OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Freila

El municipi de Freila està situat al nord de la província de Granada. Es troba abrigat per les restes d'una antiga fortalesa musulmana dels segles XII-xiii. Des de la plaça s'observa l'embassament del Negratín com un gran llac interior on contrasta un mantell d'aigua amb unes terres vermelles i seques. Es veuen encara coves habitades amb els seus tests i la seva façana blanca. Té una platja interior, aprofitant un entrant del pantà.

## Origen Etimològic

Rep el nom per la Deessa Froyla, la deessa àrab de la fecunditat, ja que la zona transmetia la sensació de fecunditat en observar una vall fèrtil, regat amb aigües fresques, on hi ha oliveres, fruiteres, moreres i altres productes de l'horta.

## Divisió de la població

| Unitat poblacional | Hab. |
| Freila Los Lotes Poblado del Negratín | 1.006 27 6 |
* Font: INE Arxivat 2006-06-15 a Wayback Machine..

## Demografia

Evolució demogràfica de 1787 a 2005 :
| 1787 | 1842 | 1860 | 1877 | 1887 | 1897 | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 1996 | 2001 | 2004 | 2005 |
| 382 | 890 | 1007 | 1376 | 1646 | 1474 | 1480 | 1984 | 2377 | 2736 | 2892 | 3203 | 1981 | 1501 | 1404 | 1282 | 1133 | 926 | 1019 | 1039 |

## Enllaços externs

* Microweb turística de Freila realitzada pel Patronat de Turisme de Granada Arxivat 2006-09-04 a Wayback Machine.
* Vila de Freila
# Freisen

Freisen és un municipi del districte de Sankt Wendel a l'estat federat alemany de Saarland. Està situat aproximadament a 12 km al nord-est de Sankt Wendel, i a 20 km al sud-oest d'Idar-Oberstein.

## Nuclis

* Asweiler
* Eitzweiler
* Freisen
* Grügelborn
* Haupersweiler
* Oberkirchen
* Reitscheid
* Schwarzerden

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Fòrmica

La fòrmica (mot derivat de la marca comercial Formica) és un material compòsit i llaminat fet d'una fullola sintètica de resina d'urea-formaldehid, d'un milimètre de gruix i d'una gran duresa.
Va ser inventada el 1912 per Daniel J. O'Conor i Herbert A. Faber mentre treballaven a la companyia d'èquip elèctric Westinghouse. Originalment la van concebre com un aïllant elèctric per a substituir la mica (d'aquí el nom, for mica). Poc després van abandonar Westinghouse per formar la companyia Formica Insulation Company el 1913.
En els anys següents formica va manufacturar aïllaments juntament amb altres productes com a compostos fenòlics. El 1927, va obtenir una patent per un mètode que permetia afegir-hi una làmina opaca a la qual es podia imprimir per rotogravat qualsevol motiu: imitació de fusta, pedra natural, motius geomètrics o tèxtils… el que va ser l'inici del seu ús per mobles i altres elements d'interiorisme. El 1931 se'n va desenvolupar una variant, a prova de cigarros que va ser l'inici de l'èxit en taules de bars i cafès. Des de la fi dels anys trenta del segle xx en l'ús domèstic va patir la concurrència de les resines de melamina, més primes, toves i de bon preu.
Durant la Segona Guerra Mundial va manufacturar hèlixs d'avió de fusta impregnades en plàstic. Després de la guerra l'ús tècnic en va decaure fins a cessar completament el 1970, els laminatges decoratius van quedar. Tot i això, als anys setanta va començar perdent popularitat i se va associar amb mobles foscs a vil preu del postguerra en estil de «ca l'àvia». A poc a poc, en desenvolupar-se colors i motius més moderns, va conèixer vers la fi del segle xx un veritable renaixement al món del disseny. Per la seva duresa, és considerada com un material més «noble» que la resina de melamina i en acceptar la impressió de qualsevol motiu i color, dona possibilitats creatives sense límit.

## Referències

* ↑ «Fòrmica». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «The History of Formica Corporation». Formica.com. [Consulta: 29 agost 2013].
* ↑ Northeast finds Formica in top condition at 100, Financial Times, Chris Tighe, 31 January 2013
* ↑ «Torna la formica per i tavolini da caffé - Tavoli, sedie e tavolini per il soggiono e la cucina» (en italià). Il Mondo della Casa, 05-02-2010. [Consulta: 28 juny 2020].
* ↑ Lewin, Susan Grant. Formica & design : from the counter top to high art [Formica i design: del taulell de barra a l'art superior] (en anglès). Nova York: Rizzoli, 1991. ISBN 0-8478-1334-7.

## Enllaços externs

* Fòrmica - Lloc web oficial
# Francisco Javier García de Leániz Arias de Quiroga

Francisco Javier García de Leaniz Arias de Quiroga, nascut a Sevilla el 3 de desembre de 1870 i mort a Madrid el 6 de febrer de 1945, fou un polític espanyol.

## Trajectòria

Estudià el batxillerat al Col·legi dels Jesuïtes. Es llicencià en dret a la Universitat de Sevilla als 19 anys. Va ingressar al Cos de Lletrats del Tribunal de Comptes del Regne i al Cos de l'Administració de l'Estat. Treballà en alguns ministeris i fou director del Gabinet particular del ministre Guillermo de Osma y Scull. Fou elegit diputat del Partit Conservador pel districte de Chantada a les eleccions generals espanyoles de 1907, repetint l'èxit a les eleccions de 1910 i 1914. Fou nomenat Director General de Comerç, Indústria i Treball en 1915. Fou Tresorer i Secretari general de l'Assemblea Suprema de la Creu Roja i Director General de Belles Arts (1920).
Durant el directori militar de Primo de Rivera fou Subsecretari d'Instrucció Pública i Belles Arts, membre de l'Assemblea Nacional Consultiva i Governador del Banc de Crèdit Local d'Espanya en 1928 (va romandre en el càrrec fins a 1936). Durant la Guerra Civil es va aixoplugar a l'Institut de Valencia de Don Juan, considerat territori neutral. Després de la guerra va viure precàriament i amb diverses xacres a Madrid fins a la seva mort en 1945.

## Reconeixements

Va rebre les Grans creus de Carles III, Isabel II i de la Creu Roja, i fou nomenat fill predilecte de Sevilla, Albacete i Lopera.

## Vida personal

Casat en 1898 amb María del Pilar Aparici Cabezas-Altamirano, amb la que va tenir vuit fills i que va morir de part en 1916. Es tornà a casar amb Rosalía Mena.

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2014-01-16 a Wayback Machine. (castellà)
* Fitxa al Congrés dels Diputats
Càrrecs públics :
| Precedit per: Alfonso Pérez Gómez-Nieva | Ministre d'Instrucció Pública i Belles Arts 1923-1925 | Succeït per: Eduardo Callejo de la Cuesta |
# Francisco Javier González de Castejón y Elío

Francisco Javier González de Castejón y Elío, marquès de Vadillo (Pamplona, 25 de maig de 1848 - Madrid, 25 de novembre de 1919) fou un advocat i polític espanyol. Va ser ministre de Gracia i Justícia durant la regència de Maria Cristina d'Habsburg-Lorena, cartera que tornaria a ocupar, junt amb les de les de ministre d'Agricultura, Indústria, Comerç i Obres Públiques i ministre de Governació durant el regnat d'Alfons XIII.

## Biografia

González de Castejón i Elío va ser catedràtic de Dret Natural en la Universitat Central de Madrid. Membre de la Unió Catòlica i del Partit Conservador va iniciar la seva carrera política com a diputat per Navarra a les eleccions generals espanyoles de 1879 sent reelegit successivament fins a 1914, fins que en 1915 va renunciar en ser nomenat senador vitalici.
Ministre de Gracia i Justícia, entre el 18 d'abril de 1900 i el 6 de març de 1901 en els dos successius governs que van presidir Silvela i Azcarraga, ja que va tornar a ocupar amb Eduardo Dato entre el 27 d'octubre 1913 i el 7 de setembre de 1914; seria igualment ministre d'Agricultura Indústria, Comerç i Obres Públiques en dues ocasions: entre el 6 de desembre de 1902 i el 20 de juliol de 1903 en un gabinet presidit per Silvela, i entre el 27 de gener i el 23 de juny de 1905 al govern encapçalat per Raimundo Fernández Villaverde. També va ser ministre de Governació al govern que, entre el 16 de desembre de 1904 i el 27 de gener de 1905, va presidir Azcárraga.
Va ser membre de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació i de l'Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Obres

* Lecciones de derecho natural
* El Matrimonio civil y canónico
* Codificación
* El principio de autoridad en la vida social

## Referències

* ↑ marquès de Vadillo a xtec.cat
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat

## Bibliografia

* Federico Suárez Verdeguer. Estudios de historia moderna y contemporánea: homenaje a Federico Suárez Verdeguer. Madrid: Rialp, 1991, p. 469 i ss..

## Vegeu també

* General Elío

## Enllaços externs

* Francisco Javier González de Castejón y Elío a Enciclopedia Auñamendi
# Fortunacià d'Aquileia

Fortunacià (llatí: Fortunatianus) va ser bisbe d'Aquileia del segle iv, que participà de les primeres discussions sobre l'arianisme i fou autor d'uns comentaris a l'Evangeli segons sant Mateu que han estat editats recentment.
La vida de Fortunacià és coneguda principalment gràcies a Jeroni, qui diu que era originari de l'Àfrica. Va ser bisbe d'Aquileia entre el 340 i el 360 i, durant el context de la discussió sobre l'arianisme, s'inclogué entre partidaris d'Atanasi però sense tenir una postura ferma i clara contra l'arianisme. Va escriure uns comentaris a l'Evangeli segons Sant Mateu sermone rustico, que tradicionalment s'havia interpretat com una referència al llatí vulgar; el 2012, però, el filòleg Lukas Dorfbauer identificà aquests Comentaris amb el text d'un manuscrit del segle ix de la biblioteca de la Catedral de Colonya, i es veié que no eren escrits en vulgar ans simplement en un llatí més pla.

## Referències

* ↑ Jeroni d'Estridó, De viris ilustribus, 97.
* ↑ «Fortunatianus 6». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Fortunatianus Aquileiensis. Edició a càrrec de Lukas J. Dorfbauer. Commentaria in Evangelia. De Gruyter, 2017 (Corpus Scriptorum Ecclesiasticorum Latinorum, 103).
# Fortuna mutabile

Fortuna mutabile: Al·lusió al fet que, en la vida de qualsevol persona es viuen moments de sort i moments de dissort.
La Fortuna era, per als grecs i els romans, la divinitat que repartia capriciosament el bé i el mal.
Era representada per una dona amb els ulls embenats, com a al·legoria de la seva arbitrarietat, o també al costat d'una roda que feia girar sense parar amb el peu a fi d'enlairar uns homes i d'enfonsar-ne uns altres; aquesta al·legoria fou molt divulgada a l'edat mitjana.

## Referències

* ↑ Palanco López, Nuria María. «Tópicos tradicionales en la Literatura», 01-04-2009.
# Francheville

«Francheville» té aquests significats:
* Francheville (Costa d'Or), municipi al departament de la Costa d'Or (regió de Borgonya - Franc Comtat, França)
* Francheville (Eure), municipi al departament de l'Eure (regió de Normandia, França)
* Francheville (Jura), municipi al departament del Jura (regió de Borgonya - Franc Comtat, França)
* Francheville (Orne), municipi al departament d'Orne (regió de Normandia, França)
* Francheville (Marne), municipi al departament del Marne (regió de Gran Est, França)
* Francheville (Meurthe i Mosel·la), municipi al departament de Meurthe i Mosel·la (Gran Est)
* Francheville (Roine), municipi a la metròpoli de Lió (regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, França)
* La Francheville, municipi al departament de les Ardenes (regió de Gran Est, França)
# Gai Licini Nerva (pretor)

Gai Licini Nerva (en llatí Caius Licinius Nerva) va ser un magistrat romà del segle ii aC. Era fill d'un Gai Licini Nerva del que no se'n sap res. Formava part de la gens Licínia.
Va ser un dels llegats que l'any 168 aC va portar la notícia a Roma de la derrota de l'exèrcit il·liri i la captura del rei Genci.
L'any 167 aC va ser un dels sis pretors i va tenir com a província la Hispània Ulterior, però potser no hi va anar, ja que al final de l'any era un dels comissionats nomenats per a portar els ostatges tracis, encara que tenia temps per fer això i després anar a la província.

## Referències

* ↑ Livi, Tit. The History of Rome (en anglès). A. Strahan and T. Cadell jun. and W. Davies, 1797, p. 249.
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XLV,3,16,42
# Gabriel Ordinas Marcé

Gabriel Ordinas Marcé (Santa Maria del Camí, 1963). Geògraf.
Excursionista i muntanyenc, va ser secretari del GEM (Grup Excursionista de Mallorca). El 1990 es llicencià en geografia a la Universitat de les Illes Balears. Tècnic de patrimoni del Consell de Mallorca. Ha publicat articles en revistes especialitzades i ha col·laborat en la Gran Enciclopèdia de Mallorca. És autor i coautor de diverses obres sobre el medi i la geografia de la Serra Tramuntana, possessions, itineraris i d'estudi d'elements etnològics i patrimonials.

## Obres

* "Mapa toponímic des Tossals Verds". Amb Antoni Ordinas Garau i Antoni Reynés Trias.
* "Els forns de calç a Santa Maria del Camí" (1995).
* "Es Tossals Verds, nom per nom" (1995). Amb Antoni Ordinas Garau i Antoni Reynés Trias.
* "El camí vell de Lluc" (1998). Amb Antoni Ordinas Garau i Antoni Reynés Trias.
* "Son Fortuny, nom per nom" (1999). Amb Antoni Ordinas Garau i Antoni Reynés Trias;
* "Els pous comuns del Raiguer" (2000).
* "Guia de la Mancomunitat de Tramuntana. Banyalbufar, Esporles, Estellencs, Puigpunyent: itineraris, passejades i visites urbanes (2002). Amb Antoni Reynés Trias i la col·laboració de Tomàs Vibot Railakari.
* "Sóller, Mallorca. Caminant entre el mar i la muntanya" (2003). Amb Antoni Reynés Trias.
* "Soller, Mallorca. Randonnée entre mer et montagne" (2003). Amb Antoni Reynés Trias.
* "Soller, Mallorca. Wandern zwischen meer und gebirge" (2003). Amb Antoni Reynés Trias.
* "Soller, Mallorca. Walking bedtween the mountains and the sea" (2003). Amb Antoni Reynés Trias.
* "Soller, Mallorca. Caminando entre el mar y la montaña" (2003). Amb Antoni Reynés Trias.
* "Son Amer, nom per nom" (2005). Amb Antoni Ordinas Garau i Antoni Reynés Trias.
* "Sa Comuna de Caimari. L'home i el bosc" (2006). Amb Antoni Ordinas Garau i Antoni Reynés Trias.
* "Guia patrimonial del Raiguer: Alaró, Binissalem, Búger, Campanet, Consell, Inca, Lloseta, Mancor de la Vall, Marratxi, Santa Maria del Camí, Selva" (2007). Amb Marina Crespí Gómez, Maria de la Mar Gaita Socias i altres.
* "Arquitectura tradicional i entorn construït en la Mallorca rural" (2008).
* "La costa d'Escorca" (2014). Amb Antoni Ordinas Garau i Antoni Reynés Trias.
* "Les possessions de Santa Maria del Camí" (2018). Amb Tomàs Vibot i Mateu Morro.

## Referències

* ↑ «Ordinas Marcé, Gabriel». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 19. Palma: Promomallorca, p. 128. ISBN 84-8661702-2.
# Francisco Flores

Francisco Flores és el nom dels següents personatges:
* Francisco Flores Córdoba (1926 - 1986), futbolista mexicà
* Francisco Flores Lajusticia (Barcelona, 1952), futbolista i entrenador de futbol
* Francisco Flores Pérez (1959-2016), president del Salvador (1999-2004)
* Francisco Javier Flores Sánchez (Dos Hermanas, 1982), futbolista andalús que ocupa la posició de defensa
# Férel

Férel (en bretó Ferel) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ar Mor-Bihan. L'any 2006 tenia 2.591 habitants. Limita amb els municipis de Camoël, Arzal, Marzan i La Roche-Bernard a Morbihan, i Herbignac a Loira Atlàntic.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.555 | 1.619 | 1.638 | 1.891 | 2.027 | 2.050 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1945-1953 | Jean Texier | |
| 1953-1966 | Bernard du Boisrouvray | |
| 1966-1971 | Paul Clavier | |
| 1971-1983 | Bernard du Boisrouvray | |
| 1983-1989 | Yvan de l'Estourbeillon | |
| 1989-2008 | Michel Texier | PS |
| 2008- | Patrick Bastien | |
# Fénix (automòbil)

Fénix fou la marca comercial amb què l'empresa catalana Automóviles Fénix, amb seu al número 97 del carrer Ausiàs March de Barcelona, intentà comercialitzar els seus automòbils el 1903 sense arribar, però, a fer-ho.
El seu fundador, Domingo Támaro (1878-1959), pilot de la marina mercant barceloní que havia perfeccionat els seus coneixements a Marsella, s'interessà pel món de l'automòbil ben aviat. El 1898 va contribuir a la creació de la primera publicació especialitzada sobre la matèria, "El Automovilismo Ilustrado", amb la redacció al carrer Muntaner de Barcelona. Támaro hi va exercir d'editor, escriptor i dibuixant fins a esdevenir-ne director. El 1899 va entrar a treballar a La Cuadra i quan l'empresa va tancar el 1901 va decidir establir-se pel seu compte, inicialment dedicat als acumuladors elèctrics i més tard als cotxes.
Un cop fundada la seva empresa, Automóviles Fénix, Támaro creà una àmplia xarxa de distribució però no hi ha constància que arribés a fabricar cap vehicle. Sí que va arribar a construir un motor, el qual va aparèixer publicat a la revista francesa "La Locomotion Automobile" a començaments de 1903. Després d'anunciar-se en diverses publicacions especialitzades durant tot l'any, Automóviles Fénix desaparegué de sobte quan, a començaments de 1904, Támaro acceptà una oferta de l'empresa d'automòbils marsellesa Turcat-Méry per a anar-hi a treballar amb un càrrec important, cosa que va fer el 1905.

## Referències

* 1 2 «Fénix» (en castellà). vehiculoclasico.es, 17-11-2003. Arxivat de l'original el 5 de març 2016. [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ «FENIX (1901 - 1904)» (en castellà). autopasion18.com. [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ «Fénix» (en castellà). losorigenes.net, 2007. Arxivat de l'original el 2016-04-18. [Consulta: 24 març 2016].
# Gauthier

«Gauthier» té aquests significats:
* Toponímia:
** Coise-Saint-Jean-Pied-Gauthier, municipi francès al departament de Savoia
** La Chapelle-Gauthier, municipi francès al departament del Sena i Marne
** La Chapelle-Gauthier (Eure), municipi francès al departament de l'Eure
* Biografies:
** Bernard Gauthier (Beaumont-Monteux, 1924 – 2018), ciclista francès
** Gabriel Gauthier (Brian, 1808 - París, 1853), organista i compositor francès
** Henri Gauthier (1877 - 1950), egiptòleg francès
** Jean-Louis Gauthier (Angoulême, 1955), ciclista francès
# Gauthierita

La gauthierita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el seu nom en honor de Gilbert Joseph Gauthier (1924-2006), enginyer geòleg belga, col·leccionista de minerals d'urani.

## Característiques

La gauthierita és un òxid de fórmula química KPb[(UO₂)₇O₅(OH)₇]·8H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016. Cristal·litza en el sistema monoclínic.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Shinkolobwe (Kasolo), a la localitat homònima de la regió de Katanga, a la República Democràtica del Congo. Es tracta de l'únic indret on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Gauthierite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges
# Gabadi

Gabadi (en francès i oficialment Gabat), és un municipi de la Baixa Navarra, un dels set territoris que formen el País Basc, al departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània. Limita amb les comunes d'Ilharre al nord, Arboti-Zohota a l'est, Labetze-Bizkai a l'oest, Aiziritze-Gamue-Zohazti al sud-est i Amendüze-Unaso al sud

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1901 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 305 | 233 | 202 | 199 | 224 | 229 | 215 |
| A partir de 1962, el cens té en compte la població resident definida com a "Population sans doubles comptes" per l'INSEE |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Data d'elecció | Identitat |
| Les dades anteriors a 1995 no són conegudes. |||
| 1995 | Arnaud Aguerre |
| 2001 | Arnaud Aguerre |
# Gorges de Beteta

Les Gorges de Beteta són un canó fluvial de la Regió muntanyenca de Conca situat en el nord de la província de Conca, entre les moles de Carrascosa i del Palancar o de Sant Cristòfol en els termes municipals de Beteta, Cañizares i Carrascosa, amb una extensió de 804,41 hectàrees. Té aproximadament sis quilòmetres de penya-segats amb més de 80 metres d'altura, excavats en la roca pel riu Guadiela.
Vav ser declarades Monument natural amb el nom de Gorges de Beteta i Embornal de Mata Ases per decret 23/2004 de 02-23-2004 de la conselleria de Medi ambient de Castella - la Manxa.
Un altre element destacable per la seva singularitat i bellesa dins del Monument Natural és l'embornal de Mata Ases, situat a uns 3 km a l'oest de la falç. Es tracta una cavitat que recull les aigües d'un petit rierol i recorre més de 4 km.

## Flora

Al peu dels cantils, a les zones més ombrívoles i en les riberes del riu Guadiela es troben agrupacions de til·lers i avellaners. També es troben rodals d'oms de muntanya, aurons, moixera vera i taxus, aquests qualificats en estat de vulnerabilitat. En les parets rocoses i zones més elevades es troben pins, espècie que és la predominant en la Gorga, roure de fulla petita i savines.

## Fauna

La llúdria habita en la gorga i és considerada com a espècie vulnerable. El gat salvatge, la gineta i el teixó entre els carnívors i el cérvol i el senglar també viuen o són visitants d'aquesta zona.
Tenen especial importància les coves i avencs de la zona per ser l'hàbitat de nombrosos quiròpters, sent una àrea d'hivernada per a la Ratpenat de ferradura mediterrani i per a la Ratpenat de ferradura gros.
En les cornises dels penya-segats nien els voltors comuns i també l'àguila culebrera, el Aligot comú i l'àguila calçada.

## Referències

* 1 2 «Decreto 23/2004». D.O.C.M nº 36, 16-03-2004, pàg. 4149. Arxivat de l'original el 2018-05-22 [Consulta: 22 maig 2018].
* ↑ http://agricultura.jccm.es/inap/archivos/beteta_enp_dec_1.pdf Arxivat 2018-05-22 a Wayback Machine.
# Gaston (Oregon)

Gaston és una població dels Estats Units a l'estat d'Oregon. Segons el cens del 2006 tenia 630 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Gaston tenia 600 habitants, 196 habitatges, i 139 famílies. La densitat de població era de 1.053 habitants per km².
Dels 196 habitatges en un 44,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52% hi vivien parelles casades, en un 14,8% dones solteres, i en un 28,6% no eren unitats familiars. En el 25% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,06 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,73.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 37,7% tenia menys de 18 anys, un 9,5% entre 18 i 24, un 30,7% entre 25 i 44, un 18,2% de 45 a 60 i un 4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,8 homes.
Entorn del 9,8% de les famílies i l'11,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Gaston». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Gaston». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.