OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jan van Mersbergen

Jan van Mersbergen (Gorinchem, 10 d'abril de 1971) és un novel·lista neerlandès.
Va estudiar Sociologia Cultural en la Universitat d'Amsterdam. Va exercir diverses feines fins a dedicar-se plenament a l'escriptura a partir de la seua primera novel·la, De grassbijter, la qual va ser nominada als Debutatenprijs neerlandesos.
L'any 2007 destaca amb la seva obra Morgen zijn we in Pamplona. Narra la història d'un boxador durant els Sanfermins de Pamplona. Ha estat traduïda a l'alemany (Kunstmann, setembre de 2009), francès (Gallimard, març de 2010) i anglès (Peirene, juny de 2011).
El 2011, Jan van Mersbergen va publicar la novel·la Naar de overkant van de nacht per l'editorial Cossee. La novel·la tracta la paternitat, l'amistat i l'amor i narra una nit de Carnaval on s'explica la història d'un home que s'ha fet càrrec de l'educació dues nenes sordmudes de la seva parella durant 5 anys. Aquesta novel·la va ser guardonada amb el Premi BNG de Literatura. El 2013, l'obra va ser traduïda al català amb el nom de A l'altra banda de la nit, traduït per Maria Rosich, i publicada per l'editorial Raig Verd. La seva darrera novel·la va ser publicada al mes de febrer de 2014 i porta el títol De laatste ontsnapping (L'última fugida).

## Obres

* 2014: De laatste ontsnapping, novel·la, Editorial Cossee, ISBN 9789059364691
* 2011: Naar de overkant van de nacht, novel·la, Editorial Cossee, ISBN 9789059363 Error en ISBN: suma de verificació no vàlida28 1
** 2013: A l'altra banda de la nit (traducció de Maria Rosich) ISBN 978-84-15539-54-4
* 2009: Zo begint het, novel·la, Editorial Cossee, ISBN 9789059362 Error en ISBN: suma de verificació no vàlida45 1
* 2007: Morgen zijn we in Pamplona, novel·la, Editorial Cossee, ISBN 905936130X
* 2005: De hemelrat, novel·la, Editorial Cossee, ISBN 9059360664
* 2003: De macht over het stuur, novel·la, Editorial Cossee, ISBN 9059360222
* 2001: De grasbijter, novel·la, Editorial Meulenhoff, ISBN 902907065X

## Referències

* ↑ «Profile». Arxivat de l'original el 2015-02-08. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ Juanico, Núria «Jan van Mersbergen presenta 'A l'altra banda de la nit', una reflexió sobre la paternitat». Diari Ara, 06-09-2013 [Consulta: 20 gener 2014].
# Jan Dzierżon

Mossèn Jan Dzierżon (16 de gener de 1811, Łowkowice - 26 d'octubre de 1906, Łowkowice) fou un apicultor, sacerdot, inventor i apidologista polonès, famós pel seu descobriment de la partenogènesi en les abelles, i per dissenyar un rusc de quadres o marcs mòbils, que va permetre fer el pas d'una apicultura fixa a una de mòbil.

## Biografia

Dzierżon va néixer al si d'una antiga família polonesa de Łowkowice, prop de Kluczbork, Silèsia, aleshores Prússia. Va ser el segon dels tres fills de Simon i Marie, nascuts a Jantos. El nom del seu besavi, Jerzy Dzierżon (1717-1800) ja figurava a la crònica antiga de Łowkowice.
Fins als deu anys va estudiar a l'escola pública de Łowkowice abans d'estudiar a Byczyna. El 1822 es trasllada a Wrocław per estudiar a l'institut. En surt el 1830 el millor de la promoció. Aleshores comença els estudis de teologia a la Universitat de Wrocław, a més d'estudis de matemàtiques, astronomia i història.
Diplomat per la facultat de teologia catòlica de la Universitat de Wrocław, és ordenat sacerdot el 1834 i esdevé vicari a l'Stare Siołkowice abans d'obtenir una cúria el 1835, la de la parròquia de Karłowice, a la Baixa Silèsia. Alhora segueix fent investigacions sobre la vida de les abelles i crea un cercle d'apicultura a Silèsia, petita fundació que més endavant esdevingué la Societat d'Apicultura. El 1868 finalment deixa el càrrec de capellà.
El 18 de juliol de 1870 el Concili Vaticà I anuncia, entre d'altres, el dogma de la infal·libilitat pontifical, sosté el concepte de revelació en el domini científic i s'oposa als conceptes de panteisme, de materialisme i de racionalisme. Dzierżon no dissimula pas la seva oposició al nou dogma. Quan l'Església Catòlica demana a cada capellà que signi un compromís personal de lleialtat envers les disposicions del Vaticà, ell denuncia en una columna del Diari de Silèsia el nou dogma. Això li suposa l'excomunió, pronunciada el 30 d'octubre de 1873.
Exclòs de l'Església Catòlica Romana, Dzierżon ha de malviure a Karlsmark. El 1874 decideix de tornar a casa, a Łowkowice. És aquí on seguirà a partir d'ençà els seus treballs científics sobre la vida de les abelles. A partir de 1885 viu amb el seu germà en una petita casa duent una vida d'ermità tot i que fou reconegut per la comunitat científica mundial. El 1906 mor amb 96 anys i és enterrat al cementiri de Łowkowice i la casa on va viure els últims anys ha estat reconstruïda en museu en honor seu.
# Jardins d'Ernest Lluch

Els Jardins d'Ernest Lluch és un indret situat al districte de Les Corts, al barri La Maternitat i Sant Ramon de la ciutat de Barcelona, on el polític socialista Ernest Lluch residia.
Es van inaugurar el dissabte 3 de març de 2007 a la confluència de les avingudes de Xile i de Sant Ramoon, al carrer Cardenal Reig nº 21, gràcies a la iniciativa i insistència dels veïns del barri, que des del primer moment ja van penjar una placa amb el seu nom.
La Fundació Ernest Lluch i unes 150 persones van participar en la descoberta de la placa en els jardins Ernest Lluch. L'acte va comptar amb la presència d'una de les filles de Lluch i de l'alcalde de Barcelona Jordi Hereu.

## Referències

* ↑ «Inaugurats els Jardins Ernest Lluch al costat del domicili de l'exministre socialista». Vilaweb, 03-03-2007 [Consulta: 3 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Fundació Ernest Lluch
# Joana Llabrés Munar

Joana Llabrés Munar (Inca (Mallorca), 30 de desembre de 1962) és una soprano mallorquina considerada com una de les veus de la música clàssica més privilegiades de Mallorca.
Llicenciada en Història de l'Art per la Universitat de les Illes Balears (1985) Es va iniciar en el món musical amb estudis de flauta travessera i violí. Cursà el grau mitjà de cant al Conservatori professional de música i dansa de les Illes Balears amb Francesca Cuart com a professora. Posteriorment amplià els estudis a Barcelona amb Carmen Bustamante i València amb Ana Luisa Chova.
Va guanyar el primer premi al concurs d'interpretació Frederic Mompou. Té un gran repertori de música antiga i a ofert recitals per Illes Balears, Barcelona, Madrid, València, Bilbao, Santiago de Compostela, Brussel·les, Luxemburg i Brasil.
Ha estat membre del cor de cambra Studium durant molts d'anys,i col·laborat amb grups com la Capella Compostel·lana, Concert de les Arts i Capella de Ministrers. També ha col·laborat com a solista amb orquestres com l'Orquestra Simfònica de les Illes Balears, l'Orquestra Barroca Espanyola, la Camerara Sa Nostra, l'Orquestra Simfònica de València, Orquestra Simfònica del Vallès, Orquestra Illa de Mallorca, Orquestra de Cambra de l'Ampurdà, i Orquesta Barroca de Sevilla. Des de 1996 és professora de cant del Conservatori Professional de les Illes Balears.

## Enregistraments

* Tonos y villancicos de Juan Bautista Comas y Juan Cabanillas (1992)
* Música clásica Peruana (1996)
* Música de cambra de compositors de les Illes Balears (1997)
* Tres cançons per soprano i orquestra del mallorquí Antoni Torrandell
* Àries d'òperes d'Antoni Lliteres
* Stabat Mater & Obstinació de Salvador Brotons

## Referències

* ↑ Nicolau, Joana «La soprano mallorquina Joana Llabrés estrenarà a Barcelona una obra de Salvador Brotons». Diari Balears, 15-10-2000. Arxivat de l'original el 2021-02-14 [Consulta: 8 febrer 2021].
* ↑ Díaz, Mariana «El mundo de la lírica homenajeará a Francisca Cuart en el Principal». Última Hora, 26-06-2008.
* ↑ Mas i Vives, Joan. Diccionari del teatre a les Illes Balears : volum I. 1. Lleonard Muntaner i Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2003. ISBN 84-8415-477-7.
* 1 2 3 4 Qui és qui a Mallorca. Palma: Promomallorca, 1999, p. 274.
* ↑ «Dos cantantes y un pianista interpretan dúos de zarzuela en Can Ventosa». Diario de Ibiza, 23-10-2008.
* ↑ «Joana Llabrés. AOTP.». [Consulta: 8 febrer 2021].
# Joaquim Valentí i Fontrodona

Joaquim Valentí i Fontrodona fou un advocat i polític català.

## Trajectòria

Es doctorà en jurisprudència a Madrid. Fou membre de Foment de la Producció Nacional i de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre, i directiu del Banco Nacional de Fomento. També fou un dels socis fundadors de la Unió Barcelonina de les Classes Productores. Durant el sexenni democràtic fou membre de la Unió Liberal i fou escollit membre de la Diputació de Barcelona per Terrassa el 1866-1868 i el 1871-1872. Nogensmenys, va donar suport a la restauració borbònica i fou membre del Partit Conservador, amb el qual fou elegit diputat per Mataró a les eleccions generals espanyoles de 1876, 1879 i 1884. El 1879 formà part de la comissió aranzelària creada per a analitzar la situació de la indústria tèxtil de llana i de la marina mercant, però va dimitir el 1881 en desacord amb el president.

## Notes

* ↑ José Varela Ortega. El poder de la influencia: geografía del caciquismo en España (1875-1923), p.720.

## Enllaços externs

* Joan Palomas i Moncholi, El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans 1875-1885 Arxivat 2014-01-03 a Wayback Machine., p. 513
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Jaume Casanovas i Escussol

Jaume Casanovas i Escussol (Vilanova i la Geltrú, 15 de desembre de 1944 - Vilanova i la Geltrú, 2 d'agost de 2019) va ser un polític català, governador civil de Barcelona i Lleida i alcalde de Vilanova i la Geltrú.

## Biografia

De 1965 a 1970 va treballar en diversos gabinets d'arquitectura i fins a 1979 fou tècnic de la construcció. Alhora, va militar al Moviment Socialista de Catalunya (MSC) des del 1966 on formà part la Comissió Executiva i fou responsable agrari i territorial. Des de 1971 fou un membre actiu de l'Assemblea de Catalunya. Fou dirigent de Convergència Socialista i al 1977, ingressà al PSC-Congrés, amb el que formà part de la llista electoral barcelonina a les eleccions generals espanyoles de 1977. Amb la democràcia formà part de la direcció del Partit dels Socialistes de Catalunya.
El 1979 fou escollit alcalde de Vilanova dins les llistes del Partit dels Socialistes de Catalunya, reelegit alcalde a les eleccions municipals dels anys 1983 i 1987, fins a l'any 1991. També fou president del Consell Comarcal del Garraf de 1988 a 1991, vocal en representació dels municipis, al Consell Social de la Universitat Politècnica de Catalunya i president del Patronat de l'Hospital Clínic de Barcelona. Després de l'alcaldia fou governador civil de la província de Lleida (1992-1993) i de la província de Barcelona (1993-1996). Des de 1996 treballà com a consultor per a empreses públiques i privades com APEX Inmobiliaria.

## Referències

* ↑ «Mor Jaume Casanovas, primer alcalde de la democràcia de Vilanova i la Geltrú». [Consulta: 3 agost 2019].
* ↑ «Mor als 74 anys Jaume Casanovas, el primer alcalde democràtic de Vilanova i la Geltrú», 03-08-2019. [Consulta: 3 agost 2019].

## Enllaços externs

* Biografia a l'arxiu històric de la Fundació Rafael Campalans.
# Jochen Görgen

Jochen Görgen (Bergheim, Rin del Nord-Westfàlia, 12 de juliol de 1962) va ser un ciclista alemany, que va competir entre 1988 i 1993. Va combinar la carretera amb la pista.

## Palmarès

* 1985
** 1r a la Schleswig-Holstein Rundfahrt
* 1986
** 1r a la Enschede-Munster
* 1988
** 1r a la Enschede-Munster

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Jean-Paul Laurens

Jean-Paul Laurens (28 de març de 1838 – 23 de març de 1921) va ser un pintor i escultor francès i un dels darrers exponents importants de l'estil Acadèmic francès.
Laurens va néixer a Fourquevaux i va ser alumne de Léon Cogniet i Alexandre Bida. Fortament anticlerical i republicà, la seva obra va treballar sovint temes històrics i religiosos, a través dels quals pretenia transmetre un missatge d'oposició a l'opressió monàrquica i clerical. La seva erudició i domini tècnic foren molt admirats en la seva època però, en els anys posteriors, la seva tècnica altament realista, unida a una posada en escena teatral, va arribar a ser considerada per alguns historiadors de l'art com a massa didàctica. Més recentment, però, la seva obra ha estat revalorada com una important i original renovació de la pintura d'història, un gènere que va estar en decadència durant la vida de Lauren.
Laurens va rebre l'encàrrec de pintar nombroses obres públiques per la Tercera República francesa, entre les quals hi havia la volta d'acer de l'Ajuntament de París, la monumental sèrie sobre la vida de santa Genoveva a l'absis del Panteó de París, el sostre decorat del Teatre Odéon i la sala de ciutadans distingits al capitol de Tolosa. També va fer les il·lustracions per a les Récits des temps mérovingiens d'August Thierry.
Va ser un professor molt respectat a l'Académie Julian de París i va exercir també a l'École nationale supérieure des Beaux-Arts de la mateixa ciutat, on va ensenyar a André Dunoyer de Segonzac i George Barbier. Va morir a París als 82 anys. Dos dels seus fills, Paul Albert Laurens (1870–1934) i Jean-Pierre Laurens (1875–1932), es van convertir en pintors i professors a l'Académie Julian.

## Estudiants notables

* Marjorie Bates
* Emilio Boggio
* Catharine Carter Critcher
* Georges Dufrénoy
* Ludwig Deutsch
* Sears Gallagher
* Thomas Cooper Gotch
* Cecilia Cutescu-Storck
* Louise Herreshoff
* Christian Herter de Herter Germans
* Un. Y. Jackson
* Gustave Louis Jaulmes
* Alfred Garth Jones
* Leon Kroll
* Arturo Michelena
* Ella Ferris Pell
* Cristóbal Rojas
* Robert Poughéon (1886–1955)
* Paul Sibra
* René Schützenberger
* William Somerville Cames
* Karl Iens

## Referències

* ↑ Bates at Panvertu.com Arxivat 2019-04-12 a Wayback Machine. accessed 29 December 2007
* ↑ Eleanor Tufts. American women artists, 1830–1930. International Exhibitions Foundation for the National Museum of Women in the Arts, 1987. ISBN 978-0-940979-01-7.

## Altres fonts

* Desjardins, M. H.. Des peintres au pays des falaises 1830–1940 (en francès). Fécamp: Éditions des falaises, 2004, p. 108–114.
* Jean-Paul Laurens 1838–1921, peintre d'histoire, Catalogue d'exposition, Musée d'Orsay (en francès). París: RMN, 1997.
# Jean-Paul Mugel

Jean-Paul Mugel és un enginyer de so francès que ha treballat a nombroses pel·lícules a França, però també a Espanya i a Portugal. El 1991 fou candidat al Goya al millor so per la seva participació a Tacones lejanos i novament el 1994 per Kika, ambdues de Pedro Almodóvar. El 1995 va rebre el César al millor so amb Dominique Hennequin pel seu treball a Farinelli.

## Filmografia parcial

* 1978: Embraye bidasse, ça fume de Max Pécas
* 1979: On est venu là pour s'éclater de Max Pécas
* 1979: Et la tendresse ? Bordel ! de Patrick Schulmann
* 1980: C'est encore loin l'Amérique ? de Roger Coggio
* 1981: Francisca, de Manoel de Oliveira
* 1981: Lourdes l'hiver de Marie-Claude Treilhou
* 1982: Loin de Manhattan de Jean-Claude Biette
* 1983: La Fonte de Barlaeus de Pierre-Henri Salfati (curtmetratge)
* 1984: Tricheurs de Barbet Schroeder
* 1984: Ave Maria de Jacques Richard
* 1984: Paris, Texas de Wim Wenders
* 1985: Aspern d'Eduardo de Gregorio
* 1985: Sense sostre ni llei d'Agnès Varda
* 1987: Miss Mona de Mehdi Charef
* 1989: Tolérance de Pierre-Henri Salfati
* 1989: La Femme de Rose Hill d'Alain Tanner
* 1991: Tacone lejanos de Pedro Almodóvar
* 1992: Die Abwesenheit de Peter Handke
* 1994: Farinelli de Gérard Corbiau
* 1996: Les Voleurs d'André Téchiné
* 1997: Viagem ao Princípio do Mundo, de Manoel de Oliveira
* 1998: Alice et Martin d'André Téchiné
* 2001: El pacte dels llops, de Christophe Gans
* 2002: La Vie nouvelle de Philippe Grandrieux
* 2003: Les Égarés d'André Téchiné
* 2003: Mariées mais pas trop de Catherine Corsini
* 2007: Le Scaphandre et le Papillon, de Julian Schnabel
* 2007: Les Témoins d'André Téchiné
* 2008: Inju, la bête dans l'ombre de Barbet Schroeder
* 2009: Le Dernier Vol de Karim Dridi
* 2009: White Material de Claire Denis
* 2010: Crime d'amour d'Alain Corneau
* 2015: The Cut de Fatih Akin
* 2015: Amnesia de Barbet Schroeder
* 2016: Elle de Paul Verhoeven
* 2017: The Party de Sally Potter

## Referències

* ↑ Tacones lejanos al web dels Premis Goya
* ↑ Kika al web dels Premis Goya
* ↑ Dominique Hennequin & Jean-Paul Mugel, César 1995 du Meilleur Son pour FARINELLI Arxivat 2019-09-22 a Wayback Machine., al web dels Premis César

## Enllaços externs

* Jean-Paul Mugel a unifrance.org
* Jean-Paul Mugel al web del Festival de Canes
# Jordi Canal i Artigas

Jordi Canal Artigas (Berga, 11 de novembre de 1955) es un bibliotecari i estudiós del genere negre i policíac.
Diplomat en Biblioteconomia i Documentació per la Universitat de Barcelona, ha treballat a biblioteques públiques durant trenta-set anys. Fou director de la Biblioteca La Bòbila de l'Hospitalet de Llobregat entre 1999 i 2018, on creà un fons especial dedicat al gènere negre i policíac. També és creador del fanzine L’H Confidencial i del primer club de lectura de novel·la negra a l’Estat espanyol el gener de 2000. Impulsà la creació del Premi L'H Confidencial atorgat conjuntament per l’Ajuntament de l’Hospitalet i l'Editorial Roca. Juntament amb Àlex Martín Escribà ha publicat La Cua de Palla: retrat en groc i negre (2011) i Trets per totes bandes [ 2 v.] (2019 i 2021).

## Referències

* ↑ Valle, Alberto. «Jordi Canal Artigas: Literatura a boca de canó». The New Barcelona Post, 24-04-2021. [Consulta: 3 juny 2024].
* ↑ Canal, Jordi «Notes sobre la creació d'una col·lecció de gènere negre i policíac a la Biblioteca la Bòbila de l’Hospitalet». Item: revista de biblioteconomia i documentació, Núm. 57, 2013. ISSN: 1699-521X [Consulta: 3 juny 2024].
* ↑ Canal, Jordi. «L'experiència del Premi L'H Confidencial i l'especialització de la Biblioteca La Bòbila en novel·la negra». A: Jornades de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans a l'Hospitalet de Llobregat (21 i 22 d'octubre de 2016). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, p. 81-84. ISBN 978-84-9965-436-2.
# Jordi Capell i Casaramona

Jordi Capell Casaramona (nascut el 24 de desembre de 1925 a Barcelona) arquitecte i comptador del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya.

## Referències

* Jordi Capell, el motor silenciós
# Joan Gili i Serra

* «Joan Gili» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Joan Gili i Pons».
Joan Gili i Serra (Barcelona, 10 de febrer de 1907 - Oxford, Regne Unit, 6 de maig de 1998) fou un editor, llibreter, traductor i bibliòfil català, nebot de Gustau Gili i Roig i cosí germà del poeta Juan Gutiérrez Gili.

## Biografia

Joan Marcel·lí Lluís Gili i Serra fou fill de Lluís Gili i Roig, nascut a Madrid, i de Victòria Serra i Suñol, de Barcelona. Lluís Gili tenia cura d'una editorial de llibres religiosos que va editar un llibre de cuina de la mare, un llibre amb el títol de Sabores. També va col·laborar en el diari La Publicitat.
Després d'una visita a Londres el 1933, Joan Gili decidí quedar-s'hi el 1934. Fundà la llibreria i editorial The Dolphin Book Company, especialitzada en manuscrits espanyols i llatinoamericans, i que fou transferida el 1940 a Oxford, en una casa que hi havia viscut el pintor James McNeill Whistler. Alguns dels manuscrits sobre història espanyola i catalana que recollia són ara a la Biblioteca Houghton de la Universitat Harvard. El 1948 adquirí la nacionalitat britànica.
Publicà Anthology of Catalan Lyric Poetry (1953), de Joan Triadú, una antologia de la prosa de Miguel de Unamuno, traduí a l'anglès Federico García Lorca (1939, amb Stephen Spender, i 1960), Luis Cernuda, Juan Ramón Jiménez, Pablo Neruda i dels catalans Carles Riba (Poems, 1964; Tankas of the Four Seasons, 1991; Savage Heart, 1993; Bierville Elegies, 1995), Salvador Espriu (Forms and Words, 1980) i Josep Carner (Poems, traduïts per Pearse Hutchinson, 1962; Nabí, 1996-8), i la primera gramàtica catalana per a anglesos, Catalan Grammar (1943). Fou membre fundador i president de l'Anglo-Catalan Society, i membre honorari de l'Association of Hispanists of Great Britain and Ireland.
Considerat ambaixador català a la Gran Bretanya, li fou concedida la Creu de Sant Jordi per la Generalitat de Catalunya, i el govern espanyol li va concedir l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Fons i documentació

El fons de l'editorial que va crear, The Dolphin book company, es conserva a la Senate House Library (University of London). La correspondència entre Joan Gili i el seu oncle, Gustau Gili i Roig, es conserva al fons de l'Editorial Gustavo Gili, a la Biblioteca de Catalunya.

## Referències

* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1907, número de registre 1498.
* ↑ Serra i Suñol, Victòria. Sabores - Cocina del hogar. 13a edició. Editorial Luis Gili, 1979, p. 440. ISBN 978-84-85010660.
* ↑ Senate House Library, MS1197 Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. MS1154 Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine.
* ↑ Biblioteca de Catalunya, Ms. 9500/12

## Enllaços externs

* (anglès) Biografia de Joan Gili, Journal of Catalan Studies/Revista Internacional de Catalanística, 1999
* (anglès) Ian Michael, Obituary: J. L. Gili, The Independant, 8 maig 1998 Arxivat 12 de maig 2014 a Wayback Machine.
# Joan Gili i Montblanch

Joan Gili i Montblanch (Santa Coloma de Queralt, 14 de febrer de 1841 – Barcelona, 21 de desembre de 1905) va ser un editor català.
Les obligacions professionals el van empènyer a viure a Lleida, Barcelona, Mallorca, Barbastre, Madrid i Irun, on va guanyar les oposicions per una càtedra de professor d’idiomes, comptabilitat, comerç i dibuix en el Colegio San Luis. A la ciutat guipuscoana també treballa com a fabricant de sabons i representant de l’empresa Mongolfier. A partir de 1888 regenta una llibreria, amb la col·laboració dels seus fills; Gili aconsegueix ser el representant de la paperera francesa Montgolfier i dels llibres de litúrgia (missals i breviaris) editats a Bèlgica per Desclée de Brouwer.
Gili torna a Barcelona el 1891 per crear el segell editorial Juan Gili Editor, ubicada al carrer Consell de Cent n. 225. Segons Manuel Llanas, el seu objectiu és crear «un poderós centre editorial que popularitzi en llengua castellana les obres més notables de la moderna literatura catòlica». Viatja a Anglaterra, França, Itàlia, Alemanya i Bèlgica per obtenir drets d’obres i comprar màquines de precisió. Segons Philippe Castellanos, el «seu esperit d’inventor el va impulsar a muntar una fàbrica de tintes i més tard a comprar una fundació tipogràfica».
Joan Gili i Montblanch va ser el promotor d’una nissaga d’editors i llibreters, acreditada en la trajectòria professional dels seus fills: Gustau Gili i Roig va crear el 1902 una editorial independent; Maria Dolors Gili va donar continuïtat a l’empresa del seu pare; Lluís Gili i Roig, creador de la Llibreria Catòlica Internacional, també va crear el seu propi segell i va ser pare de Joan Gili i Serra, editor a Oxford; Rosa Gili i Roig va ser la mare del poeta i periodista Juan Gutiérrez Gili.

## Referències

* ↑ «AHAT, Parroquials, Santa Coloma de Queralt, Baptismes (18271849), f.290», 15-02-1941. [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ «esquela de Juan Gili y Montblanch». La Vanguardia, 22-12-1905, pàg. 8.
* ↑ Castellanos, Philippe «Orígenes y primeros pasos de la Editorial Gustavo Gili». Editorial Gustavo Gili. Una historia 1902-2012, 2013, pàg. 15.
* ↑ Llanas, Manuel. L’edició a Catalunya: el segle XX (fins a 1939). Barcelona: Gremi d'Editors de Catalunya, 2005, p. 208.
* ↑ Castellanos, 2013, p. 17.
* ↑ Mengual, Josep «Joan Gili i Serra, retrat d’un mediador cultural». Entre llibres i llibres. Correspondència 1935-1983. J.V.Foix-Joan Gili, 2021, pàg. 11.