OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Garenne-Colombes

La Garenne-Colombes és un municipi francès, situat al departament dels Alts del Sena i a la regió de l'Illa de França. L'any 1999 tenia 24.067 habitants.
Forma part del cantó de Colombes-2 i del districte de Nanterre. I des del 2016, de la divisió Paris Ouest La Défense de la Metròpolis del Gran París.
# La Gardèla de Lesa

La Gardèla de Lesa (francès Lagardelle-sur-Lèze) és un municipi del departament francès de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Karla Marksa

«Karla Marksa» té aquests significats:
* Karla Marksa (Kíevskoie), khútor del krai de Krasnodar, a Rússia
* Karla Marksa (Novotítarovskaia), khútor del krai de Krasnodar, a Rússia
* Karla Marksa (Dnepróvskaia), khútor del krai de Krasnodar, a Rússia
# Krasnogvardéiskoie

«Krasnogvardéiskoie» té aquests significats:

## Rússia

* Krasnogvardéiskoie (Adiguèsia), localitat de la República d'Adiguèsia, a Rússia

## Ucraïna

* Krasnogvardiske (Sovetski), localitat de la república autonoma de Crimea, a Ucraïna
* Krasnogvardiske (Crimea), localitat de la república autonoma de Crimea, a Ucraïna
# Krasnoglinni

Krasnoglinni (en rus: Красноглинный) és un poble (un possiólok) de l'óblast d'Orenburg, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 43 habitants, pertany al municipi de Nesterovka.

## Referències

* ↑ «Численность и размещение населения Оренбургской области. Статистический сборник». Orenburgstat. Arxivat de l'original el 2020-07-25. [Consulta: 25 novembre 2020].
* ↑ Коряков Ю.Б. «База данных "Этно-языковой состав населённых пунктов России"». Arxivat de l'original el 2017-11-16. [Consulta: 25 novembre 2020].
# LDS F1

LDS va ser un equip sud-africà de cotxes de competició que va arribar a disputar curses a la Fórmula 1.
L'escuderia deu al seu nom a les inicials del seu fundador, el pilot sud-africà Louis Douglas Serrurier, que va formar un equip per prendre part de les curses de Fórmula 1 que es disputaven al seu país.
Van prendre part del Gran Premi de Sud-àfrica en 5 temporades diferents (1962-1963, 1965 i 1967-1968) amb un total de 7 presències de monoplaces LDS a la graella de sortida.
Els vehicles van ser pilotats pels pilots sud-africans Doug Serrurier (en 3 ocasions), Sam Tingle (en 3 ocasions) i Jackie Pretorius (en una ocasió), no aconseguint cap d'ells cap punt pel campionat del món de la F1.

## Resum

* Curses disputades: 7
* Victòries: 0
* Podiums: 0
* Punts: 0
# LDS

LDS té els següents significats:
* Moviment dels Sants dels Últims Dies (de l'acrònim en anglès Latter Day Saints), moviment religiós restauracionista fundat per Joseph Smith
* Liberal Democràcia d'Eslovènia (del seu nom en eslovè Liberalna Demokracija Slovenije), partit polític d'Eslovènia
* Lliga del Sud, partit polític de França
* LDS F1 (de les inicials del seu fundador Louis Douglas Serrurier), equip automobilista històric sud-africà de Fórmula 1
* Lágrimas de Sangre, banda catalana de rap combatiu
# Laevi

* No s'ha de confondre amb Levacs.
Els laevi o laï (en llatí Laevi o Levi, en grec Λάοι) van ser una tribu de gals o celto-lígurs de la Cisalpina que vivien vora Ticinum, prop del naixement del riu Padus (Po).
Polibi els associa als libiquis (llatí Libicii, grec Λεβέκιοι), i diu que els dos pobles ocupaven planes de la Gàl·lia Cisalpina prop dels país dels ínsubres. Formaven part dels pobles gals que havien creuat els Alps per instal·lar-se a les planes del nord d'Itàlia. Titus Livi i Plini el Vell els fan lígurs, i Livi els situa al Ticino, junt amb un poble anomenat marici, completament desconegut, però que també se suposa lígur.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita V, 34-35
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia III, 124
* ↑ Smith, William (ed.). «Laevi». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 6 agost 2022].
# La societat de l'espectacle

La societat de l'espectacle és un llibre de l'autor situacionista francès Guy Debord publicat l'any 1967, i que és habitualment considerat un capdavanter del postmodernisme. Actualment es designa com a societat de l'espectacle les característiques de la societat postindustrial contemporània que la fan legitimada i sotmesa al control ideològic dels mass media i dels sectors econòmics dedicats a la diversió, consum i distracció massius. Per això es diu que l'actual societat de l'espectacle és avui el suport més fort del capitalisme neoliberal i la causa primordial de la passivitat de les masses populars davant la crisi.
Per aquest motiu, la frase amb què Debord obre el primer capítol del seu llibre és una derivació conscientment tergiversada de la frase que Karl Marx utilitza per començar El Capital:
* "La riquesa de les societats on domina el sistema de producció capitalista apareix com una «acumulació immensa de mercaderies» (primera frase de Marx)
* "Tota la vida de les societats dominades per les condicions modernes de producció es presenta com una immensa acumulació d'espectacles (primera frase de Debord)
Debord desenvolupa en el seu llibre conceptes relacionats a la cultura moderna i al mode de vida acomodatici que desemboquen en una crítica oberta de la societat del seu temps. També conté una crítica punyent del leninisme en totes les seves variants i presenta un camí comunista alternatiu a seguir. Aquesta obra segueix essent una influència visible en un bon nombre de moviments filosòfics i polítics.

## Vegeu també

* Hiperrealitat
* Situacionisme

## Referències

* ↑ «Gonçal Mayos "Reflexió macrofilosòfica sobre la societat de l'oci, del consum, de l'espectacle i del coneixement"». Arxivat de l'original el 2013-10-22. [Consulta: 26 desembre 2012].

## Enllaços externs

* (català) Text complet de La societat de l'espectacle
* (anglès) Text complet de The Society of the Spectacle
* (anglès) Una altra font per trobar La societat de l'espectacle
# La Via (Torallola)

La Via és una partida rural constituïda per camps de conreu de secà del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori del poble de Torallola.
Està situada al sud-est de Torallola, a migdia de les Bancalades, al nord-est de lo Comellar i al nord-oest de la Rourera, a ponent de les Saülls. Està delimitada a migdia per la Pista de la Plana i a ponent per la Pista de Torallola.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer tres passos d'aproximació
# Las Quatre Barras

El Centre Recreatiu Catalanista Las Quatre Barras fou un centre recreatiu catalanista de Tarragona nascut l'1 de gener de 1899 que tingué una vida d'uns cinc anys. Comptà amb al voltant de 250 socis, disposava de biblioteca i publicà una revista anomenada Patria.

## Història

A finals del segle xix, Tarragona tenia uns 25.000 habitants (23.423 l'any 1900) i es trobava en decadència econòmica a causa del descens d'exportacions i de l'activitat comercial de la ciutat, encara que gaudia d'una rica vida cultural amb prop de vint centres socials. La presència de la reivindicació nacionalista era minsa i expressada esporàdicament per algunes persones així com per part de l'església catòlica, la qual lluitava per poder predicar en català; els corrents catalanistes provinents de Barcelona arribaren a Tarragona a principis del segle xx. Las Quatre Barres nasqué el 1899: fou la segona entitat d'esplai catalanista de la ciutat, després del Centre Català (1893). El 18 d'agost de 1900 aparegué Patria, la revista portaveu del centre recreatiu catalanista Las Quatre Barras, considerada pionera de la premsa catalana a Tarragona.

## Fundació

Las Quatre Barras fou fundat per un grup de joves d'entre 18 i 24 anys l'1 de gener de 1899 en pro de la cultura catalana. El seu primer president fou Antoni Quintana i Rufas. El centre s'organitzà internament en seccions, les quals es cuidaven de les activitats lúdiques i culturals que es duien a terme.

## Ubicació

El primer local de Las Quatre Barras estava situat al carrer de Vilamitjana número 9, i fou arrendat per 15 pessetes. Fou inaugurat el 19 de març de 1899. Un nou local, situat al carrer de les Escrivanies Velles número 6, fou llogat a partir del 15 de juliol del mateix any per 30 pessetes. El centre disposava d'una biblioteca nodrida per les aportacions dels socis.

## Referències

* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 70.
* ↑ «Centre Recreatiu Catalanista "Las Quatre Barras" de Tarragona, El (1899-1903) | Biblioteca virtual Ramon Berenguer IV - Diputació de Tarragona». Arxivat de l'original el 2018-11-09. [Consulta: 8 novembre 2018].
* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 23.
* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 24-29.
* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 31-34.
* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 49.
* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 50.
* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 55.
* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 57-58.
* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 60.
* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 60-66.
* ↑ Quintana i Marí, 1992, p. 71.

## Bibliografia

* Quintana i Marí, Antoni. El centre recreatiu catalanista «Las quatre barras» de Tarragona (1899-1903). Diputació de Tarragona, 1992. ISBN 84-87123-56-2.
# La buena vida

«La buena vida» té aquests significats:
* La buena vida (pel·lícula de 1996) (1996), pel·lícula espanyola dirigida per David Trueba
* La buena vida (pel·lícula de 2008) (2008), pel·lícula xilena dirigida per Andrés Wood
* La Buena Vida, grup de música donostiarra
* La buena vida (ràdio), programa radiofònic de la cadena espanyola ABC Punto Radio
* La buena vida (llibre), llibre de l'arquitecte Iñaki Ábalos
* La buena vida (programa), programa de televisió de Plus TV presentat per Paul Martin
# La buena estrella

La buena estrella és una pel·lícula espanyola de 1997 dirigida per Ricardo Franco. És considerada la pel·lícula més reeixida d'aquest director, gràcies al seu guió dramàtic i les bones interpretacions dels protagonistes.

## Sinopsi

Rafael (Antonio Resines) és un carnisser que viu solitari des que un accident de treball el va deixar impotent, però en conèixer a Marina (Maribel Verdú) trenca amb la seva decisió de viure sol. Ella és una dona que recull al carrer quan el seu xicot (Jordi Mollà), del qual espera un fill, està donant-li una pallissa. Comencen a viure junts i aleshores es planteja formar amb ella una família. Durant tres anys viuen tranquil·lament fins que apareix novament Daniel, ferit. L'acullen a casa i es forma una estranya relació entre tots tres.

## Repartiment

* Antonio Resines - Rafael
* Jordi Mollà - Daniel
* Maribel Verdú - Marina
* Elvira Mínguez - Ana Maria
* Ramón Barea - Paco
* Sonia Cuéllar - Estrella

## Premis
### XII Premis Goya

| Categoria | Candidat | Resultat |
| Millor pel·lícula | Millor pel·lícula | Guanyadora |
| Millor direcció | Ricardo Franco | Guanyador |
| Millor actriu protagonista | Maribel Verdú | Nominada |
| Millor actor protagonista | Jordi Mollà | Nominat |
| Millor actor protagonista | Antonio Resines | Guanyador |
| Millor guió original | Ricardo Franco Ángeles González-Sinde | Guanyadors |
| Millor música original | Eva Gancedo | Guanyadora |

### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Categoria | Candidat | Resultat |
| Millor actriu | Maribel Verdú | Guanyadora |
| Millor actor | Antonio Resines | Guanyador |
| Millor música | Eva Gancedo | Guanyadora |

### Fotogramas de Plata 1997

| Categoria | Candidat | Resultat |
| Millor pel·lícula espanyola | Millor pel·lícula espanyola | Guanyadora |
| Millor actriu de cinema | Maribel Verdú | Nominada |
| Millor actor de cinema | Jordi Mollà | Nominat |
| Millor actor de cinema | Antonio Resines | Nominat |

### 50è Festival Internacional de Cinema de Canes

    fou seleccionada per competir a Un Certain Regard i va rebre una menció especial del jurat ecumènic.

## Bibliografia

* Caparrós Lera, Jose Maria: El Cine de Nuestros dias 1994-1998, Ediciones Rialp, 1999. ISBN 84-321-3233-0

## Referències

* ↑ La buena estrella a decine21.com
* ↑ Ricardo Franco presenta 'La buena estrella hermosa, y formidable película de amor, El País, 16 de maig de 1997
* ↑ La buena estrella a Fotogramas
* ↑ La buena estrella al web dels Premis Goya
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1997». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-03-06. [Consulta: 10 gener 2016].
* ↑ Ángela Molina obtiene por cuarta vez el Fotogramas de plata en el apartado de cine, La Vanguardia, 3 de març de 1998
* ↑ «Festival de Cannes: La Buena Estrella». festival-cannes.com. [Consulta: 25 setembre 2009].
# Lebaea

Lebaea (en grec, Λεβαίη) fou una antiga ciutat de Macedònia, que fou la residència dels primers reis del país. És esmentada per Heròdot.
Es desconeix la seua ubicació exacta.

## Referències

* ↑ Heródoto VIII,137-139.
* ↑ Mogens Herman Hansen & Thomas Heine Nielsen. «Macedonia». A: An inventory of archaic and classical poleis (en anglès). Nova York: Oxford University Press, 2004, p. 799. ISBN 0-19-814099-1.
# La diosa impura

La diosa impura és una pel·lícula filmada en colors coproducció mexicana-argentina dirigida per Armando Bó segons el seu propi guió escrit en col·laboració amb Alfredo Ruanova sobre l'argument d'aquest, que es va estrenar el 20 d'agost de 1963 i que va tenir com a protagonistes a Isabel Sarli, Julio Alemán, Mario Lozano, Víctor Junco i Armando Bó. Adelco Lanza va tenir al seu càrrec la coreografia. Va ser filmada a l'Argentina i a Mèxic.

## Sinopsi

Laura, la dona d'un delinqüent implicat en un robatori, vola de l'Argentina a Mèxic, on rep la protecció d'un pintor. Coneix al germà d'aquest i s'enamora d'ell, però el lladre arriba des de Buenos Aires.

## Repartiment

* Isabel Sarli …Laura
* Julio Alemán …Julio Molina Vargas
* Mario Lozano …Martín
* Víctor Junco …Pedro Molina Vargas
* Armando Bó …Reynoso
* Mario Casado …Còmplice de Martín
* Grecy Gaguine
* Miguel Gómez Checa
* Armando Velazco …
* José Pardabé …
* Aliza Kashi …Cantant
* Edmundo Rivero
* Roberto Grela
* Domingo Federico
* Enrique Mario Francini
* Armando Pontier

## Comentaris

La nota de La Prensa signada com M.L. deia:
| « | ”Ja apareixerà Pedro, un estrany pintor asteca que porta a Isabel a la seva casa per a utilitzar-la –entre altres coses- com a model i la farà posar totalment nua a un divà, mentre l'asteca per a inspirar-se, pren whisky i menja fongs al·lucinògens com si fossin pastilles de menta.” | » |
Manrupe i Portela escriuen:
| « | ”D'allò més divertit i exòtic de Bo.” | » |

## Referències

* Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995) pàg. 179. Buenos Aires, Editorial Corregidor, 2001. ISBN 950-05-0896-6.

## Enllaços externs

* Información sobre La diosa impura en el sitio del cine nacional
* La diosa impura a Internet Archive
# La hermana San Sulpicio (pel·lícula de 1952)

La hermana San Sulpicio és una pel·lícula espanyola de comèdia del 1952 dirigida per Luis Lucia Mingarro i protagonitzada per Carmen Sevilla, Jorge Mistral i Julia Caba Alba. Va ser la tercera adaptació de la coneguda novel·la d'Armando Palacio Valdés de 1889 La hermana San Sulpicio. Les altres dues foren rodades per Florián Rey el 1927 i el 1934, ambdues protagonitzades per Imperio Argentina.

## Sinopsi

Ceferino és un metge gallec, seriós i recte; Gloria, en canvi, és una andalusa maca i rica de caràcter extravertit i dominant. Sobtadament, un dia Gloria pren una decisió sorprenent: fer-se monja. La casualitat fa que vagi destinada a un hospital a curar dels moribunds, del qual n'és director el doctor Ceferino. Entre ells sorgeix l'amor, però no poden casar-se perquè ella és monja.

## Repartiment

* Carmen Sevilla - Gloria Alvargonzález / Hermana San Sulpicio
* Jorge Mistral - Ceferino Sanjurjo
* Julia Caba Alba - Hermana Guadalupe
* Milagros Carrión
* Juana Ginzo
* Manuel Guitián
* Manolo Gómez Bur - Daniel Suárez
* Casimiro Hurtado
* Ana de Leyva
* Manuel Luna - D. Sabino
* Juana Mansó
* Antonio Ozores
* Antonio Riquelme
* Rosario Royo

## Premis

La pel·lícula va aconseguir un premi econòmic de 100.000 ptes, als premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1952.

## Referències

* ↑ Mira p.191
* ↑ La hermana San Sulpicio a sensacine.com
* ↑ Féliz Martialay El cine español durante el franquismo, p. 112-114

## Bibliografia

* Mira, Alberto. The A to Z of Spanish Cinema. Rowman & Littlefield, 2010.

## Enllaços externs

* La hermana San Sulpicio a Cine de barrio, rtve.es
* La hermana San Sulpicio a facebook
# Leon Russianoff

Leon Russianoff (Brooklyn, 1916 - Brooklyn, 16 de setembre de 1990) fou un músic clarinetista novaiorquès.
Leon Russianoff va ser professor de la "Juilliard School" i a la "Manhattan School of Music". Russianoff va començar a estudiar clarinet a l'edat de 14 anys i més tard va guanyar una beca per estudiar amb Simeon Bellison, el primer clarinetista de la Filharmònica de Nova York. Va començar a ensenyar professionalment el 1938, quan es va graduar al "City College de Nova York".
A més dels seus llocs a la "Manhattan School", on va ensenyar durant 35 anys, i a la "Juilliard School", on havia estat a la facultat des del 1970, Russianoff també va ensenyar al "Teachers College", al "Brooklyn College", al "Queens College", a la "Universitat Estatal". Col·legi a Purchase, Universitat Catòlica i escola de música del carrer 92. Entre els seus estudiants hi havia Stanley Drucker, el primer clarinetista de la Filharmònica de Nova York, i el solista Charles Neidich.
A Leon Russianoff li va sobreviure la seva dona, Penèlope; una filla, Sylvia, de Filadèlfia; un fill, Charles, de Royal Palm Beach, Florida, i dos nets.

## Referències

* ↑ «Leon Russianoff, 73, Teacher of Clarinet». The New York Times, 18-09-1990 [Consulta: 21 octubre 2020].
# Lacerna

Lacerna és el nom que donaven els romans a una espècie de capa que es posava sobre la túnica i que s'assegurava amb un fermall a l'espatlla. Es portava oberta i solta. En alguns aspectes era com la clàmide grega.
La lacerna tenia caputxa i era usada entre el poble baix, encara que es va arribar a generalitzar també entre els rics. L'emperador Teodosi va prohibir que els senadors portessin la lacerna pel carrer. Les classes nobles la usaven de porpra, els pobres de llana grollera.
Sembla que es va començar a portar com a protecció per la pluja, i Plini el Vell diu que les lacernes es veien més sovint quan plovia. També es portaven als teatres i als espectacles a l'aire lliure. El color de la lacerna anava a gust de l'usuari. Normalment era de color fosc, feta de llana, però de vegades era de colors vius. Domicià, per decret, va prohibir que al teatre s'hi anés amb lacernes de colors, només s'hi podia assistir amb les de color blanc.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Lacerna». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 16 febrer 2023].

## Bibliografia

* Enciclopedia moderna: diccionario universal. Tomo III. Francisco de P. Mellado. 1851
# Larrunarri

El Larrunarri, també conegut com a Txindoki, Ñañarri o fins i tot el Cervino Basc, és una muntanya de la Serra d'Aralar, situada al municipi d'Amezketa, regió de Goierri, Guipúscoa, Euskal Herria. Aquesta muntanya, de 1342 metres d'alçada, és una de les més altes i possiblement la més emblemàtica de la Serra d'Aralar (tot i que la més alta és el Intzako Dorrea, amb 1431 metres), i és molt popular entre els excursionistes. Es considera una de les residències de la deessa basca Mari, que té altres habitatges a altres muntanyes com Gorbeia, Anboto, Murumendi o Aketegi. El nom més correcte és Larrunarri, si bé en els darrers anys el topònim Txindoki s'ha anat fent més popular, tot i que no es considera correcte perquè originalment es refereix a la cabana de pastor més propera al cim, i no pas a la muntanya.
Les principals rutes d'ascensió a la muntanya són: Desde l'ermita de Larraitz, situada en un barri perifèric d'Abaltzisketa (2 hores) i des d'Amezketa (2 hores 30 minuts). També existeixen rutes més alpines, que requereixen escalar, com la cara nord o la cresta occidental. La primera ascensió per la cresta occidental es va realitzar l'any 1951 per J.M. Peciña, J. Arrate i A.S. Basagoitia.
Al peu del Larrunarri s'hi troba l'ermita de Nuestra Señora de los Remedios de Larraitz. Aquest edifici, construït el segle xviii, allotja una talla gòtica de la Verge Maria que és molt venerada pels habitants de la zona. L'any 1970, coincidint amb la restauració i ampliació de l'ermita, la verge original, que podria ser d'entre l'any 1630 i 1650, va ser traslladada a l'església d'Abaltzisketa i es va substituir per l'actual.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Txindoki, La magia del gran coloso». El Diario Vasco, 29-12-2017.(castellà)
* 1 2 3 4 5 «Larrunarri». Mendikat.(castellà)
* ↑ «Larrunarri/Txindoki (1.342 m.)». El Correo, 14-03-2014.(castellà)
* 1 2 «A la sombra del Txindoki». El País, 31-07-1999.(castellà)
* ↑ «Primera escalada del Txindoki por su cresta occidental». Revista Pyrenaica, 1951. Arxivat de l'original el 2016-06-05. [Consulta: 27 desembre 2019].(castellà)
* ↑ «Ermita de Larraitz». Turismo Euskadi.(castellà)
# Pactes successoris

Els pactes successoris són, segons el dret civil català, aquells contractes o convenis subscrits entre vius (inter vivos), que tenen per objecte ordenar la successió per al moment de la mort (mortis causa) d'algun dels atorgants, sigui per via universal, mitjançant la institució d'hereu (anomenats heretaments), o per via particular, mitjançant la realització d'atribucions a títol particular.
El pacte d'heretament pot afavorir una o diverses persones amb la qualitat d'hereu (si l'afavorit és part del pacte) o amb la crida a l'herència (si l'afavorit no és atorgant del pacte, en quin cas la seva qualitat d'hereu només es farà efectiva en el moment de la mort del causant si el pacte no ha estat revocat pels atorgants o no ha quedat sense efecte per qualsevol altra causa).
Els pactes successoris tenen caràcter familiar, ja que hom només pot atorgar-los amb les persones següents:.
La seva regulació legal, a Catalunya, és l'establerta en el Capítol I (Els pactes successoris) del Títol III (La successió contractual i les donacions per causa de mort) del Llibre IV (Successions), del Codi civil de Catalunya.

## Referències

* 1 2 Josep Ferrer i Riba. Comentari a l'art. 431-1 del Codi civil català. A: Egea et al., Comentari al Llibre Quart del Codi Civil de Catalunya 2009 pàg. 1.048-1049.
* ↑ Josep Ferrer i Riba. Comentari a l'art. 431-2 del Codi civil català. A: Egea et al., Comentari al Llibre Quart del Codi Civil de Catalunya 2009 pàg. 1.053.

## Bibliografia

* Egea i Fernández, Joan (Director); Ferrer i Riba, Josep (Director); Alascio Carrasco, Laura (Coordinadora). Comentari al Llibre Quart del Codi Civil de Catalunya, relatiu a les successions. Vol. II. Barcelona: Atelier, Llibres jurídics, 2009. ISBN 9788492788095.
# Mas Martí

* No s'ha de confondre amb Mas de Martí.
«Mas Martí» té aquests significats:
* Mas Martí o Can Martí (mas a Tossa), mas al terme de Tossa de Mar (la Selva)
* Mas Martí (Balsareny), casa pairal de Balsareny (Bages), documentada des del segle XV
* Mas Martí (Bellver de Cerdanya), mas a Bellver de Cerdanya (Baixa Cerdanya)
* Mas Martí (Blanes), immoble al municipi de Blanes (la Selva)
* Mas Martí (Massanes), masia aïllada a Massanes (la Selva)
* Mas Martí (la Torre de Claramunt), mas a la Torre de Claramunt (Anoia)
* Castellot del Mas Martí, fortalesa de la Llacuna (l'Anoia) declarada bé cultural d'interès nacional