OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ermita de la Concepció (Altura)

L'Ermita de la Puríssima Concepció és una de les ermites de la Vila d'Altura, situada propera a la bassa de reg que va construir la vila juntament amb la cartoixa de Vall de Crist a 1531. Aquesta ermita es va construir seixanta-quatre anys després, en 1595. Està catalogada com Bé Immoble de Rellevància Local, amb codi d'identificació: 12.07.012-002, segons consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana.
Està situada als afores del poble, sobre un turó, en una àmplia plataforma amb jardins i arbres, propera al Convent Fra Lluís Amigó, amb accés pel camí de la Jarea.

## Descripció

És un edifici, manat a construir pel canonge, nascut a Altura, Jerónimo Mechó (qui a més de finançar la seua construcció la va dotar d'una capellania pròpia); de planta rectangular (de 8 metres per 15 metres), d'una sola nau i quatre crugies, les quals se separen per arcs faixons apuntats que reposen sobre pilastres. La fàbrica és de tàpia i maó reforçats per dos contraforts a cada costat, que s'aprecien a l'exterior. La coberta exteriorment és de teules a dues aigües. L'accés es realitza per una porta amb dovelles, blanquejades amb calç, en arc de mig punt amb arrebossat de calç; sobre la porta s'observa un retaule incomplet i de petites dimensions que conté una imatge de la Immaculada.
L'ermita es remata amb una petita espadanya que conté una única campana, i que és de construcció posterior a l'ermita. L'exterior de l'ermita es veu completat per l'existència d'una creu de forja que se situa sobre un piló de pedra que es pot observar davant de la porta d'accés a l'ermita.
L'interior presenta sostrada de fusta. Al llarg de totes les parets del perímetre interior hi ha un pedrís corregut, que no es veu trencat per capelles laterals, ja que no existeixen, com tampoc hi ha sagristia, malgrat això, disposa d'un ampli presbiteri on es poden contemplar els dos elements més destacables de l'interior, un altar d'escaiola i el retaule ceràmic de la Immaculada en una fornícula flanquejada per columnes.
Actualment es troba en bon estat, encara que començant a deteriorar-se.
Aquí existia també una taula datada en 1595 amb imatge de la Verge, que ara es conserva a l'església de sant Miquel Arcàngel i només es trasllada a l'ermita de la Puríssima el dia de la Santa Creu, 3 de maig, quan s'acudeix en romiatge per a la benedicció de termes. Aquest mateix dia, els nens que van a prendre la primera comunió porten un ram de flors i celebren la Creu de Maig, seguidament es realitza una missa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/capalt.htm Arxivat 2014-10-25 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 5 http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=1109
* 1 2 http://www.obsegorbecastellon.es/index.php?option=com_content&view=article&id=23%3Abienes-articos-e-histos-de-la-iglesia&catid=17%3Apatrimonio&Itemid=35&lang=es
# Escut de Ginestar

Símbols oficials de Ginestar :
* Escut de Ginestar
* Bandera de GinestarDetallsTipusescut d'armes Adoptat perGinestar |
L'escut oficial de Ginestar va ser aprovat el 22 de desembre de 1995 i publicat en el DOGC el 24 de gener de 1996. té el següent blasonament: Escut caironat: d'argent, una mata de ginesta de sinople florida d'or, acostada de 2 rodelles de gules amb una creu de Malta d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

## Heràldica

La ginesta és el senyal parlant referent al nom de la vila, i és una planta molt comuna en aquesta zona. A banda i banda hi veiem la creu de Malta, en record del fet que Ginestar fou repoblada el 1206 pels cavallers templers, més tard hospitalers quan l'orde fou abolit. Els templers tenien un castell important a la vila veïna de Miravet.

## Bandera

La bandera oficial de Ginestar fou publicada al DOGC el 26 d'octubre de 1994. és d'origen heràldic i la següent descripció: Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb un pal central groc, de gruix 2/9 de la llargària del drap, i dos altres pals verds, de gruix, 1/8 de la mateixa llargària, juxtaposats a cada costat del groc; i una creu de blanca de Malta, de diàmetre 3/12 de l'alçària del drap, centrada a cada terç vermell.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 de desembre de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Ginestar.» ( PDF). DOGC num. 2158, 22-12-1995. [Consulta: 23 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 12 de maig de 1999, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Ginestar.» ( PDF). DOGC num. 2904, 12-05-1999. [Consulta: 23 juny 2010].
# El otro Fu-Man-Chú

El otro Fu-Man-Chú és una pel·lícula espanyola de comèdia dirigida el 1946 per Ramón Barreiro.

## Sinopsi

Es tracta d'una versió còmica i satírica del personatge de Fu-Manxú, un vilà criminal i malvat xinès creat per Sax Rohmer com a exponent del "perill groc", i que esdevingué força popular en la cultura popular anglosaxona en les dècades del 1920 i 1930. Però en aquesta versió el protagonista, interpretat per Manuel Requena, és un mag de circ i poc té a veure amb el personatge de Rohmer.

## Repartiment

* Manuel Requena
* Adela Esteban
* Mary González
* Alfonso Horna
* José Jaspe
* Manuel Kayser
* Cándida López
* Carlos Muñoz
* Alicia Torres
* Rosita Yarza

## Guardons

Jesús García Leoz va rebre el premi a la millor música a les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1947.

## Referències

* ↑ Phil Hardy The BFI Companion to Crime, p. 139. Fa esment de la pel·lícula, tot i que afirma que és mexicana.
* ↑ Gregory William Mank Hollywood Cauldron: Thirteen Horror Films from the Genre's Golden Age, p. 84
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1947». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-07-30. [Consulta: 19 març 2016].
# Emilio Moya López

Emilio Moya López (Pineda de Mar, 5 d'agost de 1977 - Barcelona, 26 d'octubre de 2018) va ser un actor català de cinema i televisió.

## Biografia

Veí del barri de Poblenou de Pineda de Mar, va cursar estudis a l'Escola d'Hostaleria i Turisme de Girona.
Rostre habitual en curtmetratges de temàtica undergound, Emili va participar en diverses pel·lícules de cineastes com James J. Wilson, Vick Campbell, Dani Moreno, José Martos, Jordi O. Romero, J. Oskura Nájera o Pol Diggler.
En 2009 va participar en Amazing Mask, sèrie de 5 capítols dirigida per Dani Moreno en la qual va compartir repartiment al costat de Manuela Velasco, Miquel Bordoy o Dunia Montenegro.
Entre 2014 i 2017 va participar en El Crac, sèrie de televisió emesa per TV3 creada per Joel Joan i Héctor Claramunt. Al costat dels actors Francesc Ferrer, Manel Artigas i José García Ruiz, formava part de Els Cools, un maldestre i divertit equip de bàsquet que va aparèixer en tres episodis de la sèrie: La gran colla pessigolla (2014), La gran bogeria (2014) i El gran rescat (2017).
Al 2015 va formar part de Centre Mèdic, sèrie de televisió sobre drames mèdics que es va emetre el 2015 a TVE.
També al 2015 va participar en La que se avecina, popular sèrie espanyola de TV. En el capítol Una pretty yonki, una salchicha a la americana y un salami acostado va compartir repartiment al costat de Cristina Castany, Macarena Gómez, Fernando Tejero o Alaska.
El seu últim treball va ser The Waiter, una websèrie de 7 capítols dirigida per Jordi O. Romero entre 2014 i 2018, en la qual interpretava a un cambrer i fanàtic del cinema. L'últim capítol es va estrenar en l'edició de 2018 del Festival de Cinema de Sitges.
A causa de problemes de salut, va morir el 26 d'octubre de 2018. Va rebre un homenatge en la Marató de Cinema Fantàstic i de Terror de Sants (Barcelona) i a l'Auditori de Pineda de Mar, municipi natal de l'actor. En l'acte va participar l'alcalde del municipi, Xavier Amor, que també era amic personal de l'actor. Xavier Amor va dir: «Va ser un cop dur ja que, l'Emili, va ser una persona molt generosa que feia passar molt bones estones a tothom». L'acte va ser organitzat per un grup d'amics de l'actor amb la col·laboració de l'Ajuntament de Pineda.
Des de diverses pàgines webs especialitzades en cinema fantàstic i underground com a Projecte Naschy i Films Transparents li van retre diversos tributs i homenatges.

## Referències

* ↑ «Emilio Moya» (en anglès). IMDb. [Consulta: 27 octubre 2020].
* ↑ «El Fede, de "Pop ràpid", un crac "cool"». Televisió de Catalunya, 13-02-2017. [Consulta: 27 octubre 2020].
* ↑ «Acte de record a Emilio Moya a l'Auditori». Ràdio Pineda, 03-12-2018. [Consulta: 26 octubre 2020].
* ↑ «Emilio Moya (1977-2018)» (en castellà). Pies de Gato. [Consulta: 28 octubre 2020].
# Laberint de pau

Laberint de pau (títol original: Frieden) és una minisèrie suïssa en sis capítols creada el 2020 per Petra Volpe, emesa al canal suís SRF 1 el 2020 i després al canal francoalemany Arte el 2021. S'ha doblat al valencià per a À Punt i al català central per a TV3.

## Repartiment

* Annina Walt: Klara Tobler
* Max Hubacher: Johann Leutenegger
* Dimitri Stapfer: Egon Leutenegger
* Therese Affolter: Elsie Leutenegger
* Sylvie Rohrer: Lisbeth-Marie Tobler
* Urs Bosshardt: Alfred Tobler
* Stefan Kurt: Carl Frei
* Oscar Bingisser: Hans Obrecht

## Referències

* ↑ «Le Prix de la paix (Critique Mini-Série) Efficace mais dépourvue d’émotions…» (en francès), 17-03-2021. [Consulta: 6 abril 2021].
* ↑ Nicolas Dufour ««Le Prix de la paix», chronique réussie de la Suisse en 1945» (en francès). Le Temps, 12-11-2020. ISSN: 1423-3967 [Consulta: 6 abril 2021].
* ↑ Frédéric Strauss. «Regardez “Le Prix de la Paix”, sur Arte.tv : le versant sombre de la Suisse à l'issue de la guerre 39-45» (en francès). Télérama, 20-03-2021. [Consulta: 6 abril 2021].
* ↑ Frédéric Strauss. «“Le Prix de la paix”, sur Arte : “Je n’avais appris nulle part que la Suisse avait accueilli des nazis”» (en francès), 25-03-2021. [Consulta: 6 abril 2021].
* ↑ «‘El laberint de Pau’, sèrie d’estrena diumenge a la nit». À Punt, 18-11-2022. [Consulta: 8 desembre 2022].
* ↑ «Programació de TV3». CCMA, 29-12-2023. [Consulta: 29 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Laberint de pau a À Punt
# Emilio Naudin

Emilio Naudin (Parma, 23 d'octubre de 1823 - Bolonya, 5 de maig de 1890) va ser un tenor italià d'ascendència francesa.
Va començar estudiant medicina a Parma, però després es va traslladar a Milà per estudiar cant amb Giacomo Panizza. Va debutar el 1843 a Cremona amb Saffo, de Pacini i tot seguit va començar una carrera pels principals escenaris d'Itàlia (particularment a Roma i Gènova), en la qual va tenir gran èxit cantant els rols de Verdi. El 1857 va cantar al Teatro Real de Madrid el 1857. L'any següent va debutar a Londres, on cantaria habitualment a tots els teatres de la ciutat, particularment al Covent Garden, on va estar contractat entre 1863 i 1872. A París va cantar des de 1862, on va destacar a Lucia di Lammermoor, Lucrezia Borgia, Rigoletto i Così fan tutte.
A l'Òpera de París va cantar en l'estrena, el 1865, de L'Africaine, de Meyerbeer. Sembla que Meyerbeer, que havia mort abans de l'estrena de l'obra, havia deixat establert en el seu testament que Naudin havia d'estrenar el paper de Vasco de Gamma en la seva última òpera. Després d'aquest esdeveniment, pel qual va cobrar una astronòmica suma per l'època, Naudin va romandre contractat per l'Òpera de París durant dos anys més. Va cantar diverses temporades al Gran Teatre del Liceu de Barcelona. Al final de la seva carrera es va iniciar en el cant wagnerià, cantant Lohengrin (en italià) en diversos teatres d'Anglaterra (encara que no a Londres) i Tannhäuser a Moscou.
Se'l va admirar per la potència penetrant de la seva veu i la seva gran musicalitat, a més de la seva elegant aparença a l'escenari, encara que sembla que era un actor mediocre. Va abandonar la seva carrera a causa d'una paràlisi progressiva, que finalment el va portar a la mort.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Emilio Naudin» (en alemany). Operissimo.com. Arxivat de l'original el 2013-04-11. [Consulta: 2 abril 2014].
* 1 2 Forbes, Elizabeth. «Naudin, Emilio». A: Stanley Sadie. The new Grove dictionary of Opera (en anglès). vol. 3. Londres: MacMillan, 1992, p. 562. ISBN 0-333-73432-7.
# Esperanto Filmoj

Esperanto Filmoj és una companyia cinematogràfica mexicana-estatunidenca, que produeix i distribuieix pel·lícules de cine i programes de televisió. Va ser fundada l'any 2005 pel director mexicà Alfonso Cuarón, amb seu a Sherman Oaks, un barri de Los Angeles. Esperanto Filmoj col·labora amb l'empresa Producciones Anhelo, propietat de l'empresari mexicà Jorge Vergara i del mateix Alfonso Cuarón. En quant el nom de l'empresa, Cuarón ha expressat públicament el seu suport i fascinació envers la llengua auxiiar planificada creada per Zamenhof. Filmoj és la traducció al esperanto de «pel·lícules». Algunes de les pel·lícules més conegudes de l'estudi són El laberinto del fauno (2006) i Gravity (2013), que va guanyar set Oscars.

## Referències

* ↑ «ESPERANTO FILMOJ, INC. - Business Located in New York», 17-10-2018. Arxivat de l'original el 2018-10-17. [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ Comercio, Grupo El. «Alfonso Cuarón, su arte cinematográfico va más allá de la dirección» (en castellà), 30-11-2001. [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Por qué la productora de "Gravity" se llama "Esperanto Filmoj"». Arxivat de l'original el 2022-05-22. [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Apple ficha a Alfonso Cuarón para desarrollar proyectos en su televisión» (en castellà), 12-10-2019. [Consulta: 27 maig 2022].
# Eleccions legislatives tadjiks de 2010

Les eleccions legislatives es van celebrar al Tadjikistan el 28 de febrer de 2010, paral·lelament a les eleccions locals. El 14 de març es va celebrar una segona volta en una circumscripció. El resultat va ser una victòria per al Partit Democràtic Popular (PDP) del president en funcions Emomalí Rahmon, que va obtenir 54 dels 63 escons. No obstant això, tots els partits, a excepció del Partit del Renaixement Islàmic, van ser considerats partidaris del règim.

## Referències

* ↑ «IPU PARLINE database: TAJIKISTAN (Majlisi namoyandogon), Last elections». [Consulta: 26 desembre 2022].
# Espiral de lituus

Una Espiral de Lituus és una corba plana en la qual l'angle és inversament proporcional al quadrat del radi, en coordenades polars la seva equació és $r^{2}=a/\theta$ on a és una constant.
Aquesta espiral és asimptòtica a la recta $\theta =0$; el lituus s'aproxima cada cop més a l'origen, però no hi arriba mai.
Fou publicada per primer cop l'any 1722 pel matemàtic anglès Roger Cotes. L'espiral deu el seu nom a una antiga trompeta romana anomenada lituus. En art, l'espiral de lituus és una forma recurrent anomenada voluta. El lituus també era un bastó corbat que feia servir el clero romà antic. El lituus també havia estat utilitzat com a símbol el col·legi dels àugurs romans per diferenciar-se de la resta del clero, i aquesta forma apareix en les monedes romanes.

## Vegeu també

* Espiral
* Espiral de Fermat
* Espiral logarítmica

## Referències

* ↑ Pickover, Clifford A. «A Passion for Mathematics». John Wiley & Sons, Inc. [New Jersey], 2005.

## Enllaços externs

* Michiel Hazewinkel (ed.). Lituus. Encyclopedia of Mathematics (en anglès). Springer, 2001. ISBN 978-1-55608-010-4.
* Weisstein, Eric W., «Lituus» a MathWorld (en anglès).
# Leptodactylus mystaceus

Leptodactylus mystaceus és una espècie de granota que viu a Bolívia, el Brasil, Colòmbia, l'Equador, Guaiana Francesa, Guyana, el Perú, Surinam i Veneçuela.

## Referències

* Heyer, R. & Rodrigues, M.T. 2004. Leptodactylus mystaceus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 16 de gener de 2008.
# Eleccions legislatives tadjiks de 2000

El 27 de febrer de 2000 es van celebrar eleccions legislatives al Tadjikistan, amb una segona volta en 11 de les 41 circumscripcions el 12 de març. El resultat va ser una victòria del Partit Democràtic Popular del Tadjikistan, que va obtenir 36 dels 63 escons. La participació electoral va ser del 93,4%.

## Referències

* ↑ Dieter Nohlen, Florian Grotz & Christof Hartmann (2001) Elections in Asia: A data handbook, Volume I, p462 ISBN 0-19-924958-X
* ↑ Nohlen et al., p465
# Església Nova de Santa Maria del Collell

L'Església Nova de Santa Maria del Collell és un edifici del municipi de Sant Ferriol (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El santuari del Collell es va convertir, a partir de l'any 1852 en col·legi seminari. La vella església, ampliada en el decurs dels segles xvi i xvii, va quedar petita, fent-se necessari la construcció d'un nou edifici. Aquest fou encarregat a l'arquitecte Josep Renom seguint l'estil romànic i les obres s'iniciaren l'any 1912. Disposa d'un gran sòcol de pedra del país i porta central amb tres arcs en gradació, guardada per dues finestres laterals. La part superior té finestrals allargats i decoracions amb dents de serra i arcs cecs.
L'interior destaca per la gran lluminositat i espai. Disposa de tres naus separades per grans arcades de mig punt sostingudes per pilastres amb semi columnes adossades que recullen l'impuls dels arcs faixons de la coberta. No disposa de creuer i el seu únic absis és sobrealçat per tal d'acollir el cambril de la Verge, Santa Maria del Collell, amb una talla romànica molt modificada. Les naus laterals disposen d'un pis superior a manera de trifori amb grans finestrals a l'exterior. Les cobertes són de volta de canó apuntada i estan ornamentades amb cassetons d'estuc i arcs faixons de formigó.
Absis
Bastit amb grans carreus de pedra del país. La planta exterior és mig hexàgon amb grans finestrals allargats cenyits per gruixuts contraforts que surten a l'exterior. Disposa de dos pisos, amb el superior dedicat al cambril de la Verge, amb grans escales laterals de marbre i formigó decorat. Els plànols de l'edifici foren encarregats a principis de segle XX a Josep Renom i les obres s'iniciaren l'any 1912.
L'Altar principal de l'església està fet d'esmalts i metalls daurats i platejats. La iconografia representada recorda l'emprada pels artistes romànics en el moment d'efectuar els frontals d'altar. A la part central veiem a Crist en Majestat, beneint amb la mà dreta i portant el llibre amb l'esquerra tot tancat dins de l'ametlla; està acompanyat pels símbols dels quatre evangelistes, els dotze apòstols, el Bon Pastor i diversos àngels. El conjunt és coronat amb una creu que és una rèplica de l'existent a Santa Maria de Vilabertran.

## Història

El servei religiós del santuari del Collell va ésser interromput per la guerra dels remences; pocs anys abans de la sentència de Guadalupe, Miquel Noguer va tenir una visió de la verge que li recomanava la nova obertura de la capella abandonada. A partir d'aquest moment el santuari va experimentar un gran creixement que serà continuat en el decurs de les centúries següents. L'any 1852 es converteix en col·legi seminari i a principis del nostre segle s'inicia la construcció de l'església nova.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Església Nova de Santa Maria del Collell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2015].
# Lalla

Lalla de Cízic va ser una pintora i escultora de l'antiguitat clàssica. Va destacar en la pintura de retrats de dones.

## Vida

Va viure a Roma, contemporàniament a Marc Terenci Varró, aproximadament al 74 aC. Ella va utilitzar un llapis sobre marfil mentre involucrava el cestrum. Va especialitzar la seva obra d'art en imatges de dones i ella mateixa fent servir un mirall per als autoretrats. També va ser coneguda per ser una pintora ràpida. Mai es va casar. Va ser tan admirada pel seu treball que va omplir galeries a Roma. També es coneix Lalla com una dels primers pintors de gravats en miniatura. Té una enorme col·lecció de més de 700 retrats a Hebrodades de Varró. No sols va pintar sobre ivori, sinó també sobre vellut.

## Referències

* ↑ Dictionary of the Artists of Antiquity: architects, carvers, engravers, modellers, painters, sculptors, statuaries, and workers in bronze, gold, ivory, and silver, with three chronological tables, by Julius Sillig; trans. H. W. Williams; which are added C. Plinii Secundi Naturalis historiae libri XXXIV-XXXVI. c. 8 [i.e.1]-5. London: Black and Armstrong, 1837, p. 66
* ↑ «Painters». GTPnet. [Consulta: 30 desembre 2012].
* ↑ «Historical introduction to the collection of illuminated letters and borders ...». [Consulta: 30 desembre 2012].

## Bibliografia

* "Lalla", Cyclopædia of biography, a series of original memoirs of the most distinguished persons of all times, ed. by E. Rich,1854
* Giovanni Boccaccio, Concerning famous women, trad. Guido Aldo Guarino, ed. Rutgers University Press, 1963, 257 p., see p. 144.
# Emir Kujović

Emir Kujović (en ciríl·lic: Емир Кујовић) (nascut el 22 de juny de 1988) és un futbolista professional suec que juga com a davanter per l'IFK Norrköping.

## Carrera
### Halmstads BK

Va començar la seva carrera a la Superettan al Landskrona BoIS;el 2007 va fitxar pel Halmstads BK però fou immediatament cedit al Falkenbergs FF de la Superettan per un any, el 2008 va retornar al Halmstads BK i hi debutà al primer partit de la temporada contra el Gefle IF (1-0) com a suplent.
Mentre era al Halmstads BK, hi va jugar amb el seu germà gran Ajsel Kujović, qui va jugar al club entre els anys 2006-2009.

### Kayserispor

Va ser contractat pel club turc Kayserispor l'octubre de 2010 amb un contracte per quatre anys començant el gener de 2011. El 5 de gener de 2011 va marcar el seu primer gol pel Kayserispor a l'Ankaragücü. El 2013 també va jugar, com a cedit, tres partits amb l'Elazığspor.

### IFK Norrköping

El 9 d'agost de 2013 Emir va signar un contracte per 3 anys i mig amb l'IFK Norrköping, on es va reunir amb el seu exentrenador a l'Halmstads BK, Janne Andersson.

## Carrera com a internacional

Kujović va debutar per la selecció sueca Sub-21 el 27 de març de 2009 contra Bèlgica. Fou convocat amb la selecció absoluta de Suècia per enfrontar-se a Dinamarca als play-off de classificació per l'Eurocopa 2016 el novembre de 2015.

## Vida personal

Kujović és musulmà practicant, i descendeix de Bosnians. És el germà petit d'Ajsel Kujović, qui també és futbolista professional.

## Palmarès
### Club
#### IFK Norrköping

* Allsvenskan: 2015

### Individual

* Màxim golejador de l'Allsvenskan: 2015

## Referències

* ↑ «Lillebror Kujovic till HBK» (en suec). Hallandsposten.se, 02-02-2007. Arxivat de l'original el 2017-09-21. [Consulta: 29 juny 2008].
* ↑ http://fanatik.ekolay.net/Kayseriye-dev-golcu_3_Detail_250_199993.htm
* ↑ «KLART: Emir Kujovic till Elazigspor» (en suec). fotbolltransfers.com, 31-01-2013. [Consulta: 5 maig 2015].
* ↑ «Sweden call up striker Kujovic for playoff against Denmark». uk.reuters.com, 06-11-2015 [Consulta: 13 novembre 2015]. Arxivat 17 de novembre 2015 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 5 juliol 2016].
* ↑ http://www.nt.se/sport/kujovic-det-ar-gud-som-bestammer-allt-11121860.aspx
* ↑ http://www.hd.se/lokalt/landskrona/2013/11/24/fotbollsbroder-oppnar-servering/

## Enllaços externs

* Fitxa a HBK (suec)