OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kemzeke

Kemzeke és un antic municipi de Bèlgica als pòlders de l'embocadura de l'Escalda a la província de Flandes Oriental, regat pel Hoge Watergang, un afluent del Vrasenebeek. Va ser un municipi independent fins a l'1 de gener del 1977 quan va fusionar amb Stekene. El 1975 tenia 2882 habitants. Limita amb els Països Baixos, Sint-Gillis, Sint-Pauwels i Stekene.
S'han trobat artefactes d'un assentament de l'època gal·loromana. El sufix -acum en el nom tardollatí Camasiacum (casa de Camasius) també indica un origen gal·loromà. El 1117 va esdevenir una parròquia independent de Waasmunster. El centre es caracteritza per l'ajuntament del segle xvii, l'església neogòtica i unes cases burgeses del segle xix. Al nord es troba el bosc Koningsforeest amb restes del canal Parmavaart del 1584 i de la fortalesa De Tromp.

## Llocs d'interès

* L'antiga casa de la vila
* Les restes de la Hollandstellung una línia de defensa construïda per l'ocupant alemany durant la Primera Guerra Mundial que havia de protegir el territori ocupat contra una eventual invasió dels aliats des dels Països Baixos que no van participar en el conflicte.
* Cases burgeses de la fi del segle xviii i XIX
* Les restes de la fortalesa De Tromp, construïda pels Espanyols durant la guerra dels Vuitanta Anys a la frontera entre els Països Baixos espanyols i la república de les Set Províncies Unides.

## Referències

* ↑ «Kemzeke» (en neerlandès). Agentschap Onroerend Erfgoed, 2017. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «Hollandstellung» (en neerlandès). Agentschap Onroerend Erfgoed, 2017. [Consulta: 26 desembre 2017].

## Bibliografia

* Van Mele, Willy. Van Camasiacum tot Kemzeke (en neerlandès), 1992.
# Juan Bautista Ceballos

Juan Bautista Loreto Mucio Francisco José de Asís de la Santísima Trinidad Ceballos Gómez Sañudo (n. el 13 de maig de 1811 a Durango, Nova Biscaia—en l'actualitat l'estat de Durango—m. el 20 d'agost de 1859 a París, França), fou president interí de Mèxic del 6 de gener al 8 de febrer de 1853. Ceballos era un liberal moderat. La família Ceballos es traslladà de Durango a Valladolid (en l'actualitat Morelia) quan ell era molt petit. Hi estudià lleis al Col·legi de San Nicolás el 1835, on conegué Melchor Ocampo i Santos Degollado. El 1842 i el 1851 fou elegit diputat del Congrés de la Unió de Mèxic.
Del maig de 1852 el gener de 1853 fou president de la Suprema Cort de Justícia de Mèxic, posició que li permeté assumir el càrrec de president interí quan el president en funcions, Mariano Arista, fou deposat pels conservadors el 6 de gener de 1853. Poc després d'assumir el càrrec, demanà al congrés poders extraordinaris. No obstant això, el Congrés s'oposà a moltes de les seves iniciatives, per la qual cosa Ceballos el dissolgué militarment el 19 de gener, i convocà una convenció constitucional. El Congrés continuà reunint-se a una casa privada i designà Juan Mújica y Osorio com a president, però aquest no acceptà. La guarnició de la ciutat de Mèxic, sota el comandament de Manuel Robles Pezuela intervingué, destituí Ceballos i designà com a president Manuel María Lombardini.
Ceballos retornà a la Suprema Cort de Justícia. El 1856 fou elegit com a diputat de Michoacán i Colima en el Congrés Constituent que promulgà la segona constitució federal. Poc després marxà cap a Europa. Morí a París el 1859.
# Konstantin von Tischendorf

Konstantin von Tischendorf, nascut a Saxònia l'any 1815, era fill d'un metge forense. En el 1834, amb 18 anys, comença a estudiar teologia i filosofia, i es doctora en l'especialitat de crític textual l'any 1838. Des dels inicis del seu doctorat li preocupava l'alta critica, que posava en dubte l'autenticitat del text bíblic. Tischendorf, com a investigador de les Escriptures, havia de rebatre aquestes idees envers la Bíblia.
L'única forma de demostrar-ho fou l'estudi d'escrits, llibres, còdexs..., de les Escriptures. Per tant, pren la determinació d'abandonar la seva vida còmoda de professor, i es llança a la recerca per les biblioteques, monestirs, de dins i fora d'Europa. El 1844, arribà al monestir de Santa Caterina a la península del Sinaí, on trobà 129 fulls d'un còdex, escrit en grec, pertanyent a les Escriptures Hebrees o Antic Testament del segle iv. Es coneixeria posteriorment com a còdex Sinaiticus; els monjos del monestir li van donar 43 fulls del preuat manuscrit.
El 1853, torna altra volta al monestir, i aquesta vegada descobreix un fragment del llibre de Gènesi del mateix còdex. Aquell mateix any, se li acaben els recursos i es veu en la necessitat d'aconseguir el patrocini d'algú adinerat que cregui en les seves investigacions; abandona el seu país natal, fixant-se en Rússia i en la persona del tsar.
Rússia havia entrat en una era de canvis i reformes; l'èmfasi en l'educació era primordial, l'emperadriu Caterina II n'era la promotora, havia enviat erudits perquè aprenguessin hebreu a les universitats europees; a més, fundà la Biblioteca Imperial de Sant Petersburg, però tenia una deficiència, sols tenia sis manuscrits hebreus, els erudits començaven a traduir de l'hebreu al rus les Escriptures.
El tsar Alexandre II de Rússia s'adonà de com eren de positives les demandes de Tischendorf per als seus propòsits.
El 1859, per tercera vegada visita el monestir; aquesta vegada, els monjos li donen més facilitats per les seves investigacions, i troba la resta del còdex. Les pretensions de Tischendorf eren publicar el còdex; per tant, proposà als monjos que lliuressin el còdex al tsar; aquest, a canvi, podria utilitzar les seves influències a favor del monestir. Els monjos acceptaren, però, van deixar ben clar que el còdex hauria de retornar al monestir; al final no es va tornar, el govern rus pagà 7.000 rubles pel manuscrit als monjos ortodoxos.
Una vegada a Rússia, Tischendorf es dirigí al palau Imperial d'Hivern del tsar; allà li comentà que seria molt profitosa la publicació del manuscrit, i el tsar acceptà.
Tischendorf, eufòric, escriuria:
| « | "La providència ha donat a la nostra generació [...] La Bíblia sinaítica perquè sigui una llum clara i completa quant al veritable text de la paraula escrita de Déu i per ajudar-nos a defensar la veritat establint el seu autèntic contingut". | » |
Tischendorf dedicà la seva vida i el seu talent a buscar manuscrits antics de la Bíblia, i particularment descobrí el Codex Sinaiticus, una autèntica 'joia'.
Moriria el 1874, després de tota una vida dedicada a la investigació bíblica.
# Juan Fernández Latorre

Juan Fernández Latorre (La Corunya, 8 d'agost de 1849 - 14 de març de 1912) fou un militar i polític gallec, diputat a Corts durant el sexenni democràtic i durant la restauració borbònica.

## Biografia

Fill d'un mestre armer, va ingressar a l'Exèrcit espanyol, on va arribar al grau de sergent d'artilleria i va participar en la revolta de la caserna de San Gil de juny de 1866. En 1869 va redactar una proclama, que li va suposar ser condemnat a mort, pena que li va ser commutada per la de cadena perpètua. Va fugir a França, on va rebre influència del positivisme, i va tornar en ocasió de l'amnistia de 1870.
Va ser secretari de l'Ajuntament de Granollers i per aquesta circumscripció fou elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1873. Després del cop del general Manuel Pavía, Latorre es va exiliar de nou a França, on fou corresponsal dels diaris El Globo i El Imparcial. Davant la convocatòria de les eleccions generals espanyoles de 1879, va ressorgir el moviment republicà i va formar part del Partit Demòcrata Progressista, alhora que col·laborava a El Demócrata.
Juntament amb Antonio Prieto Puga i José Manuel Martínez Pérez va fundar La Voz de Galicia en 1882. En 1885, es va dissoldre la societat fundacional i es va convertir en propietari únic del diari. A les eleccions generals espanyoles de 1891 va obtenir acta de diputat republicà per Ortigueira (La Corunya). A les eleccions generals espanyoles de 1910 va aconseguir escó per La Corunya. A més de diputat a Corts, també va ser sotssecretari de Governació en 1905 i en 1910. En 1911 va ser nomenat governador civil de Madrid, càrrec que va ocupar fins al dia de la seva mort el 1912. Fou l'impulsor el 1910 d'un impost del 5% dels espectacles públics, que es destinà a la Junta de Protecció de Menors i a la repressió de la mendicitat.

## Referències

* (gallec), (castellà) Biografia a galegos.info
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* (gallec) O labor social de Juan Fernéndez Latorre e Avelino Montero Ríos y Villegas a favor da infancia
# Juan Fernández Cañas

Juan Fernández Cañas (lloc i data indeterminats – Almuñécar, 6 de març de 1815), més conegut com «el alcalde de Otívar» o «tío Caridad», fou un guerriller de la Guerra del Francès de la localitat granadina d'Otívar.

## Biografia

Va formar una partida guerrillera que va executar accions, entre els anys 1810 i 1812, contra l'exèrcit invasor del general Sebastiani i contra qui el recolzaven, a La Alpujarra, Valle de Lecrín, serres de Cázulas i de la Almijara, costa d'Almuñécar, La Herradura i Nerja, estenent les seves incursions fins a Màlaga i Almeria.
En el desallotjament d'El Padul va resultar greument ferit, donant-lo per mort alguns dels seus homes, que es van dissoldre. No obstant això, amagat més d'un mes en una cova de Lentegí, va aconseguir sanar i refer la seva partida.
El comte de Toreno el va citar en la seva «Historia del levantamiento, Guerra y Revolución de España», obra editada per primera vegada en 1835, i les seves gestes van quedar relatades pel mateix alcalde en dos toms manuscrits en els que el militar i historiador espanyol José Gómez de Arteche va basar el relat «El alcalde de Otívar» publicat en la segona sèrie de Nieblas de la historia patria en 1876. Els manuscrits van ser examinats per l'historiador granadí Lafuente Alcántara, i Pedro Antonio de Alarcón els cita en la seva obra La Alpujarra, recomanant la seva adquisició i publicació per part de la Reial Acadèmia de la Història. En l'actualitat es desconeix el parador de tots dos toms, que van ser regalats per un descendent del capdavanter guerriller a Natalio Rivas Santiago, qui va donar un d'ells a Antonio Cánovas del Castillo. El seu contingut, història i peripècies van quedar narrats àmpliament en el discurs d'entrada en la Reial Acadèmia de la Història de qui fou el seu posseïdor, l'advocat i polític d'Albuñol Natalio Rivas Santiago, on es troba la informació més àmplia disponible fins al moment sobre aquest personatge de la Guerra del Francès.
En 2010, l'investigador i historiador d'Almeria Emilio García Campra va trobar entre els fons contemporanis de l'Arxiu Històric Nacional una còpia autèntica de la Relación de acciones dadas a los franceses por mí el Coronel D. Juan Fernández, alias el Alcalde de Otíbar, desde el 25 de mayo de 1810 hasta el 17 de abril de 1812, és a dir, gran part del material que s'havia perdut a la fi del segle xix. Aquest i altres documents relacionats, amb un estudi preliminar del mateix historiador, van ser publicats en un llibre editat per l'Ajuntament de Otívar sota el títol Juan Fernández Cañas, «el tío Caridad»: el alcalde de Otívar según sus documentos en 2011.

## Bibliografia

* Rivas Santiago, Natalio. El Alcalde de Otívar, héroe de la guerra de la Independencia. Madrid: Real Academia de la Historia, 1940.
* García Campra, Emilio. Juan Fernández Cañas, «el tío Caridad»: el alcalde de Otívar según sus documentos. Otívar (Granada): Ayuntamiento de Otívar, 2011.
# Kràsnoie Znàmia (Saràtov)

* Per a altres significats, vegeu «Kràsnoie Znàmia».
Kràsnoie Znàmia (en rus: Красное Знамя) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 843 habitants. Pertany al districte municipal d'Arkadak.

## Referències

* ↑ «Почтовый индекс деревня Александровка, Аркадакский р-н, Саратовская обл». Arxivat de l'original el 2015-01-02.
# Julio Llorente Gento

Julio Llorente exfutbolista castellanolleonès, nascut a Valladolid el 14 de juny de 1966, nebot del mític Paco Gento i germà del també futbolista Paco i dels basquetbolistes José Luis i Toñín.

## Trajectòria

Es va formar als filials del Reial Madrid. De 1984 a 1987 milita en el Castilla, amb el qual arriba a guanyar una lliga de Segona divisió, cas inèdit d'un filial. La temporada de 1987 és cedit al RCD Mallorca en la Primera divisió, on la seva bona feina com defensa, la seva qualitat i la seva versatilitat que li permet jugar tant com central com lateral fan que sigui recuperat pel club blanc.
Juga dues temporades a l'equip madrileny on col·labora en la consecució de les dues últimes lligues de la Quinta del Buitre. No obstant això, i encara que juga molts partits, la presència de bons jugadors com Chendo, Solana, Esteban Gutiérrez, i Rafael Gordillo, el qual amb Benjamin Toshack deixa el seu lloc en el centre del camp per a tornar al seu lateral esquerre original, li barren el pas a la titularitat.
El 1990 fitxa pel CD Tenerife, allí va a col·laborar en la millor època de la història del club. Ocupant lloc fins i tot en el mig camp, participa en les derrotes que li costarien al Real Madrid dues lligues en l'última jornada de lliga i en les dues classificacions del club canari per a la UEFA.
El 1999, després de nou anys al Tenerife fitxa pel Real Jaén on solament suma una temporada per a després fitxar per la Unión Deportiva Salamanca de 2a divisió, darrer club on milita abans de penjar les botes.

## Títols

* 2 Lligues espanyoles, el 1989 i 1990
* 2 Supercopes d'Espanya, el 1989 i 1990
* 1 Copa del Rei, el 1989
# La Briona

La Brione (en francès La Brionne) és una localitat i comuna de França, a la regió de la Nova Aquitània, departament de la Cruesa.
La seva població al cens de 1999 era de 354 habitants. Està integrada a la Communauté de communes de Guéret-Saint-Vaury.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 278 | 280 | 317 | 348 | 354 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Gilbert Pasquet | |
| 2008- | Bernard Lefevre | PS |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a lemosin.net.
# La Farga de Reiners

La Farga de Reiners o La Farga de l'Azemar (o Asemar) (o simplement i localment La Farga) és un veïnat del terme comunal de Reiners, a la comarca del Vallespir (Catalunya del Nord).
Està situat a l'extrem de ponent del terme de Reiners, a la dreta del Tec.

## Etimologia

El nom del veïnat procedeix de la farga que treballava amb els minerals procedents de les mines vallespirenques dels vessants del Canigó, a ran del Tec. La Farga de l'Azemar ve del fet que se situava al Pla de l'Azemar (Azemar nom de família del propietari de les terres i del mas de l'Azemar a l'Edat Mitjana).

## Bibliografia

* Becat, Joan. «131-Reiners». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Cabana». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1995 (Onomasticon Cataloniae, III Bl-C). ISBN 84-7256-825-3.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Reiners». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ http://www.vallespir.cat/vallespir/vallespir9.pdf
* ↑ https://books.google.ga/books?id=iH3Ma4GItAAC&pg=PA67&lpg=PA67&dq=La+Farga+de+lAsamar&source=bl&ots=FLvwLtSh39&sig=gsgPHOvf5_7Y1CUcBFxIIHp4PUI&hl=ca&sa=X&ved=0ahUKEwjM0ueQ5MnaAhVIXRQKHSaVCBsQ6AEILTAB
* ↑ La Farga de Reiners en els ortofotomapes de l'IGN
# La Casa Nova (Pals)

La Casa Nova és una obra de Pals (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Mas amb una torre rodona de certa alçada.
La torre està situada al costat de l'entrada principal. A la façana de la casa es conserva les restes d'un matacà, sobrel a vertical de l'accés.
La torre conserva una escala de cargol fins al pis del mas i es cobreix amb una volta esfèrica de pedra. Damunt de la volta, la torre continua uns metres més d'alçada.

## Referències

* 1 2 3 «La Casa Nova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 gener 2019].
# La Casa Nova de la Coma

La Casa Nova de la Coma és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a prop de l'extrem meridional del terme, a llevant de la carretera C-59, a llevant de la Coma de Sant Jaume, al nord-est de la Fàbrega i al sud-oest de la Casa Nova del Prat.
# La Casa Nova del Castell de Montesquiu

La Casa Nova del Castell de Montesquiu és una obra de Montesquiu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta quadrada amb planta baixa, pis i antic colomar, reconvertit actualment en golfes. Té la teulada de dues vessants (amb teula àrab), coronada per les precitades golfes, que sobresurten un metre en el capcer. L'entrada principal està precedida per una era a la cara sud, la qual és delimitada a l'est per l'antiga cabana reconvertida avui en casa d'actes. Els materials constructius són una mescla de pedra i maó, conservant i restaurats d'ençà de la restauració. El seu interior ha estat alterat en ser reconvertida en casa de colònies.

## Història

La casa Nova del castell, també anomenada el Castell Xic (per la seva proximitat amb el castell de Montesquiu) és una construcció d'època contemporània (finals del segle XIX), concebuda com a Parc de residència dels masovers del castell. La seva pertinença al Parc comarcal del susdit casell va ser motiu pel qual la Diputació de Barcelona en va endegar una restauració i reconversió en residència per als assistents a actes del castell. L'autor de la restauració fou Jordi Ambròs, i aquesta tingué lloc l'any 1986. Al marge de la casa es reconvertí també l'entorn, convertint-lo en un espai lúdic i residencial.

## Referències

* 1 2 «La Casa Nova del Castell de Montesquiu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# La Jeune Fille la plus méritante de France

La Jeune Fille la plus méritante de France és una pel·lícula francesa dirigida per Germaine Dulac i estrenada el 1918.

## Argument

“D'una forma atractiva, les múltiples feines que una noia pot realitzar a la vida es redueixen als seus propis mitjans. » »

## Repartiment

* Musidora : La marchande des quatre-saisons
* Marthe Régnier
* Denise Lorys
* Suzanne Bianchetti
* Denise Legeay
* Gina Palerme

## Notes i referències

* ↑ La Jeune Fille la plus méritante de France a Ciné-ressources
* ↑ Williams, p.238. Dans Hebdo Film, 10 juin 1922.

## Bibliografia

* Tami Michelle Williams, Beyond Impressions: The Life and Films of Germaine Dulac from Aesthetics to Politics, ProQuest, 2007, 366 pages. Google books
# La Gare Saint-Lazare (pel·lícula)

La Gare Saint-Lazare és una pel·lícula muda francesa de Georges Méliès, estrenada el 1896, produïda per Théâtre Robert-Houdin. Actualment, la pel·lícula es considera perduda.

## Referències

* ↑ «La gare Saint-Lazare». [Consulta: 6 novembre 2023].
# La Roca (Folgueroles)

La Roca és una masia del municipi de Folgueroles (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia edificada damunt de grans roques amb l'antiga façana orientada a migdia, a la que s'hi adossen diferents dependències o masoveries formant un clos tancat. La façana actual és accessible mitjançant una escala que condueix a un pati enllosat i que coincideix amb el primer pis de la casa. Cal remarcar que la masia conserva diferents elements decoratius i utilitaris de pedra que s'han anat acumulant al pas dels anys. També són interessants un seguit de subterranis, alguns d'ells inaccessibles, que es construïren aprofitant les formes de la pedra. Malgrat les successives reformes, la masia conserva la tipologia del segle xviii, degut a la reforma que feu Antoni Rocha (1729).

## Història

Trobem esmentada la Roca en la donació que feu Llobet l'any 1113, al casalot de Sant Llorenç del Munt, abans que aquest fos fundat com a monestir. El 1337 La Roca amb homes i terres, formava part del dit monestir. Tenim notícies que els habitants de la casa, al s. XVIII, es deien "Rocha" de cognom. Actualment el nom s'ha perdut.

## Referències

* 1 2 «La Roca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r març 2016].
# La Maternidad (escultura)

La maternidad és una escultura ubicada a la plaça Escandalera, a la ciutat d'Oviedo, del Principat d'Astúries. És una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat.
El paisatge urbà d'aquesta ciutat es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx.
L'escultura, feta de bronze, és obra de Fernando Botero, i està datada el 1989, encara que la seua instal·lació no es realitzà fins a 1996.
L'obra presenta una dona asseguda amb un nen sobre una de les cuixes. La figura, que mesura gairebé dos metres i mig, i pesa 800 quilograms, té un color gris fosc i deixa al descobert les arrodonides i obeses formes característiques de l'escultor colombià autor d'aquesta obra.

## Referències

* 1 2 «Escultura «La maternidad»» (en espanyol europeu), 05-07-2018. [Consulta: 27 desembre 2018].
* 1 2 «Escultura p�blica en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 27 desembre 2018].
* ↑ CLAVEROL, MANUEL GUTIÉRREZ; ARIAS, ALBERTO CARLOS POLLEDO. Guía total turística y monumental de Oviedo. 6 itinerarios para disfrutar de una ciudad de cuento (en castellà). Ediciones Nobel, 2016. ISBN 9788484597384.
* 1 2 «Maternidad de Fernando Botero - Enciclopedia de Oviedo». [Consulta: 27 desembre 2018].
# Éditions de l'Olivier

Les Éditions de l'Olivier és una editorial francesa creada per Olivier Cohen i sise a París, ubicada al número 96 del Boulevard del Montparnasse, al 14è districte. L'empresa va ser fundada el 1991 i s'ha especialitzat en literatura francesa i estrangera. Entre altres, ha publicat a autors com Jakuta Alikavazovic.

## Enllaços externs

* Éditions de l'Olivier - Lloc web oficial
* Catàleg sobre Babelio
# Procoptodon goliah

Procoptodon goliah és una espècie de cangur ja extint dins del gènere Procoptodon. És el cangur més gran de tots els temps, la seva alçada s'ha estimat en uns 2 a 3 metres segons la seva posició i pesava uns 200 kg. Se n'han trobat restes fòssils a Austràlia, tot i que encara no s'han trobat fòssils clars a Tasmània ni al Territori del Nord.
P. goliah visqué al període Plistocè a diversos llocs d'Austràlia i hauria estat contemporani dels humans australians (aborígens) durant uns 30.000 anys. A l'estat australià de Nova Gal·les del Sud els indígenes expliquen històries respecte a un cangur agressiu i gegant. La seva extinció sembla estar lligada a canvis climàtics del Plistocè fa uns 15.000 anys.
Vivia en diversos hàbitats, principalment semiàrids amb dunes, sabanes, boscos esclerofil·les, etc. També se l'ha trobat en coves. La seva complexa dentadura i els seus llavis gruixuts mostren que era un animal brossejador (s'alimentava de branques), més que no pas pasturador d'herbes.

## Bibliografia

* Flannery, T., 1987. The Giant Short-faced Kangaroo. Pàg. 72-74 in The Antipodean Ark edited by S. Hand and M. Archer, and illustrated by Peter Schouten. Angus & Robertson Publishers, North Ryde.
* Long, J.; Archer, M.; Flannery, T.; Hand, S. Prehistoric Mammals of Australia and New Guinea: One Hundred Million Years of Evolution (en anglès). University of New South Wales Press, 2002. ISBN 9780868404356.

## Enllaços externs

* Web del Museu d'Austràlia