OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Parc municipal Fondo d'en Peixo

Parc municipal Fondo d'en Peixo és un parc urbà del Prat de Llobregat inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És en un terreny municipal ocupat en gran part per zona verda (parc) i que disposa també d'una escola i un complex esportiu. El parc està configurat per una part destinada al joc, amb bancs a l'entorn i elements tradicionals per al lleure dels infants, tot ell flanquejat per glacis i una altra part més arbrada amb caminets i un petit llac artificial. En un dels seus extrems i davant de l'entrada hi ha com a element monumental decoratiu una de les finestres de la masia de Can Peixo que s'alçava en aquest lloc i que ha donat nom al parc.

## Història

Can Peixo és una heretat documentada des del segle xvi. En aquell temps era anomenada també "Torre Gran" perquè era la més important de les que componien la propietat al Prat, de la família Amell, a la qual pertanyien també el Mas Cardona, l'Albareda i el Mas Bofill.
Posteriorment passà a mans de la família Llobregat, dels Sant Joan i dels Ponsich. Va ser a la seva última propietària, na Pilar Ponsich de Sarriera, a la que l'Ajuntament comprà la masia i els seus terrenys l'any 1953 per a dedicar-ho a serveis municipals. L'any 1957 es derruí la magnífica casa i les seves finestres gòtiques van ser emprades com a monument record, una al mateix parc i les altres al jardí de la Torre Muntadas.

## Referències

* 1 2 3 «Parc municipal Fondo d'en Peixo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].
# Pasquale Errichelli

Pasquale Errichelli (Nàpols, 1730 - Nàpols, 1775) fou un compositor italià.
Després de la seva formació al conservatori Pietà dei Turchini, el 1747 fou nomenat organista a la capella del tresor de "Sant Gennaro"; el 1763 va avançar al càrrec d'organista del primer cor. Entre el 1753 i el 1758 va escenificar diverses òperes, tant serioses com divertides, per als teatres napolitans i romans. El 1771, junt amb Giacomo Insanguine, va completar els Eumenes, deixats sense acabar per Gian Francesco de Majo, que va morir l'any anterior. Finalment el 1775 fou mestre de capella a Sulmona, el seu darrer càrrec conegut.
Entre les seves obres teatrals inclouen la seva primera òpera seriosa, Issipile, que va ser descrita pel famós arquitecte Luigi Vanvitelli com el millor exemple d'imitació de l'estil de Hasse.

## Obra
### Òperes

* La serva astuta (opera buffa, 1753, Nàpols; en col·laboració amb Gioacchino Cocchi)
* Il finto turco (opera buffa, llibret d'Antonio Palomba, 1753, Nàpols; en col·laboració amb Gioacchino Cocchi)
* Issipile (opera seria, llibret de Pietro Metastasio, 1754, Teatre San Carlo de Nàpols)
* La finta 'mbreana (comèdia, llibret de G. Bisceglia, 1756, Nàpols; en col·laboració amb Nicola Logroscino)
* Solimano (opera seria, llibret de Giananbrogio Migliavacca, 1757, Roma)
* Siroe (opera seria, llibret de Pietro Metastasio, 1758, Teatre San Carlo de Nàpols amb Caterina Gabrielli)
* Eumenes (tercer acte) (obra seriosa, llibret d'Apostolo Zeno, 1771, Nàpols; 1r acte de Gian Francesco de Majo, 2n acte de Giacomo Insanguine)

## Altres músiques vocals

* Missa en D major per a 4 veus i orquestra
* Gerosolina protegida (oratori, 1778, Chieti)
* Cantata espiritual per a tres veus i orquestra
* Aquí només estic al final (cantat per a dues veus i instruments)
* Niño misero (aire per a soprano i instruments)
* Podria morir constant (ària per a soprano i orquestra)
* Altres àries

## Música instrumental

* Simfonia en re major i orquestra
* 2 sonates per a tres (en D major, en F major) per a 2 flautes i baix continu
* Sonata en majúscules per a violí i baix continu
# Mampara

«Mampara» té aquests significats:
* Mampara de dutxa, estructura transparent o translúcida que serveix per a no esquitxar el terra de la cambra de bany
* Mampara d'andana, elements a la vora d'una andana, que protegeixen la caixa de via, i que tenen unes portes sincronitzades amb les del tren per les quals s'hi accedeix des de l'andana
* Mampara (vestidor), moble que permet separar dos espais constituït per una o diverses làmines sovint de fusta
* Mampara (nàutica), construcció de fusta o planxa en posició vertical, amb les quals es formen els compartiments d'una nau
# Eddir

Eddir (en àrab الدير, ad-Dīr; en amazic ⴷⵉⵔ) és una comuna rural de la província de Taroudant, a la regió de Souss-Massa, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 7.565 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Partit Pirata (Suècia)

El Partit Pirata (Piratpartiet en suec) és un partit polític a Suècia. La seva sobtada popularitat va contribuir per al sorgiment de partits amb el mateix nom i objectius similars en l'Europa i a tot el món, encara que no amb idèntic èxit. El partit lluita per la reforma de les lleis concernents a drets d'autor i patents. La seva agenda també inclou el suport a l'enfortiment del dret a la privadesa, tant a internet com en la vida quotidiana, i la transparència en l'administració governamental. El partit intencionadament ha escollit ser un bloc independent de la tradicional divisió esquerra-dreta, per poder perseguir els seus objectius polítics al costat de tots els altres partits dominants.
El partit va participar de les eleccions al Riksdag del 2006 i va obtenir 0,63% dels vots, i va esdevenir el tercer major partit fora del parlament, on un mínim del 4% és exigit. Quant a membres, va ultrapassar el Partit Verd al desembre de 2008, el Partit d'Esquerra al febrer de 2009, el Partit Liberal i els Demòcrates Cristians a l'abril de 2009 i el Partit de Centre al maig de 2009, fent-ho en el tercer major partit polític de Suècia. El moviment jove associat al Partit Pirata, el Pirata Jove (Ung Pirat en suec), és avui la tercera major organització política de la joventut a Suècia, en nombre de membres afiliats.
Després de les eleccions per al Parlament Europeu de 2009 i l'entrada en vigor del Tractat de Lisboa, el Partit Pirata suec va aconseguir dos eurodiputats, Christian Engström i Amelia Andersdotter.

## Referències

* ↑ El Partit Pirata suec podria entrar al Parlament Europeu
* ↑ Declaración de Principios 3.2 Arxivat 2009-06-30 a Wayback Machine.(castellà)
* ↑ Els pirates d'internet podrien obtenir més d'un escó a l'Eurocambra
* ↑ Pirate Party Grows In Sweden Arxivat 2009-06-14 a Wayback Machine.(anglès)
* ↑ Sweden's Pirate Party Stands in EU Elections(anglès)
* ↑ Result of Verdict, for the Pirate Party Arxivat 2009-04-20 a Wayback Machine.(anglès)
* ↑ Political pirates: A history of Sweden's Piratpartiet(anglès)
* ↑ European elections 2009: Sweden's Pirate Party wins a seat in parliament 08 Jun 2009 The Daily Telegraph (anglès)

## Enllaços externs

* Partit Pirata de Catalunya Arxivat 2011-10-06 a Wayback Machine.
* Partit Pirata: l'opció tecnològica al Parlament Europeu Arxivat 2009-05-29 a Wayback Machine.
* Drets de propietat intel·lectual i Internet a Espanya. Materials per a un debat informat Arxivat 2009-01-05 a Wayback Machine. PDF
# Poligamia

* No s'ha de confondre amb poligàmia.
Poligamia és el segon àlbum d'estudi de la banda espanyola Los Piratas. Es va publicar l'any 1995 per la Warner Music Group i va comptar amb la producció de Juan Luis Giménez, membre de Presuntos Implicados. Es va enregistrar en els estudis Studio Du Manoir de Lon, i AC Estudios de València.
El disc va representar un punt d'inflexió per la banda a nivell comercial, especialment gràcies al tema «Promesas que no valen nada» perquè va esdevenir l'himne més important de la banda. Van demostrar una clara evolució en el so tot i que encara era un treball irregular, i malgrat ser el disc més rocker i contundent, van començar a introduir samples en les cançons.
Van comptar amb la col·laboració de Mikel Erentxun i Diego Vasallo, membres de Duncan Dhu, en el senzill «Tu perro guardián», i van versionar el tema «Dime que me quieres», original de Tequila.

## Crèdits

| Los Piratas Paco Seren Pablo Álvarez Alfonso Román Javier Fernández (Hall 9000) Raúl Quintillán Iván Ferreiro | Músics addicionals Borja Zulueta: veus addicionals (cançó 7) Vicente Sabater: piano elèctric, percussió, bucles, sampler, programació (cançons 4, 13) Diego Vasallo: guitarra acústica (cançó 4) Mikel Erentxun: guitarra acústica, veu (cançó 5) Juan Luis Giménez: guitarra, veus addicionals, guimbarda (cançons 4, 8, 11) |

### Equip tècnic

* Producció: Juan Luis Giménez
* Enginyeria: Vicente Sabater
* Ajudant d'enginyeria: Benito Gil
* Mescles: Tony Taverner, Vicente Sabater
* Disseny i il·lustració: Los Piratas, Paco Canales
* Fotografia: Paco Serén, José Luis Santalla

## Referències

* ↑ Fernández Rego, Fernando. «Crítica de Poligamia» (en espanyol). Lafonoteca. [Consulta: 26 febrer 2020].
* ↑ «Poligamia» (en anglès). Discogs.com. [Consulta: 4 març 2020].
# Milà-Sanremo 1968

La Milà-Sanremo 1968 fou la 58a edició de la Milà-Sanremo. La cursa es disputà el 19 de març de 1968 i va ser guanyada per l'alemany Rudi Altig, que s'imposà a l'esprint als seus companys d'escapada. Aquesta fou la primera victòria d'un ciclista alemany a la Milà-Sanremo.
187 ciclistes hi van prendre part, acabant la cursa 116 d'ells.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Rudi Altig | Salvarani | 6h 51' 58" |
| 2 | Charly Grosskost | Bic | m. t. |
| 3 | Adriano Durante | Max Meyer | m. t. |
| 4 | Edouard Sels | Bic | m. t. |
| 5 | Raymond Poulidor | Mercier-Hutchinson-BP | m. t. |
| 6 | Rolf Maurer | Zimba Automatic-Mondia | m. t. |
| 7 | Roberto Ballini | Max Meyer | m. t. |
| 8 | Edy Schutz | Molteni | + 11" |
| 9 | Walter Godefroot | Flandria-De Clerck-Krueger | m. t. |
| 10 | Rik van Looy | Willem II-Gazelle | + 15" |

## Enllaços externs

* Resultats complets a les-sports.info
* Resultats complets a milansanremo.co.uk
# Poligalàcies

Les poligalàcies (Polygalaceae) són una família de plantes amb flors de l'ordre de les fabals.

## Característiques

Tenen una distribució cosmopolita. N'hi ha uns 17 gèneres amb unes 900-1.000 espècies que adopten la forma d'herbàcies, arbusts i arbres.
La meitat de les espècies pertanyen al gènere Polygala.
Sota el Sistema Cronquist les Polygalaceae estaven en l'ordre Polygalales.

## Gèneres

* Atroxima
* Balgoya
* Barnhartia
* Bredemeyera
* Carpolobia
* Comesperma
* Diclidanthera
* Epirixanthes
* Eriandra
* Monnina
* Monrosia
* Moutabea
* Muraltia
* Nylandtia
* Polygala
* Salmonia
* Securidaca
# Pirmin Schwegler

Pirmin Schwegler és un exfutbolista suís. Va començar com a futbolista al FC Grosswangen i va tenir una reeixida carrera en clubs de la Bundesliga alemanya.

## Referències

* ↑ «Pirmin Schwegler». Leverkusen who's who. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ «Schwegler wechselt von Leverkusen nach Frankfurt» (en alemany). nzz.ch, 18-07-2009. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ «Football - Hoffenheim sign Swiss midfielder Schwegler until 2017». sports.yahoo.com, 06-05-2014. Arxivat de l'original el 3 març 2016. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Schwegler signs». Western Sydney Wanderers FC. [Consulta: 15 maig 2019].
* ↑ Rugari, Vince «Schwegler retires a winner as Wanderers, Victory end woeful seasons». , 12-08-2020 [Consulta: 13 agost 2020].
# Pista de la Torre

La Pista de la Torre és un camí del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Arrenca de la Drecera (variant de la Carretera del Bosc d'Abella) i davalla cap al nord per anar a buscar el riu d'Abella. Passa ran i a ponent de la Font de la Torre, fa una volta per salvar la vall del barranc de la Torre i finalment arriba a la Torre d'Eroles, on acaba el seu recorregut.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim romànic modern descriptiu: es tracta de la pista que mena a l'antic poble de la Torre d'Eroles, popularment anomenat sempre senzillament com la Torre.

## Enllaços externs

* La Pista de la Torre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pista de la Serra de Sant Salvador

La Pista de la Serra de Sant Salvador és una pista rural del terme municipal de Conca de Dalt (a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà. Enllaça els pobles de Toralla amb la Serra de Sant Salvador.
Arrenca de Toralla cap al sud-oest, passa per davant de la Casa del Serrat i als peus del Serrat de l'Arnal, i s'adreça cap a les partides d'Arguilers i de Figuerols, que travessa, la Font d'Ou, que deixa a llevant, passa per llevant de les Planasses i la Via, i quan arriba a la Cometa, en el seu extrem sud-oriental, gira en angle recte cap a ponent, i ressegueix la Cometa pel costat de migdia, al peu de les Costes del Serrat. Quan troba la llaueta de Vilanova, la travessa i torna a trencar en angle recte, ara cap al sud, resseguint el Serrat del Conill.
Al cap de poc troba una cruïlla, d'on arrenca cap al sud-est la Carretera de Toralla a Vilanova. En aquest lloc la pista de la Serra de Sant Salvador es desvia cap al sud-oest, per la partida de la Font de Vilanova cap a l'extrem meridional de la Serra del Cavall, on hi ha el Serrat de Vilanova. En aquest lloc la pista gira cap al nord fent tancats revolts per anar guanyant alçària, i, seguitn aproximadament la carena de la Serra del Cavall, puja cap a la Serra de Sant Salvador, fins que arriba davant de l'ermita de Sant Salvador.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Línia Amiens-París-Amiens del TER

Aquestes són les estacions de la línia Amiens-París-Amiens del transport express régional, una xarxa ferroviària de França gestionada per la companyia SNCF.
| Estació | Municipi | Departament | Coordenades |
| Amiens | Amiens | Somme | |
| Longueau | Longueau | Somme | |
| Estació de Boves | Boves | Somme | |
| Dommartin-Remiencourt | Dommartin | Somme | |
| Ailly-sur-Noye | Ailly-sur-Noye | Somme | |
| La Faloise | La Faloise | Somme | |
| Breteuil-Embranchement | Bacouël | Oise | |
| Gannes | Gannes | Oise | |
| Saint-Just-en-Chaussée | Saint-Just-en-Chaussée | Oise | |
| Saint-Rémy-en-l'Eau | Saint-Rémy-en-l'Eau | Oise | |
| Avrechy | Avrechy | Oise | |
| Clermont-de-l'Oise | Clermont | Oise | |
| Liancourt-Rantigny | Rantigny | Oise | |
| Laigneville | Laigneville | Oise | |
| Creil | Creil | Oise | |
| Chantilly-Gouvieux | Chantilly | Oise | |
| Orry-la-Ville-Coye | Orry-la-Ville | Oise | |
| Paris-Nord | París | Illa de França | 48° 52′ 58″ N, 2° 21′ 24″ E﻿ / ﻿48.8828°N,2.3567°E﻿ / 48.8828; 2.3567 |
# Eddie Van Halen

Edward Lodewijk Van Halen (Nimega, 26 de gener de 1955 - Santa Monica, Califòrnia, 6 d'octubre de 2020) fou un músic neerlandès, guitarrista i pianista cofundador el 1972 amb el seu germà, el bateria Alex Van Halen, el baixista Mark Stone i el cantant David Lee Roth de la banda de hard rock Van Halen. L'any 2007 va entrar al Rock and Roll Hall of Fame com a membre de la banda. El 2020 fou considerat per la revista Guitar World com el quart millor guitarrista de la història.

## Guitarres

Eddie va utilitzar guitarres personalitzades al llarg de la seva carrera. La primera que va triar era una Gibson Les Paul, però hi va canviar la pastilla P90 original del pont per un humbucker per sonar com l'Eric Clapton. Se l'associa sobretot amb la que Frankenstrat, (un mot creuat entre Frankenstein i Stratocaster) una guitarra personalitzada que es va fer ell per peces. El cos de freixe i el mànec d'auró li van costar 130 dòlars, mentre que el cos el va comprar per 50 dòlars perquè la fusta tenia un nus. El braç del trèmolo el va agafar al principi d'una Fender Stratocaster de 1958, i després el va canviar per un braç Floyd Rose. La guitarra tenia una única pastilla Gibson PAF al pont, treta d'una Gibson ES-335, que va tancar amb parafina per evitar el feedback. La Frankenstrat al principi estava pintada de negre, però li va posar una capa de pintura de bicicleta Schwinn vermella el 1979.
Per a la gira de Van Halen del 2012, i les actuacions televisives de principis de 2015, va utilitzar una guitarra Wolfgang USA acabada en negre amb batedor de banús. Per a la gira de 2015, va fer servir una guitarra Wolfgang USA blanca dissenyada per Chip Ellis, amb un interruptor personalitzat.
A més, va contribuir enormement al desenvolupament del sistema Floyd Rose per l'afinació de la guitarra, i fins i tot va patentar el seu propi dispositiu anomenat "D-tuner", que permet afinar la 6a corda de la guitarra d'un E (Mi) a D (Re) i viceversa en un sol moviment.

## Referències

* ↑ 324cat. «Mor el guitarrista Eddi Van Halen, icona del rock dur dels anys 70 i 80», 06-10-2020. [Consulta: 6 octubre 2020].
* ↑ Young, Alex «R.I.P. Eddie Van Halen, Legendary Guitarist of Van Halen Dead at 65». Consequence of Sound, 06-10-2020 [Consulta: 6 octubre 2020].
* ↑ «Muere a los 65 años Eddie Van Halen, icono del rock y cofundador de Van Halen». La Vanguardia, 06-10-2020 [Consulta: 6 octubre 2020].
* ↑ «2007 Rock and Roll Hall of Fame Inductee Profile».
* ↑ «The 100 greatest guitarists of all time» (en anglès). Guitar World, 06-07-2020. [Consulta: 7 octubre 2020].
* ↑ «Eddie Van Halen – How I Built My Frankenstrat». Ultimate Guitar. 2017-10-10. Consulta: 2020-10-07.
* ↑ «Eddie Van Halen Reveals Secrets Behind His Live Rig: Guitars, Amps, Effects and More». Guitar World. 2017-01-26. Consulta: 2020-10-07.
# Partit Popular Unit del Kurdistan

Partit Popular Unit del Kurdistan conegut pel seu anagrama kurd YEKBÛN, fou una organització política kurda de Turquia formada el 1992 després de la dissolució del PYSK per la unió de tres grups:
* Alliberadors Nacionals del Kurdistan-Tendència Socialista (Kürdistan Ulusal Kurtuluşçuları-Sosyalist Eğilim)
* Partit d'Avantguarda dels Treballadors del Kurdistan (Partîya Pêşeng a Karkerî Kurdistan/Kürdistan Öncü İşçi Partisi, PPKK)
* Organització d'Alliberament del Kurdistan
El 1994/1995 el Yekbûn, el KUK-RNK, el Partit Revolucionari-Kawa, i el Tekosina Sosyalistes van reunir un congrés d'unitat i van fundar un nou partit, la Plataforma d'Unitat Socialista del Kurdistan (PYSK).

## Referències

* ↑ Demirel, Emin. Geçmişten günümüze PKK ve ayaklanmalar - Pàgina 84 (en turc). IQ Kültür Sanat, 2005, p. 84. ISBN 9789752550384.
* ↑ «PYSK ava bû» (en kurd). Armanc, ABRIL-MAIG 1996, pàg. 10 [Consulta: 21 agost 2022].

## Enllaços externs

* Partits polítics de Turquia 2007 a: rds.homeoffice.gov.uk/rds/pdfs07/turkey-140307.doc document editable
* Evolució
# Partit Popular d'Eritrea

El Partit Popular d'Eritrea (Eritrean Peoples' Party-EPP) fou un grup d'oposició d'Eritrea sorgit de l'antic Front d'Alliberament d'Eritrea-Consell Revolucionari. Va portar aquest nom del 2008 al gener del 2010. El seu cap fou Woldeyesus Ammar.
L'1 de gener de 2010 es va unir formalment al Partit Democràtic d'Eritrea (Eritrean Democratic Party), escindit del Front Popular per la Democràcia i la Justícia (PFDJ) antic Front Popular d'Alliberament d'Eritrea el 2001, i al Moviment de Resistència Democràtic d'Eritrea Gash Setit (Democratic Resistance Movement– Gash Setit), escindit del Front d'Alliberament d'Eritrea el 1986 (que ja se li havia incorporat el 24 de maig de 2009), per formar el Partit Popular Democràtic d'Eritrea.

## Referències

* Pàgina oficial del EPDP Arxivat 2013-05-01 a Wayback Machine.
* Història
* Unió
# Patata palla

La patata palla o patates pay és un tipus de patata fregida. Aquest tipus de patata es denomina així per ser el tall de la patata en juliana que després de la fregida arriba a ser semblant a les palles del blat. Aquest tipus de preparació s'empra fonamentalment en la decoració d'alguns plats tradicionals com pot ser el bacalhau à brás (bacalhau dourado) de la cuina portuguesa.

## Característiques

Aquest tipus de patata es talla en juliana (tallades amb una mandolina) i es renta a fi de llevar-ne la fècula. Se sol fregir en oli d'oliva bullent, i després de la fregida la seva forma final recorda la de palla. La seva forma fa que se serveixi la majoria de les vegades com a acompanyament d'altres plats, generalment de carn o peix.

## Referències

* ↑ Jesus Camarero Tabera, (2004), Manual Didactico de Cocina - Tomo I, pp:443
* ↑ Geles Garcia Cruz, (1995), Cocina de la patata

## Vegeu també

* Pommes soufflées

## Enllaços externs

* Recepta il·lustrada de patates palla (castellà)
# Pavelló Pitiu Rochel

El Pavelló Pitiu Rochel és un edifici poliesportiu d'Alacant, on juga els seus partits d'handbol el Mar Alicante. Les seues instal·lacions multiusos permeten celebrar tot tipus d'esports.
Amb un aforament de 1.868 espectadors està situat al carrer Foguerer José Romeu Zarandieta, al barri de Sant Blai (Alacant), junt a altres edificis esportius de la ciutat com l'Estadi José Rico Pérez o el Centre de Tecnificació d'Alacant.
Va ser l'escenari d'alguns dels episodis més importants de la història de tots els equips d'handbol que han existit a Alacant, com el Calpisa i ara el Mar Alicante.

## Referències

* ↑ «PABELLÓN MUNICIPAL CENTRAL "PITIU ROCHEL"» (en castellà). Ayuntamiento de Alicante. [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «Aquellas damas del Mar Alicante que hicieron temblar Europa» (en castellà). Aquí Medios de Comunicación. [Consulta: 28 novembre 2021].
# Patxi Biskert Manterola

Patxi Biskert Manterola (Zizurkil, Guipúscoa, 19 de setembre de 1952) és un actor basc.

## Biografia

Va néixer el 19 de setembre de 1952 en un caseriu de la localitat guipuscoana de Zizurkil en el País Basc (Espanya) on va passar la seva infància. Als 14 anys es trasllada al costat de la seva família a Eibar on comença a treballar en una fàbrica metal·lúrgica. Quan tenia 18 anys la fàbrica es trasllada a Vitòria i Patxi s'instal·la en la capital alabesa.
Participa activament com sindicalista i es fa membre d'ETA político-militar. Detingut en 1972, va passar tres anys en la presó, de la qual va sortir en 1975. Va participar en l'organització de la fuga de Segòvia.
En 1981, els productors de la pel·lícula La fuga de Segovia d'Imanol Uribe, que narra la fugida real d'un grup de presos de ETA en 1976, li van oferir un dels papers protagonistes, ja que Bisquert havia col·laborat en l'organització de la fugida. D'aquesta manera, Patxi Bisquert, que no havia tingut fins llavors relació amb el cinema, va començar una carrera d'actor, que va compaginar amb la seva vocació inicial, vinculada amb el món del caseriu basc, encara que actualment resideix en un entorn rural gallec en plana Ribeira Sacra ourensana.
Després d'aquest primer paper, va actuar a La conquista de Albania d'Alfonso Ungría (1983) i Akelarre, de Pedro Olea (1984). La seva consagració com a actor li arribaria aquest mateix any amb el seu paper protagonista a Tasio, de Montxo Armendáriz, pel que fou candidat al Fotogramas de Plata al millor actor de cinema. En total ha participat en una trentena de pel·lícules.

## Filmografia

* Migas de pan (2016)
* Celda 211 (2009)
* Bosque de sombras (2006)
* Silencio roto (2001)
* Sarabe (1999)
* Patesnak, un cuento de Navidad (1998)
* Suerte (1997)
* Agurra (1996)
* La jugada (1993)
* Offeko maitasuna (1992)
* Havanera 1820 (1992)
* La teranyina (1990)
* Ke arteko egunak (1990)
* El anónimo... ¡vaya papelón! (1990)
* Sauna (1990)
* La punyalada (1990)
* Freebel (1990)
* El acto (1989)
* Gran Sol (1989)
* Un negro con un saxo (1989)
* La beca (1989)
* El Dorado (1988)
* Kareletik (1987)
* El amor de ahora (1987)
* Ehun metro (1986)
* Petit casino (1986)
* Golfo de Vizcaya (1985)
* Caso cerrado (1985)
* Tasio (1984)
* Akelarre (1984)
* La conquista de Albania (1984)
* La fuga de Segovia (1981)

## Referències

* ↑ Patxi Biskert Arxivat 2019-06-29 a Wayback Machine. a l'Euskadiko Filmategia
* ↑ Patxi Bisquert a Auñamendi Eusko Entizklopedia
* ↑ El cine gallego de 'Tasio'. Patxi Bisquert se hace hostelero en el rural de Ourense y debuta como director, El País, 22 de juliol de 2008
* ↑ Patxi Bisquert Un metalúrgico ex militante de ETA, última revelación del cine vasco, El País, 28 de març de 1984