OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Victor (Iowa)

Victor és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 952 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Victor tenia 952 habitants, 400 habitatges, i 280 famílies. La densitat de població era de 782,1 habitants/km².
Dels 400 habitatges en un 31,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,5% hi vivien parelles casades, en un 8% dones solteres, i en un 30% no eren unitats familiars. En el 27,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,87.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,4% tenia menys de 18 anys, un 6,7% entre 18 i 24, un 24,8% entre 25 i 44, un 22,5% de 45 a 60 i un 20,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 38.542 $ i la renda mediana per família de 47.841 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.021 $ mentre que les dones 22.000 $. La renda per capita de la població era de 18.837 $. Entorn del 4,1% de les famílies i el 7,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Victor». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Victor». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Grindhausen

Grindhausen (en luxemburguès: Grandsen) era una vila de la comuna de Heinerscheid fins a la fusió formal d'aquesta última comuna amb la de Clervaux l'1 de gener de 2012. Pertany al districte de Diekirch del cantó de Clervaux. Està a uns 53 km de distància de la ciutat de Luxemburg.

## Referències

* ↑ «Grindhausen». [Consulta: 23 setembre 2015].
# Mallerenga cuallarga mitrada

La mallerenga cuallarga mitrada (Leptopoecile elegans) és una espècie d'ocell de la família dels egitàlids (Aegithalidae). El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Hàbitat i distribució

Habita boscos de coníferes al Tibet i Xina central, al sud de Kansu, est de Tsinghai i Szechwan.

## Referències

* ↑ «Mallerenga cuallarga mitrada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
* ↑ «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 630. ISBN 978-84-16728-37-4.
* 1 2 BirdLife International. «Crested Tit-warbler. Leptopoecile elegans» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 23 novembre 2022].
# Lophuromys huttereri

Lophuromys huttereri és un rosegador del gènere Lophuromys que viu a les selves pluvials de plana, a un altitud d'entre 300 i 450 metres, a la República Democràtica del Congo, al sud del Riu Congo. La majoria dels exemplars venen de la zona entre els rius Lomami i Lualaba, però l'espècie fou trobada també a Ndélé, a l'oest del Lolami, tot i que és possible que aquesta població sigui una subespècie. L. huttereri pertany al subgènere Lophuromys i està relacionat amb L. nudicaudus, que viu a l'altre costat del riu Congo. Fou anomenat en honor del biòleg alemany Rainer Hutterer per les seves contribucions a la taxonomia i biogeografia dels mamífers petits de l'Àfrica central.
L. huttereri és un Lophuromys no clapat de cua curta i s'assembla molt a L. nudicaudus, però té un rostre més llarg i alt. La llargada total és d'entre 152 i 175 mm, la llargada de la cua d'entre 93 i 114 mm i les potes posteriors d'entre 18 i 20 mm.

## Bibliografia

* Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.
* Verheyen, W.N., Colyn, M. & Hulselmans, J. 1996. Re-evaluation of the Lophuromys nudicaudus Heller, 1911 species-complex with a description of a new species from Zaire (Muridae - Rodentia). Bulletin van het Koninklijk Belgisch Instituut voor Natuurwetenschappen, Biologie 66:241-273.
# Motor bicilíndric en V

Un motor bicilíndric en V, conegut també pel seu nom anglès, V-twin (literalment, "bessó en V") i abreujat motor V2, és un motor de combustió interna de dos cilindres, disposats en una configuració en forma de V.
Tot i que han estat àmpliament associats a les motocicletes, també es produeixen motors V-twin per a la indústria d'equips elèctrics i se'n troben sovint en tallagespes, tractors petits i generadors elèctrics i, més rarament, en automòbils.

## Història

Gottlieb Daimler va construir un motor V-twin el 1889. Es va fer servir inicialment com a font d'energia per a propulsar embarcacions. També es va fer servir en el segon automòbil de Daimler el mateix 1889, el Stahlradwagen. Aquell motor va ser també fabricat sota llicència a França per Panhard et Levassor.
El novembre de 1902, l'empresa britànica Princeps AutoCar Co va anunciar la sortida a la venda de la seva motocicleta bicilíndrica i el 1903, altres empreses van produir també bicilíndriques, entre elles la 90 degree XL-ALL (fabricada per Eclipse Motor & Cycle Co al Regne Unit). També el 1903, Glenn Curtiss als Estats Units i NSU a Alemanya, van començar a construir motors V-twin per a les seves motocicletes. Peugeot, que feia servir motors Daimler V-twin fabricats per Panhard en els seus primers automòbils, va construir els seus propis motors V-twin al començament del segle xx. Una motocicleta Norton equipada amb el motor V-twin de Peugeot va guanyar el primer TT de l'illa de Man el 1907.

## Referències

* ↑ Genta, Giancarlo. «Modeling and Simulation». A: Motor Vehicle Dynamics (en anglès). Singapur: World Scientific, 1997, p. 26. ISBN 981-02-2911-9 [Consulta: 15 gener 2013].
* ↑ Posthumus, Cyril. «Fathers of Invention». A: John Wood (ilustrador). The story of Veteran & Vintage Cars (en anglès). Phoebus 1977. Londres: Hamlyn / Phoebus, 1977. ISBN 0-600-39155-8. «But the engine, now fitted lower, in front of the rear axle, had progressed to become a narrow vee-twin with cylinders at 20°, and giving an estimated 1.6hp at 700 rpm.»
* 1 2 Ling, Peter J. America and the Automobile : Technology, Reform and Social Change, 1893-1923 (en anglès). Manchester, Anglaterra: Manchester University Press, 1990, p. 97. ISBN 0-7190-3808-1 [Consulta: 18 gener 2013].
* ↑ «Còpia arxivada» (en anglès). Motor Cycling, 12-11-1902. Arxivat de l'original el 2016-04-05 [Consulta: 19 maig 2021].
* ↑ «The Evolution of the Motor Cycle» (en anglès). Motor Cycle magazine, 01-06-1922, pàg. 700-706.
* ↑ The Illustrated Directory of Motorcycles (en anglès). St. Paul, MN EUA: Salamander Books, 2002, p. 117, 340. ISBN 0-7603-1417-9 [Consulta: 18 gener 2013].
* 1 2 Walker, Mick. Mick Walker's European Racing Motorcycles (en anglès). Tyne & Wear, Anglaterra: Redline Books, 2000, p. 92. ISBN 0-9531311-3-0 [Consulta: 18 gener 2013].

## Enllaços externs

* Article sobre tipus de motors segons els cilindres a moto1pro.com (castellà)
# VHF

VHF o freqüència molt alta (abreviació de Very High Frequency) és la banda de radiofreqüència compresa entre 30 MHz (longitud d'ona 10 m) i 300 MHz (longitud d'ona 1 m).

## Utilització

Els usos més habituals de la banda VHF és la radiodifusió en freqüència modulada (FM) en l'interval 88–108 MHz (al Japó també s'usa 76-90 MHz i a Europa de l'est 65-74 MHz) i les emissions de televisió (47-68 MHz i 174-223 MHz). El VHF també s'utilitza per sistemes de navegació terrestre i comunicació amb aeronaus (118-136 MHz). A Europa la banda VHF reservada a ràdio i televisió fa servir les freqüències es pot dividir en tres subbandes:
* VHF banda I (VHF I): freqüència de 47 a 68 MHz. 3 canals (2, 3 i 4). Té un bon abast, més enllà de l'horitzó visual, però és sensible a interferències estacionals i a paràsits electromagnètics.
* VHF banda II (VHF II): freqüència de 88 a 108 MHz. Reservada a la radiodifusió en Freqüència modulada.
* VHF banda III (VHF III): freqüència de 174 a 221 MHz. 6 canals (5-11). Bon abast i menys sensible als paràsits i les interferències. També s'utilitza per emetre en DAB.
Entre 156 MHz i 162 MHz: freqüències utilitzades pel servei de ràdio marítim.

## Referències

* ↑ Pons, Xavier; Arcalís i Planas, Anna. «VHF». A: Diccionari terminològic de teledetecció. Barcelona: Institut Cartogràfic de Catalunya – Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-393-9008-4.
* ↑ «Nomenclature ITU-R V.431-8 Vocabulary and related subjects» (pdf) (en anglès) p. 2. Unió Internacional de Telecomunicacions (ITU), 01-08-2015.
* ↑ Miguel López, José María. Receptores de radio monochip para FM (en castellà). Universitat Politècnica de Catalunya, 200, p. 57. ISBN 9788483018385.
* ↑ «M.493 : Digital selective-calling system for use in the maritime mobile service» (en anglès). Unió Internacional de Telecomunicacions (ITU). [Consulta: 9 maig 2020].

## Vegeu també

* Radiofar omnidireccional en VHF
# Heliòpolis (antic Egipte)

Heliòpolis fou una ciutat important de l'antic Egipte, capital del nomós 13 del Baix Egipte. Era al nord-oest del Caire, prop de l'aeroport, a l'actual barri de Tell Hisn, una mica allunyada de la riba occidental del Nil. Hi era connectada per un canal. El seu nom egipci fou Iunu (que vol dir pilar), i el nom Heliòpolis li fou donat pels grecs i vol dir «Ciutat del sol», derivat del que era la seu principal del culte al déu solar Ra (Re). Fou una de les tres majors ciutats d'Egipte després de Tebes (Luxor) i Memfis. Els coptes li van dir On.
La ciutat ja s'esmenta vers el 3000 aC. Durant la dinastia II fou un centre d'astronomia i el gran sacerdot portava el títol de cap dels observadors. Aquest títol el tenia Imhotep durant el regnat de Djoser a la dinastia III.
És probable que el seu temple solar fos similar al model de temples solars d'Abusir (Abu Ghurab), amb la cinquena dinastia, que vers el 2400 aC va establir el culte a Re com a culte principal. S'han trobat restes de la muralla i d'algun temple, dels quals els principals devien ser el d'Amon i Re. Es va conservar un obelisc però de la dinastia XII. També resten parts d'una capella de Djoser. Una estela de la dinastia XVIII d'Egipte commemorava el tancament per parets del recinte del temple. També s'han trobat restes de construccions del temps de Ramsès II.
Vers la meitat del segon mil·lenni abans de Crist va arribar a la màxima esplendor quan el déu Re (i després Amon-Re) va començar a ser adorat com a principal déu del panteó. Vers el 1300 aC el temple va arribar a la seva màxima extensió; el declivi va començar amb el primer mil·lenni.
Destruïda durant la invasió persa el 525 aC i més tard el 343 aC. Després de la fundació d'Alexandria va quedar marginada i es va despoblar; al segle i aC estava gairebé deshabitada, moment en què la va visitar Estrabó. Al segle següent la major part dels monuments foren portats a Alexandria i Roma i la resta va servir de pedrera per construir el Caire a l'època medieval.
La zona d'Heliòpolis fou comprada per una companyia privada a començaments del segle xx, que hi va construir edificis i es va repoblar amb estrangers i coptes del país, durant el període de protectorat britànic. Amb el creixement del Caire la capital va incloure el barri d'Ayn Shams dins la ciutat a la segona meitat del segle.

## Restes arqueològiques

| Obelisc de Sesostris I. | Estàtua de Sesostris I. | Estàtua de Seti II. | Columnes papiriformes. |

## Referències

* ↑ Temporini, Hildegard; Haase, Wolfgang. Aufstieg und Niedergang der römischen Welt (en anglès). Walter de Gruyter, 1996, p.2688. ISBN 3110145448.

## Vegeu també

* Batalla d'Heliòpolis
# Marcòlic

* Per a altres significats, vegeu «marcòlic groc».
El marcòlic, consolta, marcòlic vermell o lliri morat (Lilium martagon) és una espècie de planta de la família de les liliàcies. També es diu consolta vermella i rep una munió de noms populars en la llengua catalana. L'espècie és endèmica d'Euràsia, estenent-se des dels Pirineus fins a l'Àsia central i Corea. És una de les plantes que hom anomena lliris i consta de diverses subespècies.
Creix en boscs o prats, a muntanya. És bulbosa perenne que fa d'un a dos metres d'alt. Les flors, nombroses en cada planta, són normalment de color porpra rosat, amb taques fosques i són flairoses.
* A Torà (Segarra, tocant al Solsonès)
* Al peu de la presa de Sallente, a la Vall Fosca (Pallars Jussà)
* A Torà (Segarra, tocant al Solsonès).
* Càpsules de llavors. A la solana de la Bòfia, sota el Puig de les Morreres (Solsonès)

## Referències

* ↑ «Marcòlic». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «Lilium martagon L.». Flora Catalana. Arxivat de l'original el 2019-08-16. [Consulta: 16 agost 2019].
* ↑ «Marcòlic». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Gerard de Jode

Gerard de Jode (Nimega, 1509 - Anvers, 1591) va ser un gravador, cartògraf i editor establert a Anvers, on en 1547 va ser admès en la «guilda» o gremi de Sant Lluc. Com a impressor i editor es va dedicar sovint a editar mapes d'altres cartògrafs, com Giacomo Gastaldi, Jacob van Deventer, Bartholomeus Musinus, Fernando Álvarez Sec i Abraham Ortelius, de qui va publicar el 1564 un mapa del món en vuit folis.
La seva obra més cèlebre és el Speculum Orbis Terrarum, un atles en dos volums publicat el 1578. Destinat a competir amb el Theatrum Orbis Terrarum de Ortelius, editat vuit anys abans, no va aconseguir arribar a la popularitat del seu competidor, tot i la qualitat del treball realitzat i són molt pocs els exemplars que se'n conserven.
Gerard de Jode encara va preparar algunes planxes per a una edició ampliada que va quedar incompleta a la seva mort. Es va encarregar de completar el treball el seu fill Cornelis de Jode, qui el 1593 va publicar la nova edició amb el títol Speculum Orbis Terrae. La nova edició tampoc es va vendre bé i mai va ser reeditat.

## Referències

* ↑ Antique map of the World de Jode Arxivat 2008-05-09 a Wayback Machine., Sanderus Antiquariaart, en anglès.
# Gertrude Barrows Bennett

Gertrude Barrows Bennett (1883–1948) fou una escriptora de ciència-ficció, fantasia i terror reconeguda per ser la creadora de la fantasia obscura moderna. Publicà les seues obres sota el pseudònim de Francis Stevens. Influí a A. Merritt i H. P. Lovecraft.

## Referències

* 1 2 Hoppenstand, Gary «Editorial: Collecting Popular Culture». The Journal of Popular Culture, 38, 2, 01-11-2004, pàg. 235–238. DOI: 10.1111/j.0022-3840.2004.00108.x.
* ↑ Upadhyay, 2012, p. 29.

## Bibliografia

* Upadhyay, Mukti «Feministic Approach with Reference of Margaret Atwood's Novel». International Journal of Recent Research and Review, 1, 1, 2012, pàg. 27-32.

## Enllaços externs

* Obres de l'autora al projecte Gutenberg
* Obres de l'autora a LibriVox
# Lògica bivalent

Un sistema bivalent és aquell que admet només dos valors de veritat per als seus enunciats (premisses i conclusions). En la lògica bivalent, una proposició només pot ser vertadera o falsa, no existeixen valors intermedis de veritat. El clàssic sistema de lògica bivalent és la lògica aristotèlica, que se sustenta en tres principis bàsics:
* Principi d'identitat: A és veritat si i només si A és veritat. A ⇔ A
* Principi de no contradicció: A no pot ser A i no-A al mateix temps. - (A.-A)
* Principi del tercer exclòs: A és vertader o és fals, no hi ha una tercera possibilitat. Aw-A
No admet tampoc matisos modals en els seus enunciats, com ara "cal que", "és impossible que", etc. Es limita al llenguatge enunciatiu o declaratiu.
Hi ha altres sistemes de lògiques que no se sustenten en aquests principis i, per tant, admeten més de dos valors de veritat. Els sistemes de lògica modals o plurivalents (com la lògica trivalent de Jan Lukasiewicz o la lògica trivalent de Kleene), accepten un tercer valor, com "indeterminat" o "possible".

## Referències

* ↑ Diccionario de Filosofía (en castellà). Barcelona: SPES Editorial (edició especial per a RBA Editoriales), 2003, p. 26 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-398-2.
# Valley of the Damned

Valley of the Damned és el disc debut de Dragonforce, publicat el 2003.

## Llista de temes

* "Invocation of Apocalyptic Evil" - 0:13
* "Valley of the Damned" - 7:11
* "Black Fire" - 5:47
* "Black Winter Night" - 6:30
* "Starfire" - 5:53
* "Disciples of Babylon" - 7:16 (Música: Herman Li; Lletra: ZP Theart)
* "Revelations" - 6:52
* "Evening Star" - 6:39 (Música: Herman Li; Lletra: Herman Li/ZP Theart)
* "Heart of a Dragon" - 5:23
* "Where Dragons Rule" - 5:56 (Bonus Track, publicació japonesa)

## Formació

* Herman Li: Guitarra elèctrica i acústica, veu d'acompanyament
* Sam Totmam: Guitarra elèctrica
* ZP Theart: Veu i veu d'acompanyament
* Vadim Pruzhanov: Teclats i piano
* Didier Almouzni: Bateria

## Músics convidats

* Diccon Harper: Baix
* Clive Nolan: Veu d'acompanyament, teclats addicionals

## Curiositats

* El tema "Heart of a Dragon" té una melodia similar a la rima de guarderia per a nens "Five little speckled frogs" (en espanyol "Cinc petites granotes moteadas"). Això és una mica al·ludit al guitarrista Herman Li en una entrevista per a HMP quan comicamente declara: "...has de robar les seves cançons també. Nosaltres robem les nostres a les rimes de guarderia i cançons de nens, per això són tan enganxadisses!"
* El tema per al joc Double Dragon pot ser escoltat en el temi "Black Fire", començant des de 3:41 i acabant en 4:01
* "Invocation of Apocalyptic Evil" és símplemente una onada tira pel teclat, una introducció a la cançó "Valley of the Damned". Això un homenatge a les primeres cançons de molts àlbums antics de heavy metall, les primeres cançons del qual solien ser llargs solos de teclat.
* El cor i el final de la cançó "Valley of the Damned" té una progressió d'acords al Cànon en re major de Pachelbel, encara que està entonada una cambra més alta.
* La cançó "Revelations" té una clara similitud a la cançó de l'àlbum Inhumen Rampage "Through the Fire and Flames".
# Heliògraf

«Heliògraf» té aquests significats:
* Heliògraf (aparell de mesura): aparell meteorològic
** Heliògraf Campbell–Stokes
* Heliògraf (telecomunicacions): instrument de telecomunicació
* Heliògraf (fotografia), instrument per a fer fotos del sol
# Manillar

El manillar d'una bicicleta, és el mecanisme de direcció per a les bicicletes, l'equivalent d'un volant. A més de la direcció, el manillar també en la majoria de les vegades, segons la seva posició de conducció, dona suport a una part del pes del ciclista i proporciona un lloc convenient per al muntatge de les palanques de fre, manetes de canvi, timbres i ciclocomputador.
El Manillar té una varietat de tipus dissenyats per a determinats tipus de conducció:
* Passeig
* Pla
* Bigoti
* Carretera
* Banya
* Porteur
* Turisme
* Triatló
* Motocròs

## Referències

* ↑ «Manillar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «manillar». Diccionari de la llengua catalana. Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 27 maig 2012].
* ↑ Brown, Sheldon. «Handlebar». Sheldon Brown. [Consulta: 26 maig 2012].

## Vegeu també

* Parts de la bicicleta
# Gsteig bei Gstaad

Gsteig bei Gstaad (en francès Châtelet) és un municipi del cantó de Berna (Suïssa), cap del districte de Saanen.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Gertrude Coghlan

Gertrude Coghlan (1 de febrer de 1876, Hertfordshire, Anglaterra - 11 de setembre de 1952, Bayside, Estats Units) va ser una actriu, coneguda pel seu paper en teatre en l'obra The Travelling Salesman i en el cinema per The Royal Boje (1914), The Countess and the Burglar (1914) i Her Ladyship (1914).
Filla de l'actor de teatre Charles Francis Coghlan i germana del també actor Charles F. Coghlan, va estar casada amb el productor teatral Augustus Pitou.

## Filmografia

* The Royal Boje (1914) com Celia Pryse
* Her Ladyship (Breu, 1914) com Lady Cecile
* The Countess and the Burglar (Breu) com la comtessa
# Mont Paradís

Mont Paradís és una urbanització al terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental. Es troba a l'extrem de llevant del Rieral de Bigues, just darrere -nord-est- del Centre d'atenció primària (CAP) del poble de Bigues. És al nord-oest de les masies de Can Flixer i de Can Pruna Vell, i al nord-est de Can Vedell, el CEIP El Turó i el Pavelló Esportiu Municipal, en el vessant meridional del Turó. El 2020, a l'antiga «casa del Metge» s'hi va instal·lar la seu dels serveis socials del municipi.
És un dels típics noms de propaganda, amb la qual el promotor vol crear la impressió que el nou barri és «un racó del cel transplantat a aquest món», en lloc de respectar tòponims històrics, com ho serien Can Flixer o Can Pruna Vell.

## Referències

* ↑ «La Casa del Metge, gairebé una realitat». Ajuntament de Bigues i Riells del Fai, 10-07-2020. [Consulta: 6 febrer 2022].
* ↑ Puchades, Josep Maria «Toponímia del planejament territorial a Catalunya (part C» (pdf). Revista Catalana de Geografia, Vol. 1, 2, 1978, pàg. 264-280.

## Enllaços externs

* «Mont Paradís». Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Walter Hugo Khouri

Walter Hugo Khouri (São Paulo, 21 d'octubre de 1929 – São Paulo, 27 de juny de 2003) va ser un productor i director de cinema brasiler d'origen libanès i italià.
Khouri va dirigir 25 pel·lícules i va rebre nombrosos premis a nivell tant nacional com internacional. El seu film de 1964 Noite Vazia és considerada una de les 100 millors pel·lícules brasileres de tots els temps i va entrar en la secció oficial al 18è Festival Internacional de Cinema de Canes.
Les seves pel·lícules mostren personatges que busquen el significat d'una existència angoixant. També va ser conegut per donar l'alternativa a joves professionals, com la de la presentadora Xuxa Meneghel en 1982 en la controvertida pel·lícula Amor, estranho amor.

## Filmografia

* 2001 - As Feras (filmat en 1998)
* 1999 - Paixão Perdida
* 1991 - Per sempre
* 1987 - Mônica e a Sereia do Rio
* 1986 - Eu
* 1984 - Amor Voraz
* 1982 - Amor, estranho amor
* 1981 - Eros, o Deus do Amor
* 1980 - Convite ao Prazer
* 1979 - O Prisioneiro do Sexo
* 1978 - As Filhas do Fogo
* 1977 - Paixão e Sombras
* 1975 - O Desejo
* 1974 - O Anjo da Noite
* 1973 - O Último Êxtase
* 1972 - As Deusas
* 1970 - O Palácio dos Anjos
* 1968 - As Amorosas
* 1967 - Corpo Ardente
* 1966 - As Cariocas
* 1964 - Noite Vazia
* 1962 - A Ilha
* 1959 - Na Garganta do Diabo
* 1959 - Fronteiras do Inferno
* 1958 - Estranho Encontro
* 1953 - O Gigante de Pedra

## Referències

* ↑ Pinheiro Machado, Roberto. «Brazilian History: Culture, Society, Politics 1500–2010» p. 356.
* ↑ «Festival de Cannes: Men and Women». festival-cannes.com. [Consulta: 5 març 2009].
* ↑ «Noite Vazia». 50 Anos de Filmes. [Consulta: 13 maig 2019].
# Hall in Tirol

Hall in Tirol és una ciutat del districte d'Innsbruck a Tirol, Àustria. Es troba a una altitud de 574 m, a 5 km a l'est d'Innsbruck. Segons el cens del gener del 2011 té una població d'uns 12.700 habitants.

## Fills il·lustres

* Blasius Amon (1558-1590) franciscà i compositor musical.