OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Llúcia de Taradell

Santa Llúcia de Taradell és una església amb elements gòtics i renaixentistes de Taradell (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Capella d'una sola nau amb l'absis poligonal, orientada de llevant a ponent, és coberta a dues vessants el capcer és coronat amb un campanar d'espadanya amb finestres geminades d'arc de mig punt que ubiquen les campanes. Portal rectangular emmarcat per pilastres decorades tant al basament com als capitells, la llinda és decorada amb inscripcions i motllures. Al damunt s'hi inscriu un carreu i s'hi dibuixa el relleu d'una creu. L'interior és decorat amb un òcul ovalat a l'absis, una finestra amb esplandit a migdia i una altra als seus peus que il·lumina el cor. L'interior és cobert amb dos trams de volta quatripartita als peus, mentre la capçalera és de sis. Els arcs són marcats per nerviacions que descansen damunt de culs de llàntia i els centrals damunt una imposta decorada amb àngels. Al centre de l'arcada les nerviacions s'uneixen amb un medalló. L'església és pintada amb decoracions vegetals i amb àngels. L'estat de conservació és bo.
Al seu interior hi ha la imatge de Santa Llúcia, realitzada al segle xx.

## Història

Capella que fou construïda entre els anys 1574 i 1561, moment d'eufòria a Taradell i en què augmentaven les Fires i la de Santa Llúcia tenia una certa anomenada. D'altra banda, el gremi de paraires i teixidors que tenien a Santa Llúcia com a copatrona de Sant Sebastià, es reunien sovint a susdita capella. El Sr. de Taradell, Don Carles de Cruïlles donà per a la capella les rendes que li proporcionaven les taules de fira. La capella tenia administradors i un santer que captava per ella. A mig segle xix tingué un sacerdot beneficiat creat per la família Vilacís d'Amunt. A la placeta de la capella s'hi continua celebrant la fira el 13 de desembre com a inici del cicle festiu nadalenc i cada any té una major acollida tant dels taradellencs com dels forasters.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Llúcia de Taradell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Santa Llúcia de Viu de Llevata

Santa Llúcia de Viu de Llevata és una capella romànica semitroglodítica del poble de Viu de Llevata, cap de municipi propi fins al 1968, actualment pertanyent al terme del Pont de Suert.
Dins del mateix nucli de població, pertany a Casa Ancelles. És probable que fos la capella del castell de Viu de Llevata, que era just al damunt seu.
En resta la part nord-est de la capçalera, en un lloc ple de vegetació i difícil, per tant, de veure. No en queden més restes perquè degueren ser arrasades en ampliar el camí que comunica les dues parts del poble de Viu de Llevata.

## Bibliografia

* BOIX I POCIELLO, Jordi, FONT I ARBÓ, Miquel-Àngel i FRESNEDA I GASPAR, Xavier. "Santa Llúcia de Viu de Llevata", a Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7
* GAVÍN, Josep M. Inventari d'esglésies. 2. Baixa Ribagorça, Alta Ribagorça, Vall d'Aran. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978. ISBN 84-85180-09-7

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Saïd ibn Amr al-Haraixí

Saïd ibn Amr al-Haraixí (àrab: سعيد بن عمرو الحرشي, Saʿīd ibn ʿAmr al-Ḥaraxī) fou governador (ostikan) d'Armènia vers el 732. Durant el seu govern va haver de combatre els khàzars, als quals va aconseguir rebutjar. El va succeir Marwan ibn Muhàmmad.

## Referències

* Al-Baladhuri, Ahmad ibn Jabir. The Origins of the Islamic State, Part I. Nova York: Universitat de Colúmbia, 1916.
* Al-Tabari, Abu Ja'far Muhammad ibn Jarir. The History of al-Ṭabarī, Volume XXXIV: Incipient Decline.. Albany, NY: State University of New York Press, 1989. ISBN 0-88706-874-X.
* Ter-Ghevondyan, Aram. The Arab emirates in Bagratid Armenia. Lisboa: Fundació Calouste Gulbenkian, 1976.
* Al-Ya'qubi, Ahmad ibn Abu Ya'qub. Historiae, Vol. 2. Leiden: E. J. Brill, 1883.
# Saïd ibn Zayd

Saïd ibn Zayd (àrab: سعيد بن زيد, Saʿīd b. Zayd) fou un dels primers companys de Mahoma. Era fill de Zayd ibn Amr.
És anomenat també com Abu-l-Awar. Va néixer el 593/594 i fou un dels primers convertits quan encara no tenia els 20 anys abans del 613. La seva esposa Fàtima, filla d'al-Khattab i germana del futur califa Úmar ibn al-Khattab també va acceptar l'islam. Fou un dels 10 als que es va prometre el paradís.
Saïd va morir el 670/671 a Akik prop de Medina.

## Referències

* Article Sai'd ibn Zaid al Dictionary of Islam per T.P. Hughes, 1885/1999, Nova Delhi, pàg. 555.
# Saïda

Saïda (àrab: سعيدة Sa'īda) és una ciutat d'Algèria, capital de la província de Saïda. Està situada al nord-oest a 175 km d'Oran i 95 de Mascara (al-Muaskar) a la riba del uadi Saïda i al peu de les muntanyes Saïda o Caucas oranès, a uns 900 metres d'altitud. Disposa de nombroses fonts soterrànies. El 1987 la ciutat tenia uns 30.000 habitants i la província 200.000. La població de la ciutat el 2005 era de 158.856 habitants i el 2008 era de 160.865 habitants.
Antigament fou un fort romà i al llarg de la història fou un emplaçament estratègic. Modernament fou quarter general d'Abd el-Kader que hi va construir un fort, el qual va cremar en acostar-se els francesos del general Bugeaud (1841). Els francesos (general Lamorcière) hi van establir (1844) una posició militar una mica al nord de la fortalesa que havia construït Abd el-Kader, que fou el nucli de la moderna ciutat. El 1854 va allotjar un regiment de la Legió Estrangera. El 1862 l'arribada del ferrocarril va suposar la seva eclosió.

## Persones il·lustres

* Jean-Michel Alberola (1953-), artista nascut a Saïda
* Medeghri Ahmed, revolucionari i el primer a ocupar el càrrec de ministre de l'interior de l'Algèrie independent.

## Bibliografia

* Clair André, Étude hydrogéologique des Monts de Saida, Alger 1952
* Eugène Fromentin, Une année dans le Sahel.
# Sander Loones

Sander Loones (Veurne, 26 de gener de 1979) és polític flamenc. És eurodiputat des de l'octubre 2014 per la Nieuw-Vlaamse Alliantie. Ha estat vicepresident de la comissió d'Afers Econòmics i Monetaris durant el 8è Parlament Europeu. El 12 de novembre de 2018, va succeir Steven Vandeput com a Ministre de defensa de Bèlgica, i va prendre el càrrec el 12 de novembre. No bostant, el 9 de desembre del mateix any, tan sols 27 dies després que fos nomenat ministre, Sander Loones va ser reemplaçat per Didier Reynders a Defensa · degut a la crisi governamental provocada pel Pacte Mundial sobre Migrations.

## Referències

* ↑ «Sander Loones». europarl.europa.eu. [Consulta: 22 gener 2016].
* ↑ «History of Parliamentary Service for Sander Loones». europarl.europa.eu. [Consulta: 22 gener 2016].
* ↑ Belga «Sander Loones (N-VA) legt eed af als minister van Defensie» (en dutch). De Morgen. Belga, 12-11-2018 [Consulta: 12 novembre 2018].
* ↑ «Maggie De Block succède à Theo Francken à l'Asile et à la Migration». L'Echo, 09-12-2018.
* ↑ «Maggie De Block remplace Theo Francken à l'Asile et à la Migration». 7sur7, 09-12-2018.

## Enllaços externs

* Sander Loones - Lloc web oficial
# Sant Joan de Ginestar

Sant Joan de Ginestar és una església del municipi de Castellar de la Ribera (Solsonès), que forma part de la diòcesi de Solsona. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català

## Situació

Es troba al nord del nucli de Castellar de la Ribera, damunt del marge dret de la Ribera Salada que transcorre als seus peus.
S'hi va des de la carretera C-26 (Basella-Solsona): al km. 91,7 es trenca en direcció a Montpol, es creua el pont i s'arriba al Molí de Querol (42° 01′ 37″ N, 1° 23′ 56″ E﻿ / ﻿42.027054°N,1.398932°E﻿ / 42.027054; 1.398932). Es continua per la carretera a Montpol i Cambrils i als 750 metres s'agafa un trencall a la dreta, ben indicat, que porta a Sant Joan en 1,8 km.

## Descripció

Església d'una sola nau sense absis. La planta és rectangular. De l'interior destaca el retaule i el cor, que està en mal estat. El parament interior està cobert de guix, també en mal estat, amb humitats. La volta és de canó i tan sols existeix una obertura a l'exterior a la sagristia. En el frontis existeixen dos ulls de bou i el campanar d'espadanya té dues finestres cobertes per arcs de mig punt. La coberta és a dues vessants i el parament exterior està format per carreus de reble. La vegetació del voltant de l'església comença a afectar negativament l'edifici. al seu interior es conserven tres retaules barrocs. El més gran, de 1786, té a la fornícula central una imatge del segle XX i li manquen la resta d'imatges. Hi ha una part reconstruïda. Els altres dos, de la mateixa època, es troben a les capelles laterals. L'església ha patit robatoris que han malmès els retaules.

## Notícies històriques

Església sufragània de la de Sant Pere de Castellar. En aquesta església hi anaven a missa els veïns més propers, com la Masia de Purgimon i els estadants del Molí de Querol. S'hi fa festa el diumenge després de Sant Joan i s'hi celebra la missa des d'aquest dia fins al diumenge abans de la Mare de Déu d'agost. Al paviment de la nau, existeixen tres tombes de diferents famílies de la zona que són la família Ingla 1704, la família Purgimon 1646 i la família Querol 1777.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* 1 2 «Sant Joan de Ginestar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2014].
# Salammbô (desambiguació)

Salammbô (en català adaptat com a Salambó) és una novel·la de Gustave Flaubert publicada el 1862. Pren el títol del nom de la protagonista, que, al seu torn, Flaubert el va inventar inspirant-se en la vila tunisiana de Salambô. La novel·la ha inspirat moltes altres creacions artístiques i culturals, entre les quals:
* Òpera:
** Salammbô, òpera inacabada de Modest Mússorgski (1863–66)
** Salammbô, òpera d'Ernest Reyer (1890)
** Salammbô, òpera inacabada de Serguei Rakhmàninov (1906)
* Cinema:
** Salammbô (fr), pel·lícula de Pierre Marodon (1925)
** Salammbô (fr), pel·lícula de Sergio Grieco (1960)
* Videojocs:
** Salammbo: Battle for Carthage (en), videojoc de 2003
# Santa Llogaia d'Àlguema

Santa Llogaia d'Àlguema és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà.
El seu terreny és pla i amb la riera d'Àlguema que en rega els camps.
Agricultura de cereals i hortalisses. Ramaderia bovina i porcina.
Tenia gran tradició artesana, que es derivava del vímet i de la canya, per l'abundància de canyissars a la riera d'Àlguema.
L'any 1020 l'anomenen Horto Medio en el testament del comte Bernat Tallaferro. El 1105 parlen de Sanctae Leocadiae i, el segle xii, s'afegeix Àlguema al nom del poble, per la riera que el travessa. Va ser possessió del monestir de Santa Maria de Ripoll.

## Geografia

* Llista de topònims de Santa Llogaia d'Àlguema (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Indrets d'interès

* Església de Santa Llogaia. Segle XVIII
* Font del Manol
* Els Rentadors
* La ribera del Molí
* Hi ha diverses masies, com el Mas Veí.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1497 | 1553 | 1787 | 1887 | 1900 | 1920 | 1950 | 1970 | 2010 | 2023 |
| 5 | 12 | 165 | 299 | 235 | 253 | 180 | 282 | 325 | 382 |

## Referències

* ↑ 42° 14′ 14″ N, 2° 57′ 17″ E﻿ / ﻿42.2372°N,2.95484°E﻿ / 42.2372; 2.95484

## Bibliografia

Volum 3 (2005), El meu país, tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya, Barcelona, Edicions 62. ISBN 84 297 5570 5

## Enllaços externs

* Santa Llogaia d'Àlguema - Lloc web oficial
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Selfie (pel·lícula)

Selfie és una pel·lícula espanyola del 2017 plantejada com un fals documental al servei de la comèdia i on la frontera entre ficció i realitat és difosa. Fou dirigida per Víctor García León qui pretén fer una fotografia del nostre temps.

## Sinopsi

Bosco és un "pijo" de família benestant que veu com de cop i volta el seu pare, ministre del govern espanyol, és empresonat acusat de corrupció, malversació de cabals públics, blanquejig de capital i alguns altres de delictes econòmics. Aleshores és obligat a abandonar el seu luxós xalet a La Moraleja i ha d'anar viure a Lavapiés. Aleshores va a demanar treball a la seu de Podem.

## Repartiment

* Santiago Alverú ... Bosco
* Macarena Sanz ... Macarena
* Javier Carramiñana ... Ramón
* Clara Alvarado ... Paula
* Pepe Ocio ... José

## Producció

El fet que el director considerés que perquè el protagonista semblés un veritable "pijo" ho havia de ser de debò, i que no li afectés gaire el retrat que mostrés d'ell la pel·lícula el va empentar a buscar un actor no professional. Així van contactar amb Santiago Alverú, sense experiència prèvia en el món del cinema. García León resumeix el procés de selecció d'aquest actor:
| « | Era "pijíssim", llestíssim, encantador… I ens vam prendre una canya amb ell i es va acabar el càsting. | » |

## Premis
### Premis Turia

| Any | Categoria | Nominada | Resultat |
| 2018 | Millor Actor Revelació | Santiago Alverú | Guanyador |
| 2018 | Premi Especial Cinema | - | Guanyadora |

### Premis Goya

| Any | Categoria | Nominades | Resultat |
| 2018 | Millor Actor Revelació | Santiago Alverú | Nominat |

### Festival de Màlaga

| Any | Categoria | Nominades | Resultat |
| 2018 | Premi Especial del Jurat de la Crítica | - | Guanyadora |
| 2018 | Bisnaga d'Or | - | Nominada |
| 2018 | Menció especial | - | Guanyador |

### Festival Internacional de Cinema de Moscou

| Any | Categoria | Nominades | Resultat |
| 2017 | Sant Jordi d'Or | - | Nominat |

## Referències

* ↑ Entrevista a Víctor García León, director de 'Selfie', Fotogramas, 22 de juny de 2017
* ↑ 'Versión Española' estrena 'Selfie', una divertida sátira social dirigida por Víctor García León, rtve.es, 1 de setembre de 2019
* ↑ «SELFIE»: ENTREVISTA A VÍCTOR GARCÍA LEÓN
* ↑ Jorge Sanz, Paco Plaza y la periodista que informó sobre el máster de Cifuentes, Premios Turia 2018, Europa Press, 28 de juny de 2018
* ↑ "Selfie", la película asturiana de Víctor García León, premio especial de la crítica en Málaga, La Nueva España, 25 de març de 2017
* ↑ Hollywood Reporter. «Moscow Film Festival: China's 'Crested Ibis' Wins Best Film Prize», 29 juny 2017. [Consulta: 26 novembre 2017].
# Selfridge

Selfridge és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Nord. Segons el cens del 2008 tenia 619 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Selfridge tenia 223 habitants, 71 habitatges, i 54 famílies. La densitat de població era de 318,9 hab./km².
Dels 71 habitatges en un 46,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 36,6% hi vivien parelles casades, en un 28,2% dones solteres, i en un 23,9% no eren unitats familiars. En el 19,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,14 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,48.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 40,8% tenia menys de 18 anys, un 9,4% entre 18 i 24, un 23,8% entre 25 i 44, un 20,2% de 45 a 60 i un 5,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 24 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 24.375$ i la renda mediana per família de 23.594$. Els homes tenien una renda mediana de 21.875$ mentre que les dones 18.750$. La renda per capita de la població era de 8.824$. Entorn del 21,6% de les famílies i el 29,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Selfridge». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Selfridge». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 9 agost 2010].
# Senet (desambiguació)

«Senet» té aquests significats:
* Senet, poble de l'Alta Ribagorça
* Senet (joc)
* Senet (Senna alexandrina), planta del gènere Senna
# Senet de pobre

El senet de pobre o estel (Globularia vulgaris) és una espècie de planta amb flors del gènere Globularia dins la família de les plantaginàcies (Plantaginaceae).
Addicionalment pot rebre els noms de barbes de vell, botó, botó blau, botons, botons de Nostre Senyor, escorciana, estels, herba de la motxilla, herba de les set sagnies, herba de motxilla, herba del sarró, herba del Terrig, lluquetó i salseta de pastor. També s'han recollit les variants lingüístiques galipo i morenilla.
En medicina popular era emprada com a purgant i diürètic, i contra la incontinència de l'orina. El senet de les farmàcies emprat com a purgant són diverses plantes del gènere Cassia.
Les tiges floríferes blaves són cilíndriques. És una planta herbàcia de rabassa més o menys llenyosa, les fulles sovint tenen el limbe més curt que el pecíol. Fa de 10 a 40 cm d'alçada i floreix d'abril a juny.
És una espècie autòctona als Països Catalans. En pasturatges i terrenys rocosos calcaris de la muntanya mitjana humida a les contrades mediterrànies marítimes no gaire àrides de 100 a 1.950 m. d'altitud.

## Referències

* 1 2 «senet de pobre». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 24 setembre 2023].
* ↑ «Globularia vulgaris» (en anglès). Euro+Med PlantBase. [Consulta: 24 setembre 2023].
* ↑ Gran Enciclopedia Catalana
* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans Barcelona 1990
# Santa Engràcia de les Oluges

Santa Engràcia de les Oluges és una església de les Oluges inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquesta capella està situada a l'entrada del centre urbà. Possiblement fou construïda en època medieval tot i que ha sofert diverses modificacions. Conserva la coberta a dues aigües, amb els murs construïts amb paredat arrebossat i pintat a la part de la façana. La porta està formada per un arc de mig punt rebaixat, amb una gran mènsula classicista a la part central. Per sobre de la porta d'accés es pot observar un petit òcul per il·luminar l'interior i un rètol amb la següent inscripció: "Ermita de Santa Engràcia. 1956". Finalment, a la part superior de la façana s'aixeca un petit campanar d'espadanya d'un sol ull coronant l'edifici.

## Història

L'actual capella de Santa Engràcia és l'antiga capella de la Mare de Déu de la Gràcia, trobada sota un pi, on habità l'ermità Joan Castellet entre d'altres. El 1419 està documentat que obtenen un permís papal de Martí V per engrandir la capella. Més tard serà cedida als frares agustins de Cervera.

## Referències

* 1 2 «Capella de Santa Engràcia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Sardenya de Lacon

Sardenya de Lacon (s.XIII) fou una noble i abadessa sarda del Jutjat d'Arborea, administradora i responsable de l'aixecament de l'església de Sant Pere de Zuri, a Ilartzi, per compte del sobirà Marià II d'Arborea. Tot i la manca de coneixements sobre la vida d'aquesta dona, pel seu cognom podem inferir que pertanyia a l'alta noblesa, probablement judical, ja que del llinatge dels Lacon procediren diversos sobirans del Jutjat d'Arborea. L'única informació clara que tenim sobre ella ve d'una inscripció del 1291 que es troba a la façana de l'església romànica de Sant Pere de Zuri, a Ilartzi, on s'indica que s'encarregà de la seva construcció.
# Jolti

Jolti (en rus: Жёлтый) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 no tenia cap habitant. Pertany al districte municipal de Mokroús.

## Referències

* ↑ «БОЛЬШАЯ САРАТОВСКАЯ ЭНЦИКЛОПЕДИЯ : Фёдоровский район : Ивановка». Arxivat de l'original el 2017-08-18.
* ↑ «Карта Новоузенского уезда Самарской губернии 1890 года». Arxivat de l'original el 2017-08-18.
# Sanjō Sanetomi

    En aquest nom japonès, el cognom és Sanjō.
El Príncep Sanjō Sanetomi (三条実美, Kyoto, 13 de març de 1837 - 28 de febrer de 1891) va ser un kuge (noble de la Cort Imperial de Kyoto) i estadista japonès durant la Restauració Meiji. Va ocupar càrrecs d'alt rang en el govern Meiji.
Era fill del Naidaijin Sanjō Sanetsumu. Va tenir importants llocs en la Cort i va esdevenir la figura central del moviment xenofòbic i antishogunal sonnō jōi ("Reverenciar l'Emperador, expulsar el bàrbar").
Amb el cop d'estat del 30 de setembre de 1863, les faccions moderades d'Aizu i Satsuma van prendre el poder a la Cort i Sanetomi va fugir a Chōshū. Va tornar a Kyoto després de la renúncia del Shogun Tokugawa Yoshinobu i del desmantellament del Shogunat Tokugawa a 1867.
Les primeres estructures administratives (Sanshoku) del govern Meiji van ser establertes el 3 de gener de 1868: foren el Sosai (President), Gijō (Administració) i San'yo (Oficina de Consellers). Aquestes estructures van ser eliminades l'11 de juny del mateix any, amb l'establiment del Daijō-kan (Gran Consell d'Estat). En el nou govern Meiji, Sanetomi va ser cap del Gijō, Udaijin (Ministre de la Dreta, 11 juny 1868 - 15 d'agost de 1871), i Daijō Daijin (Canceller del Regne, 15 d'agost de 1871 - 22 de desembre de 1885).
Va ser condecorat amb el Gran Cordó de la Suprema Orde del Crisantem el 1882. El 7 de juliol de 1884, va ser enaltit al títol de kōshaku (príncep) sota el sistema de noblesa japonès (kazoku).
Va treballar fins a l'abolició del sistema Daijō-kan a finals del 1885. Quan es va establir el sistema de Gabinet, es va convertir en Senyor Guardià del Segell Privat del Japó, i en 1889, quan Kuroda Kiyotaka i el seu gabinet van renunciar en massa, va assumir el càrrec de Primer Ministre interí.
L'any 1890 va prendre possessió del seu escó a la Cambra dels Pars del Japó, establerta per la nova constitució Meiji. A la seua mort l'any 1891, se li va fer un funeral d'estat. Reposa al cementeri del temple Gokoku-ji, a Bunkyō, Tòquio.

## Condecoracions

* Gran Cordó de l'Orde del Sol Naixent (29 de desembre de 1876)
* Gran Cordó de l'Orde del Crisantem (11 d'abril de 1882)
* Medalla d'Argent amb galó groc (21 de febrer de 1889)

## Referències

* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
* Beasley, W.G.. The Meiji Restoration. Stanford: Stanford University Press, 1972.
* Jansen, Marius B. y Gilbert Rozman, eds.. Japan in Transition: From Tokugawa to Meiji. Princeton: Princeton University Press, 1986.
* Keene, Donald. Emperor of Japan: Meiji and His World, 1852-1912. Columbia University Press, 2005. ISBN 0-231-12341-8.

## Enllaços externs

* Biografia i fotografia a la Biblioteca de la Dieta Nacional (anglès)