OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de Santa Maria de Camós

L'església parroquial de Santa Maria de Camós, situada dins el terme municipal de Camós, ocupa un turonet entre els rius Matamors i Revardit, amb excel·lent vista sobre Banyoles i el pla.

## Història

Capella d'origen romànic pertanyent al bisbat i comtat de Girona. Antigament fou sufragània de l'església parroquial de Camós dedicada a Sant Vicenç però actualment n'és independent. La primera notícia que ens n'ha arribat data del 1359 en què s'esmenta en el traspàs d'uns terrenys propietat de l'abat de Banyoles. El 1362 apareix en el «Llibre Verd» de la catedral de Girona amb el topònim «Sancte Marie de Camonibus». L'any 1372, s'inclou dins d'una relació d'esglésies contribuents a l'estat de Pere III. A partir del 1658 es conegué popularment com a capella de Camós de Santa Teresa, fent referència a l'altar dedicat a aquesta santa i consagrat al culte pel pare dominic Vidalà. Si bé al segle xvi sofrí modificacions, l'any 1906 aquesta capella fou reedificada, amb l'aspecte que té actualment.

## Arquitectura

Aquesta església ha sofert nombroses transformacions, de les quals resta un conjunt barroc de caràcter popular, molt corrent a la comarca. Una bona part d'aquestes reformes s'han dut a terme sobre els murs d'una església romànica precedent o bé aprofitant-ne material. Confirma això la presència d'una finestra de doble esqueixada, amb un arc de mig punt format per petites dovelles, situada en un extrem del mur de migdia i perfectament visible des de l'exterior i des de l'interior. Tot el mur de migdia correspon a l'obra romànica, amb carreus ben tallats de pedra sorrenca, malgrat que resti amagat per la sagristia vella, un parell de contraforts i un grup de nínxols del cementiri. Alguns testimonis han assenyalat la presència de la porta original darrere dels nínxols, en quedar visible temporalment la part superior de l'arc. L'obra romànica es podria situar entre la darreria del segle xii i el començament del segle xiii, sense que hi hagi, però, prou elements per a confirmar-ho.

## Referències

* ↑ «Església de Santa Maria de Camós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
* 1 2 Moner i Codina, Jeroni; Riera i Micaló, Jaume; Aauladell i Marquès, Jordi. «Sant Jaume de Puigpalter». A: El Gironès La Selva El Pla de l'Estany. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991, p. 406 (Catalunya Romànica, V). ISBN 84-7739-262-5.

## Enllaços externs

* Gran Enciclopèdia Catalana
* Santa Maria de Camós a Museus de Banyoles
# Esquieu de Floyran

Esquieu de Floyran (segle XIII - segle XIV) va ser un prior de Montfaucon, una dependència de l'abadia de Sant Marçal de Llemotges.
Originari de Besiers, va parlar falsament i desagradablement contra l'orde del Temple, i així es va convertir en un traïdor amb Guillaume Robert, Bernard Pelet i Gérard de Boyzol. Va ser empresonat.
Esquieu de Floyran hauria informat el rei Jaume II d'Aragó ja el 1305, i aquest li hauria promès una suma de diners si aconseguia demostrar el que deia. Després es va dirigir al rei de França, Felip IV el Bell. Aquest, sense proves que cregués els fets més que el rei d'Aragó, va demanar, no obstant això, a Guillaume de Nogaret que comprovés aquesta informació.
El 1308 va escriure una carta al rei d'Aragó, Jaume II, on li recordava que quan el va visitar a Lleida a principis de 1305 havia donat informació sobre l'orde, demanant-li que mantingués el seu compromís i que pagués la suma de diners promesa. El comandant de Payns Ponsard de Gizy, que va ser interrogat el 27 de novembre de 1309 com a part del judici a l'Orde del Temple, el cita com un dels principals delators.

## Referències

* ↑ Demurger 2008, p. 431
* 1 2 3 Demurger 2008, p. 430

## Bibliografia

* Alain Demurger, Les Templiers, une chevalerie chrétienne au Moyen Âge, Paris, Seuil, col. « Points Histoire », 2008 (1a edició, 2005), 664 p., (ISBN 978-2-7578-1122-1) (francès)
# Esquetx

Un esquetx, en l'àmbit de les arts, i en concret del teatre o del cinema, és una escena curta, de caràcter còmic, en què participen actors i que pot ser muntada en un teatre o transmesa per televisió. Pot aparèixer intercalada en l'acció d'una pel·lícula, obra de teatre, ràdio o televisió.
Els esquetxos, que solien usar-se en els vodevils, han estat incorporats a espectacles de varietats, programes còmics, entreteniment per a adults, programes d'entrevistes i alguns espectacles infantils. Sovint, l'esquetx és improvisat pels actors la primera vegada que s'escenifica i el resultat és transcrit posteriorment a manera de llibret.

## Referències

* ↑ «Esquetx». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Nerve.com: Los 50 mejores sketches de todos los tiempos (anglès)
Viccionari
# Fantó

Fantó (en grec antic: Φάντων Phántōn) fou un filòsof pitagòric grec nadiu de Fliünt.
Fou un dels darrers filòsofs de l'escola pitagòrica i deixeble de Filolau i Eurit, i que probablement va ser contemporani, quan ja era vell, d'Aristoxè el filòsof peripatètic vers el 320 aC, segons Iàmblic i Diògenes Laerci.

## Referències

* ↑ Smith, William. «Phanton». A: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 238.
# Englefontaine

Englefontaine és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 1.343 habitants. Es troba entre Landrecies i Louvignies-Quesnoy.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.189 | 1.323 | 1.337 | 1.349 | 1.354 | 1.327 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Michel Manesse | PS |
# Esteve Guarro

Va néixer el 1885 a Sabadell.
Era mestre, deixeble de Francesc Ferrer i Guàrdia, pedagog que va crear "l'Escola Moderna".
Després d'exercir de mestre a Maó i a Lloret de Mar, el gener de 1910 (amb 25 anys) va arribar a Sant Feliu de Llobregat per esdevenir mestre i director de les Escoles de l'Ateneu Santfeliuenc. L'any 1935, 25 anys després, Sant Feliu li retia un emotiu homenatge. Al 1939, ell, el seu món i tots nosaltres vam perdre. Sant Feliu hi va perdre. Se'n va haver d'anar al 1941 i va morir, depurat del seu món educatiu, al 1973.
En la transició, l'escola Carrero Blanco de Sant Feliu de Llobregat va canviar el nom per Mestre Esteve. Més endavant, el Centre de Formació de Persones Adultes va rebre el seu nom, que avui porta amb orgull. L'Ateneu Santfeliuenc també li va dedicar el seu nom, l'any 1996, a l'Aula de Cultura Mestre Esteve on avui s'hi realitzen nombroses activitats com conferències i exposicions.
# Eured

Eured fou un comte visigot de Bàrcino. Fou present en el VII Concili del 653. Es va posar al costat de Flavius Paulus durant la Revolta de Paulus, i fou derrotat per Vamba el 673.

## Referències

* ↑ (castellà) Florián de Ocampo i Ambrosio de Morales. Crónica general de España, vol. 6, p 168
* ↑ (castellà) Gisela Ripoll, Sedes regiae en la Hispania de la antigüedad tardía
# Filípica

En el llenguatge quotidià una filípica és una invectiva, un atac verbal vehement contra algú, especialment un personatge polític. El terme procedeix de l'orador grec Demòstenes que, amb els seus encesos discursos, atacà Filip II de Macedònia en diferents ocasions al llarg del s. IV aC. Tot i que no van tenir el resultat esperat (ja que Filip II va envair igualment Grècia) han quedat com a paradigma d'invectiva política.

## Les Filípiques de Ciceró

Ciceró va agafar expressament aquests discursos com a model per a una sèrie d'atacs contra Marc Antoni entre el 44 i el 43 aC i si la correspondència existent entre M. Brut i Ciceró és autèntica [ad Brut. ii 3.4, ii 4.2], com a mínim el discurs cinquè i setè eren coneguts com a Filípiques en el temps de Ciceró. Després de la mort de Cèsar, Ciceró s'havia lamentat en privat que els executors de Cèsar no haguessin inclòs Marc Antoni en la seva acció. No va estalviar esforços en desacreditar Marc Antoni, recorrent fins i tot a accions il·legals, com legitimar l'exèrcit privat d'Octavi. En total Ciceró pronuncià 14 Filípiques en menys de dos anys. Resulta paradoxal que, recolzant Octavi enfront d'Antoni, Ciceró contribuís, sense saber-ho, a l'enfonsament del règim republicà que creia estar salvant. Per desgràcia per a Ciceró, Marc Antoni no era Filip II que magnànimament perdonà Demòstenes. Els atacs contra Antoni no van ser oblidats ni perdonats i tingueren com a resultat la seva proscripció i assassinat el 43 aC. Les seves mans i cap van ser exposats públicament a les Rostra del fòrum com a advertiment per als eventuals opositors del nou triumvirat d'Octavi, Marc Antoni i Lèpid. Segons Tàcit van ser les Filípiques juntament amb el Pro Milone, Pro Roscio, In Catilinam i In Verrem, les obres que contribuïren decisivament a la seva reputació com a gran orador.
# Felip Adrell

Felip Adrell (s. XIX- s. XX), va ser un compositor català del s. XIX, del qual solament es conserven uns «Gozos y despedida a la Virgen» al fons musical de la catedral de Lleida.

## Referències

* ↑ Calle González, Benjamín. Catálogo de música y documentos musicales del archivo catedral de Lérida. Lleida: Dilagro, 1984, p. 49.
# Felinas (Aude)

Felinas de Termenés (en francès Félines-Termenès) és un municipi de França de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude.

## Toponímia

Les formes antigues són: Felinae el 1259, Villa de Felinis el 1261, Sancta Maria de Felinis el 1285, Felhinae el 1366, Al loc de Felinas el 1538, Felynas el 1538, Félines de Termenès el 1781. La pronunciació occitana és "Felinos".
Felinas prové del llatí figlina, evolució de figulina, i designa un taller de terrisser.

## Referències

* ↑ Sabartés, 1912, p. 135.
* ↑ Dauzat i Rostaing, 1984, p. 285.
* ↑ Boyrie-Fénié i Fénié, 2007, p. 309.

## Bibliografia

* Boyrie-Fénié, Bénédicte; Fénié, Jean-Jacques. Toponymie des Pays Occitans. Edicions Sud-Ouest, 2007, p. 480. ISBN 978-2879018089.
* Dauzat, Albert; Rostaing, Charles. Dictionnaire étymologique des Noms de Lieux en France. Librairie Guénégaud, 1984, p. 742.
* Sabartés, Antoni. Dictionnaire topographique du département de l'Aude. París: Impr. Nationale, 1912, p. 598.
# Font dels Bullidors (Siall)

La Font dels Bullidors és una font del terme municipal d'Isona i Conca Dellà, en territori del poble de Siall, de l'antic municipi d'Isona.
Està situada a 1.390 m d'altitud, en els contraforts de ponent de l'Estadella, quasi a l'extrem nord-est del municipi. És a la capçalera del barranc de Rater. Té molt a prop les fonts dels Barrons (sud-oest) i de Caps (nord-est).

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Façana de l'immoble al carrer Major, 49 (Cervelló)

La Façana de l'immoble del carrer Major, 49 és una obra de les darreres tendències de Cervelló (Baix Llobregat) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta baixa i tres pisos. A la planta baixa s'obre un estreta porta i una finestra quadrada de grans dimensions. Als pisos superiors s'obre una gran balcó per pis que ocupa tota l'amplada de la façana.

## Referències

* ↑ «Façana de l'immoble del carrer Major, 49». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2020].
# F1 Racing Championship

F1 Racing Championship és un videojoc de curses desenvolupat per Ubisoft el 2000. Compta amb els 22 pilots i els 11 equips del Campionat del Món de 1999 de Formula 1, així com les 16 pistes (incloent el nou Circuit de Sepang. El joc presentava uns gràfics excel·lents i un maneig realista. En aquella època, es va enfrontar a una forta competència per part del popular Grand Prix 3 i l'arribada de la sèrie F1 de ISI. Les vendes van estar darrere de les expectatives. Les raons era la pobra intel·ligència artificial i el model de danys i el llançament inicial amb diversos errors. Es va anunciar un pedaç per solucionar els problemes, però mai es va publicar.
La banda sonora apareix "Girl Don't Come" pel grup americanobritànic Garbage; els sons d'àudio del menú principal es van replicar a Racing Simulation 3, que es va publicar un parell d'anys més tard, que de nou no es va vendre bé a causa de problemes de llicència.

## Rebuda

Official UK PlayStation Magazine va dir que la versió de PlayStation era "un joc jugable, recolzat per una presentació descuidada". Al Japó, on la versió de PlayStation 2 va ser portada i publicada per Video System el 26 de juliol de 2001, Famitsu li va donar una puntuació de 25 sobre 40.

## Referències

* 1 2 «F1 レーシング チャンピオンシップ [PS2]» (en japanese). Enterbrain. [Consulta: 16 gener 2019].
* 1 2 «F1 Racing Championship». Official UK PlayStation Magazine (59) (Future plc). Jun 2000.
* ↑ «Review: F1 Racing Championship (PS2)». PSM (Future US). Dec 2001.

## Enllaços externs

* F1 Racing Championship a MobyGames (anglès)
* F1 Racing Championship (Game Boy Color) a MobyGames (anglès)
# Feliciano de Bracamonte Rodriguez de las Barillas

Feliciano de Bracamonte Rodriguez de las Barillas (segle xvii -segle xviii) militar al servei de Felip V durant la Guerra de Successió Espanyola, cobrà un especial protagonisme en la darrera campanya militar del conflicte, la Guerra dels catalans (1713-1714). Ascendit a mariscal de camp, un cop acabada la guerra fou governador de Saragossa i comandant interí del regne d'Aragó.

## Referències

* ↑ Don Feliciano de Bracamonte Rodriguez de las Barillas
# Fletxa Valona 1943

La Fletxa Valona 1943, 7a edició de la Fletxa Valona, es va disputar el 23 de maig de 1943, entre Mons i Marcinelle, sobre un recorregut de 208 kilòmetres. El vencedor fou el belga Marcel Kint, que s'imposà en solitari en l'arribada a Marcinelle. Els també belgues Georges Claes i Désiré Keteleer completaren el podi.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Marcel Kint (BEL) | | 5h 40' 00" |
| 2 | Georges Claes (BEL) | Helyett | + 10" |
| 3 | Désiré Keteleer (BEL) | | + 10" |
| 4 | Armand Putzeys (BEL) | | + 10" |
| 5 | Ernest Sterckx (BEL) | | + 10" |
| 6 | Jacques Geus (BEL) | | + 10" |
| 7 | Jérôme Dufromont (BEL) | | + 10" |
| 8 | Jules Lowie (BEL) | | + 10" |
| 9 | Omer Thys (BEL) | | + 10" |
| 10 | Joseph Moerenhout (BEL) | | + 10" |

## Referències

* ↑ «La Flèche Wallonne 1943». cyclingfever.com. [Consulta: 16 abril 2015].
* ↑ «7a edizione La Fléche Wallonne (1943)». museociclismo.it. [Consulta: 16 abril 2015].
* ↑ «La Fleche Wallone». cyclebase.nl. [Consulta: 16 abril 2015].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Ferran de Portugal i Lancaster

L'infant Ferran de Portugal (Santarem, 29 de setembre de 1402 - Fes, 5 de juny de 1443), conegut com el Sant Príncep (o Infante Santo) o el Príncep constant, va ser un infant del Regne de Portugal de la Dinastia Avís, sisè fill del rei Joan I de Portugal i de Felipa de Lancaster.

## Vida

Aviat va mostrar interés per les qüestions religioses i va ser ordenat Gran Mestre de l'Orde d'Avís pel seu pare. El papa Eugeni IV li oferí el càrrec de cardenal, però el va refusar.
El 1437 va participar en l'expedició militar portuguesa al nord d'Àfrica, amb els seus germans. La campanya va ser un desastre i Ferran va ser fet presoner pel soldà de la dinastia marinita. A canvi de la seva llibertat, el soldà demanava la devolució de Ceuta, que havia estat conquerida pels portuguesos en 1415. Ferran no va voler que la ciutat es lliurés per la seva vida i va demanar al seu germà, el rei, que no acceptés el bescanvi i el deixés viure en captivitat. Les corts portugueses tampoc no van voler realitzar el canvi i el rei Enric el Navegant va haver de deixar Ferran empresonat al Marroc.
Va ser traslladat a Fes, on va ser reduït a l'esclavitud. Les temptatives de rescat van fracassar repetidament per les excessives pretensions del soldà i el visir. Per fer que demanés el seu rescat a Regne de Portugal, li feien fer les tasques més dures i el sotmetien a privacions, sense cap resultat. Per tot això, el príncep va emmalaltir i, finalment, morí a Fes el 5 de juny de 1443. El seu cos va ser eviscerat i penjat pels peus dels merlets de la muralla de Fes.

## Veneració

En 1451, va ser alliberat el secretari del príncep, Alvares, i en tornar a Regne de Portugal va portar-hi el cor de Ferran. Va ser instal·lat a un mausoleu al Monestir de Batalha en 1463, a la Capella dels Fundadors. El 1471, una nova campanya portuguesa va rescatar la despulla del príncep i va ser portada a Batalha, on es va soterrar definitivament.
El seu sacrifici en nom de l'interès nacional li feu guanyar fama de santedat i el sobrenom de l'Infant Sant. El seu culte va ser autoritzat el 1470, tot i que no ha estat oficialment beatificat. El papa Papa Pau II, en un breu, va lloar-ne les virtuts i la santa mort, encoratjant-ne la veneració i concedint la indulgència als qui preguessin l'aniversari de la seva mort.
Un dels millors drames de Pedro Calderón de la Barca, El príncipe constante (1629) es basa en la seva vida.

## Referències

* ↑ Martínez Ruiz, Enrique; Guiménez, Enrique. Introducción a la historia moderna (en castellà). Ediciones AKAL, 1994, p. 77. ISBN 8470902938.
# Federico Moyúa Salazar

Federico Moyúa Salazar (Bilbao, 19 de novembre de 1873 – 7 de març de 1939) fou un advocat i polític basc, alcalde de Bilbao.

## Biografia

Era membre d'una família liberal benestant, ja que tant el seu pare com el seu avi participaren en la defensa del setge de Bilbao durant la tercera guerra carlina.
Estudià dret a la Universitat de Deusto però només va exercir uns anys, i va treballar en el negoci de la família de la seva dona, Barandiarán y Compañía. Alhora inicia la seva activitat política el 1909, quan fou escollit regidor de l'ajuntament de Bilbao dins les files del Partit Liberal Fusionista. Quan va dimitir l'alcalde Eugenio Martínez Sevilla fou nomenat alcalde (1 de gener de 1910) i va dimitir quan fou nomenat cap de govern Eduardo Dato e Iradier (novembre de 1913). El 1914 deixà el consistori i el 1919 participà en la fundació de la Liga de Acción Monárquica.
Durant la dictadura de Primo de Rivera fou vocal a Biscaia de la Unión Patriótica i nomenat alcalde de Bilbao el 27 de febrer de 1924. Va mantenir el càrrec fins que fou destituït pel general Dámaso Berenguer el 26 de febrer de 1930. Des de 1927 també fou membre de l'Assemblea Nacional organitzada pel dictador fins que es va proclamar la Segona República Espanyola.
Durant el seu mandat va ser un gran impulsor de les infraestructures i un dels artífexs del Bilbao modern. Entre els majors assoliments del seu exercici com a alcalde estan l'Embassament de l'Ordunte, el proveïment del qual satisfà el 60% de la demanda de Bilbao, els ponts mòbils de Deusto i de l'Ajuntament, el mercat de la Ribera o la reforma de la plaça de l'Arenal. La Plaça El·líptica, a Bilbao, està dedicada al seu nom.

## Enllaços externs

* Biografies d'alcaldes de Bilbao 1902-1937 p. 155- 178
* Biografia a l'Enciclopèdia Basca Auñamendi
# Francesc Vallès

Francesc Vallès és el nom dels següents personatges:
* Francesc Vallès fou un músic del segle xvii.
* Francesc Vallès i Cuchí, arquitecte nascut a Reus el 1797.
* Francesc Vallès Roselló, militar carlí.
* Francesc Vallès Vives, polític nascut a Reus el 1971.
# Fernão do Pó

Fernão do Pó, també anomenat Fernão Pó, Fernando Pó, Fernando Poo (segle XV) va ser un navegant i explorador portuguès de la costa occidental africana. Va descobrir les illes del golf de Guinea al voltant de 1472, una de les quals va mantenir el seu nom fins a mitjans del segle XX com a Fernando Pó o Fernando Poo. També explorà l'estuari del riu Wouri, a l'actual Camerun, anomenant-lo «rio dos Camarões», d'on procedeix el nom de Camerun.
Se sap poca cosa sobre la seva vida. Fou un dels navegants que treballava per a Fernão Gomes, junt a João de Santarém, Pedro Escobar, Lopo Gonçalves i Pedro de Sintra, un comerciant de Lisboa al qual el rei Alfons V de Portugal li havia concedit el monopoli del comerç a bona part del golf de Guinea el 1469.
Fernão do Pó descobrí les illes del golf de Guinea al voltant de 1472. L'actual Bioko, a la Guinea Equatorial va tenir el seu nom fins a mitjans del segle xx. El seu nom també se li donà a diversos indrets del Camerun, Portugal, Sierra Leona o São Tomé i Príncipe.

## Bibliografia

* Liniger-Goumaz, Max. 1979. Historical dictionary of Equatorial Guinea. Metuchen, N.J. (USA): Scarecrow Press. ISBN 0810812304
* Room, Adrian. 1994. African placenames. Jefferson, N.C. (USA): McFarland. ISBN 0899509436
# Font d'en Dirol

La Font d'en Dirol de Vilassar de Dalt es troba al Parc de la Serralada Litoral, el nom de la qual -Dirol- és possible que sigui una contracció de dos noms, ja que el cognom Dirol no és conegut a la zona.

## Descripció

La font és una surgència natural i raja molt rarament. Un senzill broc encastat en una roca, dues petites piques de pedra i el rètol de fusta amb el nom és tot el que ens ofereix l'entorn, d'altra banda normalment net i ombrívol.

## Accés

És ubicada a Vilassar de Dalt: situats al Dolmen de Can Boquet, baixem 140 metres per la pista de la Carena i girem a l'esquerra agafant una pista que passa entre conreus. Avancem 310 metres per aquesta pista, ignorant abans una pista a la dreta i una altra a l'esquerra, fins a trobar un curt trencall a l'esquerra que mena a la font. Coordenades: x=445466 y=4597995 z=372.

## Referències

* 1 2 3 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 129.

## Enllaços externs

* La brolla d'en Toni - La Font d'en Dirol (català)
* Wikiloc (català)
* Explorant els voltants de la Roca d'en Toni (català)
# Font d'en Mamet

La Font d'en Mamet de Vilassar de Dalt es troba al Parc de la Serralada Litoral, la qual és situada al torrent del Molí d'en Cuquet, uns metres més amunt de l'entrada a Can Mamet, a peu de la pista forestal que porta de Can Maimó a la Creu d'en Boquet.

## Descripció

És una font molt rústica: només el broc encastat a la roca, unes baranes de fusta i quatre esglaons excavats a terra per baixar a la tolla natural on es recull l'aigua. Pel fet d'estar a la llera del torrent d'en Cuquet (que conserva un bon nivell d'humitat i més o menys cabal tot l'any) la font raja gairebé sempre. Malauradament, l'aigua no és potable. Recentment ha estat arranjada: l'han desbrossada, reparat els esglaons que hi baixen i reemplaçat el broc. L'aigua raja per un tub encastat a les pedres del marge, a un pam d'alçada, i cau a terra formant un petit bassal que desguassa directament al torrent. A la dreta de la font, en angle recte a aquesta, hi ha un bancal adossat al marge. Al damunt de la font trobem un rètol amb el nom de la font i un seguit d'advertències.

## Accés

És ubicada a Vilassar de Dalt: situats al Pi de la Creu de Can Boquet, cal prendre la pista que surt en direcció oest i que baixa cap a Can Maimó. La font és a la dreta, a 980 metres del pi. Coordenades: x=444326 y=4597751 z=312.

## Referències

* 1 2 3 4 Caminada I-141 (Maresme) (català)
* 1 2 3 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 129.

## Enllaços externs

* Una caminada per les Fonts naturals de Vilassar de Dalt (català)
* L'entorn - Can Rabassa (català)
# Font d'en Cosmet i Font de la Barretina

La Font d'en Cosmet i Font de la Barretina és una obra de Cabrils (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Datades aproximadament a la segona meitat del segle xix, les fonts de Cabrils són nombroses i escampades per tota la població. No tenen un estil concret, per la qual s'inclouen dins l'estil popular. La major part de les fonts estan compostes d'una pica de gres i un frontó de rajoles de colors o blanques; sempre amb una inscripció del nom o de la situació. Les dues fonts inventariades, la font d'en Cosmus i la de la Barretina, es troben localitzades a llocs cèntrics adossades a la paret d'alguna casa o en un mur d'algun jardí; ambdues funcionen correctament.

## Referències

* ↑ «Font d'en Cosmet i Font de la Barretina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].