OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ruptura de l'òxid de la porta depenent del temps

La ruptura de l'òxid de la porta depenent del temps (o ruptura dielèctrica depenent del temps, amb acrònim anglès TDDB) és una mena d'envelliment del transistor, un mecanisme de fallada en els MOSFET, quan l'òxid de la porta es trenca com a resultat de l'aplicació durant molt de temps d'un camp elèctric relativament baix (com oposat a l'avaria immediata, que és causada per un fort camp elèctric). La ruptura és causada per la formació d'un camí conductor a través de l'òxid de la porta fins al substrat a causa del corrent de túnel d'electrons, quan els MOSFET funcionen a prop o més enllà dels seus voltatges de funcionament especificats.
La generació de defecte en el dielèctric és un procés estocàstic. Hi ha dos modes de descomposició, intrínsec i extrínsec. L'avaria intrínseca és causada per la generació de defectes induïda per l'estrès elèctric. La ruptura extrínseca és causada per defectes induïts pel procés de fabricació. Per als circuits integrats, el temps d'avaria depèn del gruix del dielèctric (òxid de porta) i també del tipus de material, que depèn del node del procés de fabricació. Els productes de generació més antiga amb un gruix d'òxid de porta > 4 nm es basen en SiO2 i els nodes de procés avançat amb òxid de porta < 4 nm es basen en materials dielèctrics d'alt k. Hi ha diferents models de descomposició i el gruix de l'òxid de la porta determina la validesa del model. El model E, el model 1/E i el model exponencial de la llei de potència són models comuns que representen el comportament de l'avaria.
Els tipus de fallada dels components del circuit integrat (IC) segueixen la corba clàssica de la banyera. Hi ha mortalitat infantil, que està disminuint la taxa de fracàs normalment a causa de defectes de fabricació. Una baixa taxa de fallada constant que és de naturalesa aleatòria. Els errors de desgast augmenten els errors a causa de l'envelliment dels mecanismes de degradació dels semiconductors. TDDB és un dels mecanismes intrínsecs de fallada de desgast. El rendiment dels components IC es pot avaluar per a mecanismes de desgast dels semiconductors, inclòs TDDB, per a qualsevol condició de funcionament determinada. Els models d'avaria esmentats anteriorment es podrien utilitzar per predir el temps de fallada del component a causa d'una ruptura dielèctrica dependent del temps (TDDB).

## Referències

* ↑ Mahmoodi, H. «TIME DEPENDENT BREAKDOWN OF GATE OXIDE AND PREDICTION OF OXIDE GATE LIFETIME» (en anglès). https://www.semanticscholar.org,+2012.+[Consulta: 2 novembre 2022].
* ↑ «Gate Oxide Breakdown» (en anglès). http://www.ambientelectrons.org.+[Consulta: 2 novembre 2022].
* ↑ Tsui, Bing-Yue; Huang, Yi-Ting; Wu, Tian-Li; Chien, Chao-Hsin «Time-dependent dielectric breakdown of gate oxide on 4H-SiC with different oxidation processes» (en anglès). Microelectronics Reliability, 123, 01-08-2021, pàg. 114186. DOI: 10.1016/j.microrel.2021.114186. ISSN: 0026-2714.
* ↑ «Time-dependent dielectric breakdown of gate oxide on 4H-SiC with different oxidation processes» (en anglès). https://advanceseng.com.+[Consulta: 2 novembre 2022].
# Rouffange

Rouffange és un municipi francès situat al departament del Jura i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 93 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Rouffange era de 93 persones. Hi havia 40 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 dones vivint soles i 8 dones vivint soles), 16 parelles sense fills, 12 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 44 habitatges, 39 eren l'habitatge principal de la família, 3 eren segones residències i 2 estaven desocupats. 35 eren cases i 9 eren apartaments. Dels 39 habitatges principals, 25 estaven ocupats pels seus propietaris, 13 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 10 en tenien tres, 12 en tenien quatre i 16 en tenien cinc o més. 35 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 13 habitatges hi havia un automòbil i a 22 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Rouffange el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 8 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 65 persones, 55 eren actives i 10 eren inactives. De les 55 persones actives 51 estaven ocupades (24 homes i 27 dones) i 4 estaven aturades (1 home i 3 dones). De les 10 persones inactives 3 estaven jubilades i 7 estaven estudiant.

### Activitats econòmiques

Dels 5 establiments que hi havia el 2007, 3 eren d'empreses de construcció, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa de serveis.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una fusteria.
L'any 2000 a Rouffange hi havia 6 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 480 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Rouffange a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Rouffange a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Sabkhat El Makta

Sabkhat El Makta o sabkha d'El Makta (àrab: سبخة المقطع, sabẖat al-Maqṭaʿ) és una llacuna salada de Tunísia i Líbia. La part de Tunísia està situada a la governació de Médenine, delegació de Ben Guerdane de la que forma el seu límit oriental. És llarga (23 km de nord a sud) i l'amplada varia entre els 10 km de la part sud i els 2 km de la part nord. La meitat occidental pertany a Tunísia i l'oriental a Líbia. Té una superfície de 120 km². La ciutat principal a la seva rodalia es El Assa a la part oriental, en territori de Líbia, i Sidi Toui, al sud-oest, en territori de Tunísia.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada» (en àrab). Atlas des Paysages de Tunisie, 2009. Arxivat de l'original el 2022-05-24 [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ Séthom, Hafedh; Kassab, Ahmed. Les régions géographiques de la Tunisie (en francès). Université de Tunis, 1981.
* ↑ Kassab, Ahmed; Séthom, Hafedh. Géographie de la Tunisie: le pays et les hommes (en francès). Université de Tunis, 1980.
# Salvador Jové i Peres

Salvador Jové i Peres (Artesa de Lleida, 28 de desembre de 1942) és un polític i agricultor català. Es llicencià en economia i empresarials però decidí treballar al camp. Militant comunista, ha estat un dels fundadors i impulsors d'Izquierda Unida alhora que el seu coordinador del seu programa econòmic.
Fou elegit diputat a les eleccions al Parlament Europeu de 1994 i 1999. De 1994 a 1995 fou vicepresident de la Comissió temporal sobre l'Ocupació del Parlament Europeu i el 1997 ho fou de la Comissió temporal encarregada del seguiment de les recomanacions sobre l'EEB (encefalopatia espongiforme bovina) malaltia que afecta a la ramaderia. També fou membre de la Comissió d'Agricultura i Desenvolupament Rural. No fou reescollit a les eleccions de 2004 i des d'aleshores és membre del PSUC Viu i d'Esquerra Unida i Alternativa, tot organitzant conferències arreu d'Espanya sobre la crisi. El 1998 va rebre el Premi de la Premsa com a millor eurodiputat de l'Estat espanyol.

## Referències

* ↑ «encefalopatia espongiforme bovina | enciclopedia.cat». [Consulta: 17 novembre 2023].
* ↑ Fitxa del Parlament Europeu
* ↑ Entrevista a Salvador Jové a GAR, la Garriga - Actualitat i Rauxa (febrer-març 2009)
# San Vicente de Piedrahita

Sant Vicent de Pedrafita (en castellà i oficialment, San Vicente de Piedrahita) és un poble ubicat a la comarca de l'Alt Millars, dins del terme municipal de Cortes d'Arenós, del qual dista a 11 km. Té 120 habitants (2020)
El poble està al sud del terme de Cortes, sobre el denominat coll de Piedrahita o de Pedrafita i prop d'on es troben el riu Millars i el riu de Vilamalefa.

## Història

La primera menció a un lloc habitat al coll de Piedrahita data del 1455, amb una ordenació de les aigües per a rec de les masies de l'entorn, feta pel batlle de Cortes d'Arenós. Cap a la primera meitat del segle xvii es va construir una primera ermita, dedicada a Sant Vicent, que seria modificada i ampliada al segle següent.
A partir de finals del segle xviii, la pedania augmenta en població. Durant la Guerra del Francés, l'exèrcit napoleònic ocupa l'aldea i crema l'església parroquial, la qual serà substituïda per una altra que es va alçar sense fusta, només amb envans fets amb maons, cap a mitjans de segle xix. Posteriorment, San Vicente guanya en població cap a les darreries de la centúria i principis del segle xx, a mesura que els veïns adquirien les finques de terratinents per fer-hi regadiu. L'any 1923 s'obri la carretera que comunica el poble amb Cortes. La tendència migratòria canvia a partir de la dècada dels 60, quan hi ha una onada de desplaçaments cap Catalunya i València.

## Monuments

Com a monument destacable tenim l'església parroquial de Sant Vicent Ferrer, que està catalogada com a Bé Immoble de Rellevància Local.

## Festes

La celebració principal és la que duu el patró del poble, Sant Vicent, el segon diumenge de Pasqua. Hi tenen lloc actes religiosos i bous, sobretot.
A partir de la dècada dels 80, amb el creixement de població estival, han guanyat pes les festes d'estiu, que recauen cap al dia de l'Assumpció i Sant Roc (15 i 16 d'agost).
En els darrers anys s'ha recuperat la festa de Sant Antoni, el 17 de gener.

## Referències

* ↑ És l'actual CV-196 que desemboca a la CV-190, carretera de Cortes a Lludient, una de les principals vies de l'Alt Millars, i construïda deu anys abans, al 1913.
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=1759
* «San Vicente de Piedrahita». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Història de Sant Vicent a la pàgina web de Cortés Arxivat 2010-07-01 a Wayback Machine.
* Pàgina dedicada a Sant Vicent de Piedrahita Arxivat 2013-06-15 a Wayback Machine.
# Sangaria

Sangaria (サンガリア), oficialment Japan Sangaria Beverage (日本サンガリア ベバレッジカンパニー, Nippon Sangaria Bebarejji Kanpanii) és una empresa japonesa de begudes lleugeres i refrescs. La seu de la companyia es troba al districte de Higashisumiyoshi, a Osaka. La companyia té el seu principal mercat a la regió de Kansai i, en concret, a la prefectura d'Osaka, sent la seua presència a l'est pràcticament nula.

## Productes

Sangaria se centra principalment en el mercat de les begudes refrescants i carbonatades, com la llimonada, les begudes energètiques i isotòniques o els sucedanis de beguda de cola, així com una extensa sèrie de vegudes de te, matcha i cafè. Sangaria també produeix la famosa beguda ramune, una gasosa famosa per la peculiar forma de l'ampolla i molt comú als festivals d'estiu japonesos o matsuris. Alguns dels productes de la companyia són els següents:
* Matxa
* Guenmaitxa
* Oolongcha
* Cafè amb llet
* Ramune
* Royal Mik Tea
* Los Angeles Cola
# Sangano

Sangano és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 20 quilòmetres a l'oest de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 3.752 habitants.
Sangano limita amb els següents municipis: Reano, Villarbasse, Trana, Rivalta di Torino, Bruino i Piossasco.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 31 març 2020].
# Sanganwa

Sanganwa fou un estat tributari protegit a l'agència de Kathiawar, una taluka assignada a una branca de la nissaga reial de Rajkot, sorgida de la branca de Gavridad. Thakur Sahib Modji Patoji de Gavridad, fou el pare de cinc fills, el més gran dels quals (Meruji Modji) va succeir al seu pare a Gavrigad i els altres quatre van rebre l'estat de Sanganwa. Els quatre germans eren: Kumar Shri Vakhatsinhji Modji, Kumar Shri Jiyaji Modji, Kumar Shri Amarsinhji Modji i Kumar Shri Ratansinhji Modji; aquest darrer va morir sense fils i la seva part va passar als altres tres germans tots els quals van tenir successió.

## Referències

* ↑ «Genealogia». Arxivat de l'original el 2011-05-16. [Consulta: 30 gener 2010].
# Sant Esteve de Tubau

Sant Esteve de Tubau és una obra del municipi de Sant Jaume de Frontanyà (Berguedà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Sant Esteve de Tubau es troba a tocar de la masia de Tubau, en un indret elevat que domina la vall. És una construcció preromànica de planta rectangular, té una sola nau i està rematada per un absis de secció trapezial. Els dos murs testers sobrepassen l'alçada de la teulada fins a l'ara de l'altar i de l'absis. L'absis està cobert amb volta de canó i té dues finestres sobreposades finestra singular La portalada d'entrada, oberta a ponent, disposa d'un arc de mig punt adovellat i presenta una porta de fusta amb ferramenta de tradició romànica Aquesta façana és coronada per un gran campanar d'espadanya de dos ulls.

## Història

La datació probable de la finestra de l'absis és del s. IX. L'any 905 és quan s'esmenta susdita església, restaurada, l'any 1973-74, pel servei de la Diputació de Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Sant Esteve de Tubau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Sant Jaume de Sallent

La vella església de Sant Jaume de Sallent és una església actualment restaurada que havia estat la parroquial del poble de Sallent, al municipi de Pinell de Solsonès. Està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
El 1925, quan l'església va començar a estar en molt mal estat, es va construir una de nova per a substituir-la que manté un cert estil neogòtic. Es troba al nucli del poble, manté la mateixa advocació i el nom de Sant Jaume de Sallent.

## L'església vella
### Descripció

Església de planta rectangular amb teulada a doble vessant i el carener perpendicular a la façana principal. L'entrada té una porta amb un arc de mig punt amb grans dovelles i tres escuts esculpits, un a la clau i els altres dos en les dovelles d'arrencada a la clau; a la clau també hi ha esculpida una creu apuntada. A mitjana alçada de la façana, sobresurten quatre cartel·les de pedra, a sobre de les quals hi ha un rosetó. La façana acaba en un campanar d'espadanya de dos ulls.
Amb el presbiteri orientat cap a llevant, té el cementiri del poble adossat a les façanes sud i est.
Interiorment està coberta per una volta de pedra apuntada. L'alçada total interior és de set metres.

### Història

Els escuts de la façana corresponen a la família Anglesola-Cardona.
Tot i que no n'hi ha constància documental que ho provi, tradicionalment s'ha considerat que en aquesta església s'hi venerava la imatge de la Marededéu de Sallent que actualment s'exhibeix al MNAC.

## L'església nova

La nova església parroquial de Sallent es va construir adossada a la façana de ponent de la rectoria de Sallent. Segons es desprèn de la data gravada a la part superior del portal de l'entrada a l'església, aquesta es va acabar el 1925.
D'igual forma que l'església vella, aquesta també està sota l'advocació de Sant Jaume i protegida a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* 1 2 3 «Sant Jaume de Sallent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 juliol 2015].
# Sant Eusebi

Sant Eusebi és el nom dels següents personatges:
* Sant Eusebi I, papa i màrtir
* Sant Eusebi d'Antioquia
* Sant Eusebi de Bolonya, bisbe del segle IV
* Sant Eusebi de Milà
* Sant Eusebi de Roma, prevere del segle IV
* Sant Eusebi de Samòsata, bisbe del segle IV
* Sant Eusebi de Sankt Gallen, monjo del segle IX
* Sant Eusebi de Vercelli, bisbe
# Sant Fabià d'Arres de Jos

Sant Fabià d'Arres de Jos és una església del municipi d'Arres inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una sola nau amb volta de canó (substituïda actualment per un empostissat de conglomerat), de murs convergents i profund presbiteri. L'absis, rodó, conserva decoració exterior llombarda amb arcuacions de pedra tosca i un fris amb dents de serra. La portalada d'entrada, a migdia, és d'arc de mig punt en pedra tosca. Damunt del mur de ponent hi ha una espadanya de un únic ull. Al mateix mur hi ha encastada un làpida romana en posició horitzontal amb un orifici al mig fent funcions de finestra. Està col·locada a uns tres metres del nivell del terra. Sota un arc escarser recolzat sobre fines columnetes de base àtica hi ha tres bustos. Cal deduir que són un home (esquerra), una dona (dreta) i un noi (centre) A les bandes hi ha decoració geomètrica. Tota l'església va ser realçada aproximadament un metre i mig.

## Referències

* ↑ «Sant Fabià d'Arres de Jos». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
# Santa Eulàlia del Castell de Bielsa

Santa Eulàlia del Castell de Bielsa és una capella particular del Castell de Bielsa, en el poble de Malmercat, pertanyent al terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Formava part del seu terme primigeni. Està situada al sector nord-est del poble.
És una petita capella de planta rectangular amb porta situada als peus de la nau, a l'est, d'arc de mig punt i damunt d'aquesta una petita rosassa, La coberta és d'un vessant de llicorella. L'aparell dels murs és tosc, de mida reduïda i de forma irregular, torbant-se parcialment recobert per un arrebossat.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Soriguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Referències

* ↑ «Capella de Santa Eulàlia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 25 juny 2021].
# Sant Josep de Perpinyà

Sant Josep de Perpinyà és l'església parroquial del barri de l'Estació de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És al sector oest del centre de Perpinyà, entre el carrerons del Conflent i de Josep Cabrit, a tocar de l'avinguda del General Charles de Gaulle (antic carrer de l'Estació).
El 1858 arribava el ferrocarril a Perpinyà. Situada l'estació a una 850 metres a ponent de la Vila Nova, l'espai entre les vies del ferrocarril i la població començà a poblar-se de forma densa, superant la dispersió dels habitatges, sobretot agrícoles, fins aleshores existents. En aquell moment existia entre el clergat de Sant Joan Baptista un rector dels afores. El 1882 el capellà encarregat d'aquesta rectoria, que no tenia seu, transformà un garatge del carrer de François Valette en capella. Aquesta capella fou beneïda pel bisbe mateix, qui, a més, creava pocs dies després la parròquia de Sant Josep.
L'any següent, 1883, es comprà un terreny a prop, al carrer de Josep Cabrit, on s'erigí l'església actual. Se'n posà la primera pedra el 1891, i al cap d'un any fou consagrada per l'aleshores bisbe, Monsenyor Noël Gaussail. El 1898 Mossèn Cinto Verdaguer assistia a la benedicció de la capella del Nen Jesús, per a la qual commemoració el gran poesta va escriure una bella poesia dedicada als nens rossellonesos. El 1925 s'hi afegia el campanar, fins aleshores inexistent.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113 - Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 165. Sant Josep». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Waffelaert, Père Francis. «Expansion urbaine et nouvelles paroisses à Perpignan, fin XIXe - XXe». A: Perpignan. L'histoire des catholiques dans la ville. Du Moyen Age à nos jours. Actes du colloque. 10-11-12 mai 2007. Perpinyà: Archives communales de Perpignan, 2008 (Perpignan. Archives. Histoire, XI). ISBN ISBN 978-2-909444-14-7.

## Referències

* ↑ Popularment, la Gara.
* ↑ Sant Josep en els ortofotomapes de l'IGN

## Enllaços externs

* Pàgina web de les esglésies de Perpinyà
# Sant Josep de Girona

Sant Josep de Girona és una església de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular caracteritzat per la seva puresa de línies i volums, amb un interessant tractament de la llum que s'emfasitza a l'altar, on hi penetra des del campanar. La nau es divideix en tres trams i a la part de l'altar s'alça el campanar adossat de planta quadrada. El parament combina el maó vist amb l'arrebossat.

## Història

És un dels primers edificis de postguerra que utilitza el rajol vist com a acabat constructiu, tot recuperant la tradició iniciada durant el període modernista.

## Referències

* 1 2 «Sant Josep de Girona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Sant Josep de Girona, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Samaniego

* Per a altres significats, vegeu «Agustín de Samaniego».
Samaniego —tant en basc com en espanyol— és un municipi d'Àlaba, de la Quadrilla de Laguardia-Rioja Alabesa.

## Referències

* ↑ Samaniego Euskadi Tourism
# Samba Sow

Samba Sow (Bamako, 29 d'abril de 1989) és un exfutbolista malià de la dècada de 2010.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Mali.
Pel que fa a clubs, destacà a RC Lens, FC Dynamo Moscou i Nottingham Forest FC.

## Referències

* ↑ «Mali vs. Korea DPR - 27 desembre 2009 - Soccerway», 27-12-2009. [Consulta: 26 maig 2012].
* ↑ Samba Sow a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Mali - S. Sow - Profile with news, career statistics and history - Soccerway». [Consulta: 26 maig 2012].
* ↑ «ru:Самба Соу – в «Динамо»!» (en russian). FC Dynamo Moscow, 20-06-2017.
* ↑ «Sow signs for The Reds».
* ↑ Samba Sow – Fitxa i estadístiques a la UEFA
# Santa Maria d'Aguilar

«Santa Maria d'Aguilar» té aquests significats:
* Església vella de Santa Maria d'Aguilar, església romànica (s.XII) al terme de Montmajor. És un bé inventariat com IPA 3460.
* Església nova de Santa Maria d'Aguilar, església neoclàssica (s.XVIII) al terme de Montmajor. És un bé inventariat com IPA 3461.