosnià: Mahmut; hindi: महमूद; kurd: Mahmûd; en malai: Mahmud; turc: Mahmut; en turcman: Mahmyt; uzbek: Maxmud.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «حمد». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs.
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Markha Valenta

Markha Valenta (Los Alamos (Nou Mèxic, Estats Units d'Amèrica), 29 de juliol de 1967) és professora del Departament d'Història de la Universitat d'Amsterdam i investigadora interdisciplinària de la mateixa institució.
Markha Valenta fou filla de Milton Valenta i de l'escultora i professora Barbara Simons-Valenta (Manhattan, EUA, 1937 - Staten Island, N.J. (EUA), 2003).
Els seus projectes d'investigació actuals giren al voltant de la relació entre democràcia i diversitat etnicoreligiosa a tres ciutats del món: Amsterdam, Nova York i Mumbai. La seva investigació també aborda les trobades de les nacions estat de l'Europa occidental amb la població musulmana, amb especial èmfasi als Països Baixos i els Estats Units. Duu a terme tasques d'assessora per al Scientific Council for Government Policy holandès, estudiant la relació de l'estat amb la religió.

## Referències

* ↑ «Obituaries, al web Pop-up Lady, specializing in movable paper» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-03-20. [Consulta: 28 abril 2013].
* ↑ «Markha Valenta». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# Malacocephalus luzonensis

Malacocephalus luzonensis és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu fins als 315 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther A. 1862. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Acanthopterygii, Pharyngognathi and Anacanthini in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 4. i-xxi + 1-534.
* ↑ BioLib (castellà)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* ↑ De la Paz, R.M. i R. Interior, 1979. Deep-sea fishes off Lubang Island, Philippines. Nat. Applied Sci. Bull. 31(3-4):175 p.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Maria Anna Antònia d'Àustria

Maria Anna Antònia Dominica Jacinta d'Àustria (Madrid, 17 de gener de 1635-5 de desembre de 1636) va ser una infanta d'Espanya, filla de Felip IV i d'Isabel de França, morta de forma prematura abans dels dos anys.
Nascuda a Madrid el 17 de gener de 1635, va ser la sisena filla de Felip IV de Castella i d'Isabel de França. Amb motiu del natalici es van organitzar celebracions. La infanta va ser batejada el 2 de febrer a la capella del Reial Alcàsser de la mà del cardenal Agostino Spinola, arquebisbe de Santiago de Compostel·la i capellà major del rei, mentre que els seus padrins el príncep Baltasar Carles, que llavors tenia cinc anys, i la comtessa d'Olivares, que va ser nomenada institutriu de la infanta. Passats uns dies de la cerimònia, el 28 de febrer els reis van anar a oferir pregàries al santuari d'Atocha. Amb tot, la infanta va morir prematurament abans de complir els dos anys, el 5 de desembre de 1636. Va ser enterrada al Panteó dels Infants del monestir de San Lorenzo de El Escorial.

## Referències

* ↑ Reial Acadèmia de la Història. Memorias de la Real Academia de la Historia (en castellà). vol. 2. Madrid: Imprenta de Sancha, 1796, p. 487.
* 1 2 3 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 54.
* 1 2 Quevedo, José. Historia del Real Monasterio de San Lorenzo... del Escorial... (en castellà). Madrid: Establecimiento Tipográfico de Mellado, 1849, p. 366.
* 1 2 3 Flórez, Enrique. Memorias de las reynas catholicas (en castellà). vol. 2. Madrid: Antonio Marín, 1761, p. 932-933.
* 1 2 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes. Diccionario histórico... (en castellà). Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1791, p. 74.
# Faraskur

Faraskur (antigament Fariskur) és un municipi d'Egipte que pertany a la governació de Damiata. Està situat a la riba dreta del Nil, a mig camí entre Damiata, al nord, i Mansura al sud.
Faraskur és un dels nuclis de població més grans de la governació de Damiata i el segon més antic. L'antiguitat d'aquesta ciutat ha despertat l'interès dels arqueòlegs. La mesquita d'Hadidi és una de les més antigues del país. Els carrers principals són: el carrer major, carrer del mercat, el carrer Hilali, el carrer de l'Antic Salkhana, el carrer Mohammed Farid i el passeig del Nil. És famosa l'artesania local, com ara objectes de fusta i joieria, mobles, dolços, formatges i altres productes derivats de la llet.
El 1250 tingué lloc una batalla entre l'exèrcit de la Setena Croada i l'exèrcit mameluc que els atacà quan anaven cap a Damiata, en la qual el rei Lluís IX de França fou capturat. Faraskur formà part de Dakahlia en la revolució del 1952.
El municipi de Faraskur inclou, a més de la ciutat, 11 llogarts de la rodalia: Kafr al-Arab, Nasiriyah, Sharabas, al-Barashiyah, Kafr al-Shanawi, al-Ghunaimiyah, Al-Obeidiya, Mait Al-Shuyukh, Al-Hourani, Daqahla i Al-Ata.
# La guagua

La guagua a ser un programa infantil de TVE presentat per Torrebruno que es va estrenar el 29 de setembre de 1975 i es va mantenir dues temporades en antena, fins a 1977.
La Guagua, nom amb que es coneix als autobusos a Canàries, recorria Espanya a la recerca de jocs, balls, cançons i tota classe d'entreteniments.
EEn una meravellosa estació els esperava el cap d'estació Rocky Capuchetto, interpretat per Torrebruno. Mentre esperaven l'arribada de La Guagua, Torrebruno amenitzava l'espera amb les seves cançons, intercalant-se episodis de dibuixos animats i pel·lícules.
Quan per fi arribava La Guagua, el conductor Don Redondón, i el seu ajudant, Linda, presentaven als nens que havien recollit pel camí.
Al llarg del programa que s'emetia els dissabtes al matí i durava més de dues hores, se succeïen també les actuacions de grups, col·legis i nens i nenes que sabien cantar i ballar.

## Repartiment

* Torrebruno (Rocky Capuchetto)
* Manuel de la Rosa (Don Redondón)
* Paula Gardoqui (Linda)
* Raquel Rojo (Fermina)

## Referències

* Revista Teleprograma. Número 504. 1 de desembre de 1975.
* ↑ «La Guagua, con Torrebruno, para niños». Diario ABC, 03-10-1975.
* ↑ «Doce Años de Cultura Española: (1976-1987). Página 232». Santiago Aizarna y Luis Urbez, 1989.
* ↑ «Los presentadores de La Guagua». Diari ABC, 15-10-1975.

## Enllaços externs

* Pàgina web en la qual s'expliquen detalls del programa, i mostra algunes fotos Arxivat 2007-05-04 a Wayback Machine.
# Biblioteca Oodi

La Biblioteca Central Oodi de Hèlsinki (en finès: Helsingin keskustakirjasto Oodi), anomenada popularment Biblioteca Oodi, és una biblioteca pública de Helsinki, Finlàndia, que es va inaugurar el 5 de desembre de 2018. La biblioteca està situada a prop de la badia de Töölönlahti, i al costat de l'Auditori i el Kiasma.

## Història

L'any 2012, la licitació per construir la biblioteca la va guanyar l'estudi arquitectònic finès ALA Architects i la consultoria d'enginyeria Ramboll. El projecte de biblioteca preveia un edifici de tres plantes amb una sauna, una sala de cinema a la planta baixa i una façana de fusta. El gener de 2015, l'Ajuntament de Hèlsinki va aprovar el projecte d'edificació. Els costos estimats de la nova biblioteca van ser de 100 milions d'euros, dels quals l'estat en va costejar un terç amb motiu del centenari de la independència de Finlàndia el 2017 i la ciutat la resta.
El 31 de desembre de 2016, es va anunciar que la nova biblioteca seria batejada amb el nom d'Oodi, Ode en suec («Oda»). Fou inaugurada el 5 de desembre de 2018, la vigília del Dia de la Independència de Finlàndia.

## Edifici

L'edifici té tres plantes amb diferents usos. La planta baixa està pensada com un lloc de trobada per als habitants de la ciutat, amb un cinema, una sala polivalent, una sala d'exposicions d'art digital i un cafè-restaurant. La segona planta compta amb instal·lacions de treball, reunió i oci com impressores 3D i estudis de gravació. A la tercera planta hi ha una biblioteca tradicional amb col·leccions de llibres i seccions infantils. La biblioteca té una col·lecció de 100.000 llibres. Un sistema automatitzat, dissenyat expressament, transporta els llibres retornats a la planta baixa fins a la tercera de 185.000 peus quadrats. La resta dels diferents espais estan dissenyats per a fer-hi reunions i activitats diverses.

## Referències

* ↑ «State-of-the-art Helsinki library to showcase wooden architecture». , 29-01-2015 [Consulta: 29 gener 2015].
* ↑ «Palvelut» (en finès). [Consulta: 29 agost 2019].
* ↑ «Where Libraries are the Tourist Attractions». The New York Times. [Consulta: 10 agost 2019].

## Enllaços externs

* Biblioteca Oodi - Lloc web oficial
* Dissenys del concepte i imatges de la Biblioteca Oodi
* Descripció del projecte de la Biblioteca Oodi Arxivat 2020-09-26 a Wayback Machine.
# Tauletes de Gradeshnitsa

Les tauletes de Gradeshnitsa (en búlgar: Плочката от Градешница), desenterrades el 1969 al nord-oest de Bulgària, al poble de Gradeshnitsa, província de Vratsa, són, amb les tauletes de Tărtăria, un important testimoniatge de la possible protoescriptura neolítica coneguda com a escriptura Vinca. Les tauletes estan datades en el cinquè mil·lenni ae i en l'actualitat es conserven al Museu Arqueològic Vratsa de Bulgària. El 2006, aquestes tauletes foren objecte d'atenció en els mitjans de comunicació búlgars, per les al·legacions formulades per Stephen Guide, que afirmà que n'havia desxifrat els símbols.

## Bibliografia

* Ivan Raikinski (ed.), Catalogui of the Vratsa Museum of History, 1990.

## Referències

* ↑ The Gradeshnitsa Tablets
* ↑ Institute of Transcendent Science Còpia de fitxer a la Wayback Machine.
* ↑ Reading Room: Decoding Thracian history: The Symbols of a Primitive People (Andrea Enright, 2006, Sofia Echo)
* ↑ "Stephan Gide who arrived from the USA to disclose sensational details about the ancient Thracian writing created a scandal in Bulgaria. The scientist, who claims to be an expert in linguistics, cryptography and transcendental analysis, announced that he had deciphered the inscriptions on an ancient tablet found in Gradeshnitsa. Scientists from the Bulgarian Academy of Science are explicit that Gide is an impostor, who has written his book on the basis of earlier discoveries filling the blanks with forfeited proofs. The real name of Gide is Gaidarski and, according to well informed sources, he is a spiritual leader of a religious cult defending a doctrine, which is a weird combination of Christian and ancient Orphistic beliefs."

## Vegeu també

* Cultura de Vinča
# Els Pelegrins

Els Pelegrins fou una colla de grallers de Bellvei (Baix Penedès) en actiu des de finals del segle xix i durant el primer terç segle xx. El grup evolucionà d'un grup familiar amb gralles seques en un primer moment cap a un grup amb gralles llargues que rebrà el nom dels Petits Pelegrins.

## Història
### Els orígens

En un inici, el grup era una formació de gralles seques format per Josep Castellví i Mañé i tres dels seus fills: Joan Castellví i Romeu («Xic Pelegrí») i Francesc Castellví i Romeu («Petit Pelegrí» o «Cisco Pelegrí») com a grallers i Salvador Castellví i Romeu («Vador Pelegrí») com a timbaler. D'aquesta primera formació hi ha documentades dues actuacions: el 1876 a Sitges acompanyant el Ball de Bastons (probablement només hi tocaren Josep Castellví i el «Xic Pelegrí») i a la Festa Major del Vendrell de 1895 acompanyant la Colla Vella dels Xiquets de Valls.

### Els Petits Pelegrins

Entre el 1917 i el 1926, la colla evolucionà i passà d'una formació familiar amb gralles seques a un quartet amb gralles de claus. Aquesta colla apareixerà amb el nom dels «Pelegrins», però, popularment, a partir dels anys vint, se'ls coneixeran com els «Petits Pelegrins» per diferenciar-los de la formació anterior. Aquest grup estarà format per Francesc Castellví («Petit Pelegrí» o «Cisco Pelegrí») com a cap i primera gralla, Josep Mercader i Ramon («l'Astó») com a segona gralla i relacions públiques, Josep Mañé i Torrents («el Gros de Llorenç») com a baix i Salvador Castellví («Vador Pelegrí») com a timbaler. Cap al 1930 es perdrà el rastre de la formació i veurem com dos dels seus membres passaran a liderar dues altres formacions: Josep Mañé («el Gros de Llorenç») els Romeas i Josep Mercader («l'Astó») els Astons.
D'aquesta formació hi ha documentades fins a nou actuacions: al Vendrell per la revetlla de Sant Pere organitzada per la Lira Vendrellenca (1926), a Tarragona acompanyant els Xiquets de Tarragona en la seva primera sortida (1926), a Vilanovai a l'Arboç acompanyant la colla unificada Xiquets de Valls (1927), a Valls en un concert per les festes del barri de Sant Pere Baix (1927), al barri de Coma-ruga del Vendrell en un ball de gralles (1928), a Llorenç del Penedès en una diada castellera (1928), a Igualada acompanyant la colla castellera dels Caneles (1930) i a Tarragona acompanyant els Xiquets de Tarragona (1930).

## Notes

* ↑ En aquesta actuació pot ser que hi actuessin ja els Astons, ja que en les fotografies hi apareixen Isidre Borrut i Coll («Isidro de Sant Vicenç» o «el Pastor») a la gralla i Pau Mercader i Valls («Pau Salvet») al timbal.

## Referències

* 1 2 Arroyo i Julivert, Salvador «Els grallers del Vendrell: dels primers noms a les primeres colles (1784-1926)». Miscel·lània penedesenca, 1995, pàg. 199-237 [Consulta: 31 juliol 2021].
* 1 2 Arroyo i Julivert, Salvador «Els grallers del Vendrell: Les colles de la Renaixença Castellera (1926-1936)» (en línia). Miscel·lània penedesenca, 1994, pàg. 593-634 [Consulta: 31 juliol 2021].