OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pesca al Marroc

La indústria de pesca del Marroc és la principal font de divises, que representa el 56% de les exportacions agrícoles i el 16% de les exportacions totals. Durant molt temps, la indústria ha estat un pilar econòmic del país. El Regne és considerat el mercat pesquer més gran de l'Àfrica, amb una pesca total estimada d'1,084,638 tones el 2001.

## Sector de pesqueries

El sector de les pesqueries suposa el 3% del PIB del Marroc. El govern estima el nombre de feines directes i indirectes en 400,000 (incloent-hi 104,000 pescadors). El sector de pesqueries a petita escala (100,000 persones) es troba molt enrere d'altres branques de la indústria pesquera a causa de la falta d'infraestructura i de ports i plantes.
La zona de pesca del corrent de Canàries, a la costa de l'oest del Marroc, és excepcionalment rica en sardines, bonítol, i tonyina, però el país no té les flotes modernes ni l'equipament necessari per beneficiar-se plenament d'aquests recursos marins. Una part important d'un acord de comerç del 1996 amb la Unió Europea detallava els drets de pesca, pels quals la UE paga Marroc una taxa anual per permetre vaixells (principalment espanyols) pescar en aigües marroquines. Un nou acord pesquer de quatre anys permetrà que vaixells europeus, majoritàriament d'Espanya, puguin operar en aigües marroquines i del Sàhara Occidental a canvi d'un programa d'indemnització econòmic, que el Ministeri Nacional de Pesca del Marroc vol utilitzar per incrementar la modernització del seu sector domèstic de pesca.

## Reforma

L'extensa reforma agrícola del Marroc s'ha estès a la indústria pesquera. Al final de setembre 2009, el Ministeri d'Agricultura, Desenvolupament Rural i Pesca Marítima va anunciar el Pla Halieutis. Té com a objectiu augmentar les exportacions de DH8.3bn (729m€) el 2007 a DH21.9bn (1 €.9bn) l'any 2020. En el mateix període, es preveu que la contribució del sector al PIB augmenti de DH16.2bn a DH23.9bn (€2bn). També s'anticipa que les feines directes en la indústria de pesca, una ocupadora clau, també es gairebé dobli, augmentant de 61,650 a 115,000.

## Disputes

Hi ha hagut disputes constants amb Espanya pels drets de pesca des del 1973, quan el Marroc va declarar una Zona Econòmica Exclusiva (EEZ), que causava un límit de pesca costanera de 70 milles nàutiques (130 km) l'any 1981. El febrer de 2012 es va informar que el president espanyol instava que el Marroc negociés un acord sobre aquestes diferències. El Sàhara occidental no és reconegut internacionalment com a part del Marroc, i les pesqueries marroquines del territori es consideren una violació de la llei internacional.

## Referències

* 1 2 http://www.oxfordbusinessgroup.com/weekly01.asp?id=4675#english%5BEnllaç+no+actiu%5D
* 1 2 «Archived copy». Arxivat de l'original el 2011-07-17. [Consulta: 3 juliol 2006].
* ↑ http://ec.europa.eu/world/enp/pdf/country/enpi_csp_morocco_en.pdf
* ↑ "Morocco and Fishing," Inventory of Conflict and Environment Cases, published by American University, Washington (DC), U.S.
* ↑ "الأوروبيون يحصدون أسماك المغرب بأبخس الأثمان"' "Europeans to Harvest Cheap Moroccan Fish" Arxivat 2012-04-12 a Wayback Machine.
# Teodor Pròdrom

Teodor Pròdrom és el nom dels següents personatges:
* Teodor Pròdrom (canonista), escriptor romà d'Orient de lleis canòniques
* Teodor Pròdrom (monjo), escriptor romà d'Orient
# Pere I d'Ayerbe

Pere d'Ayerbe (1259 -1318) va ser un noble de la Casa d'Aragó del Llinatge del casal de Barcelona, 1r Baró d'Ayerbe, fill bord i després legitimat de Jaume I d'Aragó i de la seva amant Teresa Gil de Vidaure.

## Orígens familiars

Era fill de Jaume I d'Aragó i de la seva amant Teresa Gil de Vidaure.

## Matrimoni i descendents

1. ∞ Aldonça de Cervera, filla de Jaume de Cervera, senyor de Gebut. Fills:
* Pere II d'Ayerbe
* Garcia Miquel d'Ayerbe, bisbe de Lleó

## Biografia

Fill bord de Jaume I d'Aragó i de la seva amant Teresa Gil de Vidaure, fou legitimitat posteriorment i es casà amb Dolça de Cervera. Les donacions que el seu pare, el rei Jaume I d'Aragó, li concedí, contribuïren a formar un considerable patrimoni. El 1285 participà en la defensa de la comarca aragonesa d'Exeia enfront del Regne de Navarra i l'any següent, el 1286, es constituí gràcies a ell una treva entre la Corona d'Aragó i Regne de Navarra.

## Bibliografia

* «Pere I d'Ayerbe». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Pere I d'Ayerbe Casa d'Ayerbe del Llinatge del Casal de Barcelona(Branca menor de: Casa d'Aragó) :
| Títols |||
| Precedit per: Jaume de Cervera (sogre) | Baró d'Ayerbe (Llista de barons d'Ayerbe) | Succeït per: Pere II d'Ayerbe (fill) |
# Vallorbe

Vallorbe és un municipi de Suïssa del cantó de Vaud, està situat al districte del Jura-Nord vaudois.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Lošonec

Lošonec és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trnava, a l'oest del país.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1332.
# Trofeu Rigoberto Lamonica

El Trofeu Rigoberto Lamonica (en italià Trofeo Rigoberto Lamonica) és una competició ciclistaitaliana d'un sol dia que es disputa als voltants d'Osimo a la Província d'Ancona. Creada el 1988 està reservada a ciclistes sub-23 i també a amateurs.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1988 | Mario Austero | | |
| 1989 | Fabio Laghi | | |
| 1990 | Giuseppe Guerini | | |
| 1991 | Roberto Petito | | |
| 1992 | Maurizio Nuzzi | | |
| 1993 | Filippo Simeoni | | |
| 1994 | Massimiliano Gentili | | |
| 1995 | Marco Vergnani | | |
| 1996 | Maurizio Frizzo | | |
| 1997 | Mauro Sandroni | | |
| 1998 | Paolo Bossoni | | |
| 1999 | Giorgio Felizani | | |
| 2000 | Gianluca Fanfoni | | |
| 2001 | Yaroslav Popovych | Claudio Bartoli | Luis Felipe Laverde |
| 2002 | Aleksandr Bajenov | | |
| 2003 | Michele Scotto D'Abusco | | |
| 2004 | Vladímir Iefimkin | | |
| 2005 | Adriano Angeloni | Donato Cannone | Luca Capodaglio |
| 2006 | no disputada |
| 2007 | Stefano Usai | Fabio Terrenzio | Oleksandr Surutkovych |
| 2008 | Alan Marangoni | Paolo Ciavatta | Julián Arredondo |
| 2009 | Davide Mucelli | Matteo Rabottini | Giuseppe Rufo |
| 2010 | Antonio Parrinello | Angelo Gargaro | Fabrizio Venezia |
| 2011 | Donato De Ieso | Salvatore Puccio | Julián Arredondo |
| 2012 | Patrick Facchini | Alessio Taliani | Alessio Marchetti |
| 2013 | Paolo Colonna | Alessio Mischianti | Alessio Taliani |
| 2014 | Giulio Ciccone | Devid Tintori | Luca Sterbini |
| 2015 | Pierpaolo Ficara | Marco Bernardinetti | Maxim Rusnac |
| 2016 | Filippo Zaccanti | Stepan Kurianov | Jacopo Billi |

## Enllaços externs

* Palmarès a siteducyclisme.net
* Palmarès a museociclismo.it
# Olimpija Ljubljana

«Olimpija Ljubljana» té aquests significats:
* Nogometni Klub Olimpija Ljubljana (1911-2004), club de futbol desaparegut eslovè.
* Košarkarski Klub Union Olimpija, club de basquetbol eslovè.
* Nogometni Klub Olimpija Ljubljana, club de futbol eslovè.
* HDD Olimpija Ljubljana, club d'hoquei sobre gel eslovè
# Pesca a l'encesa

La pesca a l'encesa es tracta d'una modalitat de pesca. El pescador que es dedicava a la pesca a l'encesa era anomenat encenaire.
La primera referència escrita que se'n té al nostre país és del segle XIV a la costa del Cap de Creusi consisteix en l'atracció del peix pelàgic, sobretot sardines i seitons mitjançant la llum que porten les barques, i una vegada el peix era prop de la costa, atret per la barca que portava el llum, era pescat amb arts d'encalç tibats des de la costa.
En els seus inicis i fins a gairebé el primer decenni d'aquest segle, es feia a base de cremar, sobre un fester posat a popa de les embarcacions, pilots de teia o de fusta de pi. Més tard, es va substituir per la llum d'acetilè (carbur); després, perPetromax (un compost amb base de petroli o de gasolina); més endavant, per butà i, últimament, per electricitat.

## Referències

* ↑ «Pesca a l'encesa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Pesca a l'encesa». Festes.org. [Consulta: 16 gener 2022].
* 1 2 «Descripció de la pesca a l'encesa». La torre d'Ivori.
* ↑ «Pesca a l'encesa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* La tradició de pescar amb foc. Article de Manel Carrera a Festes.org
* La pesca a l'encesa a Catalunya. Pescar amb foc (I)
* La pesca al Port de la Selva, ahir i avui. Article a la Revista de Girona
# Planificació de recursos empresarials

Un sistema de planificació de recursos empresarials o ERP (de l'anglès enterprise resource planning) integra (o pretén integrar) totes les dades i els processos d'una organització en un sistema unificat. Un sistema ERP típic utilitzarà múltiples components de programari i maquinari per aconseguir la integració. Un component clau de la major part d'ERP és l'ús d'una base de dades única per emmagatzemar la informació dels diferents mòduls del sistema.
Un sistema ERP típic preveu la producció, l'inventari, la distribució, els enviaments, les factures, la comptabilitat, les demandes, les entregues, els pagaments, etc. En realitat, un sistema ERP òptim consisteix en la integració de tots aquests i altres elements en allò que s'anomena back office.
Prestacions d'un ERP:
* Facilitar i agilitzar la gestió de tots els processos de l'empresa.
* Reutilitzar tota la informació, i estalviar temps i errors als usuaris en la gestió del negoci.
* Accedir a tota la informació de manera fiable, precisa, oportuna i amb integritat de totes les dades.
* Compartir la informació de manera fiable, precisa, oportuna i amb integritat de totes les dades.
* Compartir la informació simultàniament amb tots els membres de l'empresa.
* Avaluar el negoci.

## Referències

* ↑ «Solucions ERP per a la petita i microempresa». Arxivat de l'original el 2015-06-16. [Consulta: 5 juliol 2015].

## Vegeu també

* Odoo
* Openbravo
* WorkPLAN, de l'empresa Sescoi
* Sistema
* Dinàmica de sistemes empresarials
* Anàlisi de sistemes empresarials
# Volta al País Basc 1970

La Volta al País Basc 1970 fou la 10a edició de la Volta al País Basc. La cursa es disputà en cinc etapes, una d'elles dividida en dos sectors, entre el 15 i el 19 d'abril de 1970 i un total de 877 km.
El vencedor el final fou l'espanyol Luis Pedro Santamarina (Werner), que fou acompanyat al podi pels també espanyols Jesús Aranzábal (Bic) i Andrés Gandarias (KAS). Santamarina basà la seva victòria en la bona actuació en la contrarellotge individual del segon sector de la tercera etapa.
Domingo Perurena (Fagor-Mercier), vencedor també d'una etapa, guanyà les classificacions per punt i de la muntanya, mentre Vicente López Carril (KAS) es feia amb la de les metes volants i el Werner amb la classificació per equips.

## Equips participants

En aquesta edició hi van prendre part cinc equips formats per 10 ciclistes cadascun. Quatre d'aquests equips eren espanyols: Kas, Fagor-Mercier, Werner i La Casera. L'únic equip estranger era el francès Bic. Dels 50 ciclistes que van prendre la sortida sols 18 acabaren la cursa.

## Etapes

| Etapa | Data | Recorregut | Km | Vencedor de l'Etapa | Líder de la general |
| 1a | 16 d'abril | Eibar - Mungia | 180 | Roland Berland (FRA) | Roland Berland (FRA) |
| 2a | 17 d'abril | Bilbao - Vitòria | 189 | Francesc Julià (ESP) | Francesc Julià (ESP) |
| 3a A | 18 d'abril | Vitòria - Logronyo | 109 | Jan Janssen (NED) | Francesc Julià (ESP) |
| 3a B | 19 d'abril | Lizarra - Pamplona (CRI) | 47 | Carlos Echeverría (ESP) | Luis Pedro Santamarina (ESP) |
| 4a | 19 d'abril | Pamplona - Sant Sebastià | 170 | Domingo Perurena (ESP) | Luis Pedro Santamarina (ESP) |
| 5a | 20 d'abril | Sant Sebastià - Eibar | 182 | Jesús Aranzábal (ESP) | Luis Pedro Santamarina (ESP) |

## Classificació general

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Luis Pedro Santamarina (ESP) | Werner | 25h 00' 45" |
| 2 | Jesús Aranzábal (ESP) | Bic | + 41" |
| 3 | Andrés Gandarias (ESP) | KAS | + 49" |
| 4 | Vicente López Carril (ESP) | KAS | + 1' 05" |
| 5 | Domingo Perurena (ESP) | Fagor-Mercier | + 1' 43" |
| 6 | Antonio Gómez del Moral (ESP) | KAS | + 1' 58" |
| 7 | Ventura Díaz (ESP) | Werner | + 3' 35" |
| 8 | Agustín Tamames (ESP) | Werner | + 3' 43" |
| 9 | Roland Berland (FRA) | Bic | + 4' 50" |
| 10 | Aurelio González Puente (ESP) | KAS | + 7' 07" |

## Referències

* Resultats a urtekaria.com Arxivat 2007-05-26 a Wayback Machine.
* Resultats a cyclebase.nl

## Enllaços externs

* Web oficial
# Emília Tèrcia

Emília Tèrcia (llatí: Aemilia Tertia) va ser una dona romana filla de Luci Emili Paulus i esposa de Publi Corneli Escipió Africà Major. Pertanyent a la gens Emília, va ser coneguda per la seva fidelitat familiar i l'amor al luxe, que mostrava en diverses aparicions públiques. Al contrari que altres dones patrícies romanes, ella intervenia en la vida política i ciutadana de manera activa.
Amb Escipió va tenir els següents fills:
* Publi Corneli Escipió Africà (sacerdot)
* Luci Corneli Escipió Africà (pretor)
* Cornèlia Africana la Major
* Cornèlia Africana la Menor

## Referències

* ↑ H. H. Scullard Cornell, Scipio Africanus: Soldier and Politician, University Press Ithaca, New York, 1970
# Trofeu Raffaele Marcoli

El Trofeu Raffaele Marcoli és una competició ciclista italiana d'un sol dia que es disputa anualment als voltants de Turbigo a la Província de Milà (Llombardia). Creada el 1967, està reservada a ciclistes amateurs i sub-23.
La cursa homenatja a l'antic ciclista Raffaele Marcoli mort en un accident de trànsit amb només vint-i-sis anys.

## Palmarès parcial

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1967 | Walter Cozzaglio | | |
| 1968 | Giulio Maspero | | |
| 1969 | Gaetano Juliano | | |
| 1970 | Fiorenzo Ballardin | | |
| 1971 | Francesco Moser | | |
| 1972 | Elio Parise | | |
| 1973 | Aurelio Zacchi | | |
| 1974 | Di Lorenzo | | |
| 1975 | Agostino Bertagnoli | | |
| 1976 | Alvaro Crespi | | |
| 1977 | Ettore Manenti | | |
| 1978 | Silvestro Milani | | |
| 1979 | Pierpaolo Prato | | |
| 1980 | Ezio Moroni | | |
| 1981 | Silvestro Milani | | |
| 1982 | Saccani | | |
| 1983 | Roberto Amadio | | |
| 1984 | Remo Cugole | | |
| 1985 | Gianni Rossi | | |
| 1986 | Enrico Pezzetti | | |
| 1987 | Gianni Bortolazzo | Franco Toia | Andrea Gaevini |
| 1988 | Giovanni Codenotti | | |
| 1989 | Enrico Cecchetto | | |
| 1990 | Giovanni Lombardi | | |
| 1991 | ? |
| 1992 | Giancarlo Raimondi | | |
| 1993 | Gabriele Rampollo | | |
| 1994 | Giancarlo Raimondi | | |
| 1995 | Fulvio Frigo | | |
| 1996-2000 | ? |
| 2001 | Yuriy Metlushenko | Gerardo Romero | Giacomo Montanari |
| 2002 | Andrei Korovine | | |
| 2003 | Gabriele Bosisio | | |
| 2004 | Marco Cattaneo | | |
| 2005 | Daniele Menaspa | Antonio Bucciero | Bruno Bertolini |
| 2006 | Gabriele Orizzonte | Piergiorgio Camussa | Rafael Infantino |
| 2007 | Alessandro Raisoni | Mario Giani | Andriy Buchko |
| 2008 | Gianni Mascolo | Maurizio Anzalone | Vitaliy Buts |
| 2009 | Federico Rocchetti | Manuele Boaro | Oleksandr Nikolenko |
| 2010 | Oleksandr Polivoda | Manuel Capillo | Paul Paganini |
| 2011 | Giacomo Mossali | Andrea Di Corrado | Nathan Pertica |
| 2012 | Rino Gasparrini | Ignazio Moser | Marco Benfatto |
| 2013 | Marlen Zmorka | Nicola Rossi | Luca Pacioni |
| 2014 | Marlen Zmorka | Giorgio Bocchiola | Alberto Tocchella |
| 2015 | Leonardo Bonifazio | Seid Lizde | Umberto Marengo |
| 2016 | Andrea Toniatti | Pietro Andreoletti | Enea Cambianica |

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a museociclismo.it Arxivat 2016-09-23 a Wayback Machine.
# Pascual Fandos Fandos

Pascual Fandos Fandos (Villarroya de los Pinares, província de Terol, 1840 - València, 1892) fou un comerciant i polític valencià. De ben jove emigrà a la ciutat de València. i treballà en un establiment de teixidors alhora que militava en el Partit Progressista de Josep Peris i Valero, Domingo Capafons Piquer i Marià Batllés i Torres Amat. Regidor de l'ajuntament de València, participà activament en la revolució de 1868 formant part de la Junta Revolucionària.
Després de la revolució es va integrar dins el nou Partit Radical, amb el que fou elegit diputat pel districte de Xiva a les eleccions generals espanyoles de 1871 i eleccions generals espanyoles d'agost de 1872. Després de la restauració borbònica es va mantenir proper al grup de Cristino Martos Balbi i el 1874 fou designat membre de la Diputació de València, a la que va tornar a ser escollit pel districte d'Alzira-Alberic el 1886.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.203. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Taenga

Taenga és un atol de les Tuamotu, a la Polinèsia Francesa. Administrativament és una comuna associada a la comuna de Makemo. Està situat a 27 km al nord-oest de Nihiru i a 670 km al nord-est de Tahití.

## Geografia

Té una superfície emergida és de 20 km². La llacuna interior, de 169 km², té un pas navegable anomenat Tiritepakau.
La vila principal és Henuparea. La població total és de 115 habitants (cens del 2002), que viuen principalment de la piscicultura. També hi ha algunes granges de perles. No disposa de gairebé cap infraestructura.

## Història

Va ser descobert pels anglesos John Buyers i John Turnbull del Margaret, el 1803. El van anomenar Holt. El 1820, Bellingshausen l'anomenava Yermaloff.

## Referències

* ↑ Findlay, Alexander G. A directory for the navigation of the Pacific ocean. Londres: Laurie, 1851, pàg. 866 [Consulta: 14 febrer 2009].
# Pica paret

El pica paret, també anomenat un, dos, tres, pica parets o un, dos, tres botifarra de pagès, és un joc tradicional en què n'hi ha un que para, posat de cara a la paret, i els altres han de mirar d'acostar-se-li fins a aconseguir tocar-lo sense que els vegi en moviment. Quan el que para, d'esquena als altres, diu «un, dos, tres, pica paret», els altres se li han d'acostar. Quan ha acabat de dir-ho, es gira i comprova que tothom estigui quiet. Si algú es mou o «ensenya les dents» —és a dir, si riu—, ha de tornar al principi. Quan toquen el que la para, ell intenta atrapar els altres, que es poden salvar si arriben al principi sense que els hagi tocat. Aquell a qui ha atrapat primer és qui ara para.

## Referències

* ↑ «Joc de jocs: 100 jocs populars i tradicionals». Teresa Amat i Josefina Guerrero. Consorci per la normalització lingüística, 01-09-2000. Arxivat de l'original el 2014-09-22. [Consulta: 6 desembre 2013].
# Wendy Goldman

Wendy Goldman (10 d'abril de 1956) és una historiadora estatunidenca i professora de la Universitat Carnegie Mellon, coneguda pels estudis polítics sobre Rússia i la Unió Soviètica. Els seus primers treballs se centren en la política familiar, l'emancipació de la dona i la industrialització. També ha escrit sobre la repressió política a la Unió Soviètica durant l'era Stalin, i més recentment ha examinat les contribucions de l'URSS a la victòria en la Segona Guerra Mundial. Les seves obres s'han traduït a diversos idiomes, com el rus, txec, espanyol, portuguès, italià, alemany i japonès.

## Obra publicada

* Women, the state, and revolution: Soviet family policy and social life, 1917-1936 (1993)
* Women at the gates: gender and industry in Stalin's Russia (2002)
* Terror and democracy in the age of Stalin: the social dynamics of repression (2007)
* Inventing the enemy: denunciation and terror in Stalin's Russia (2011)
* Hunger and war: food provisioning in the Soviet Union during World War II (2015)

## Referències

* ↑ «Mulher, Estado e revolução». Boitempo Editorial. Arxivat de l'original el 2022-05-22. [Consulta: 10 març 2021].
* ↑ D'Angelo, Helô. «Wendy Goldman: A direita é eficaz em tirar o foco do governo virando as pessoas umas contra as outras». Revista Cult, 13-09-2017. [Consulta: 10 març 2021].
* ↑ Redação. «Wendy Goldman: "A questão do amor livre ressurge a cada revolução"». CartaCapital, 29-09-2017. [Consulta: 10 març 2021].
* ↑ «União Soviética foi pioneira nos direitos das mulheres, diz historiadora». epoca.globo.com. [Consulta: 10 març 2021].
* ↑ University, Carnegie Mellon. «Wendy Z. Goldman - Department of History - Dietrich College of Humanities and Social Sciences - Carnegie Mellon University». www.cmu.edu. [Consulta: 10 març 2021].
* ↑ «La mujer, el Estado y la Revolución, de Wendy Z. Goldman» (en castellà). [Consulta: 29 agost 2023].
* ↑ Pyl, Bianca. «A participação popular na repressão soviética» (en portuguès brasiler). Le Monde Diplomatique, 08-12-2021. [Consulta: 29 agost 2023].
# Eisch

L'Eisch (en luxemburguès: Äisch , en alemany: Eisch) és un riu que flueix al llarg de Bèlgica i Luxemburg i uneix el riu Alzette i el Mersch. El riu travessa les ciutats d'Eischen, Hobscheid, Septfontaines i Marienthal.
La part luxemburguesa de l'Eisch es coneix informalment com la Vall dels Set Castells, pels castells de Mersch, de Schoenfels, d'Hollenfels, d'Ansemburg, Nou d'Ansemburg, de Septfontaines i de Koerich, que voregen el seu recorregut.
# Ludmila Jeske-Choińska-Mikorska

Ludmila Jeske-Choińska-Mikorska (Małachowo, Polònia, 1849 – Varsòvia, 2 de novembre de 1898) fou una cantant i compositora polonesa.

## Biografia

Va néixer a Małachowo, prop de Poznań, filla de Józef Mikorski i de Teofila Mikorska (Fontowicz).
Va estudiar cant a Viena amb Mathilde Marchesi i a Milà amb Francesco Lamperti i composició a Varsòvia amb Gustaw Roguski i Zygmunt Noskowski. Va estudiar també al Conservatori de Paris ia a Fankfurt. Fou també professora, primer a Poznań i després a Varsòvia.
El seu poema simfònic Rusalka va guanyar un premi a Chicago el 1893. Es va casar amb l'escriptor, historiador i crític literari Teodore Jeske-Choiński i va morir a Varsòvia. Està enterrada al cementiri de Powązki (secció 24-4-26).

## Obres

Mikorska va escriure per a orquestra i teatre, i també balls i obres per a piano. Les obres seleccionades inclouen:
* Poema simfònic Rusalka
* Markiz de Créqui, òpera còmica, 1892
* Filutka, opereta, 1884
* Zuch dziewczyna, opereta, 1884

## Referències

* ↑ «Ludmila Jeske-Choinska-Mikorska». [Consulta: 21 octubre 2010].
* ↑ Cohen, Aaron I. International encyclopedia of women composers: Volume 2, 1987.
* 1 2 McVicker, Mary F. Women Opera Composers: Biographies from the 1500s to the 21st Century. Jefferson, Carolina del Nord, EUA: McFarland & Company, 2016, p. 66. ISBN 978-1-4766-2361-0.
* 1 2 «Jeske-Choińska LUDMILA». Arxivat de l'original el 30 desembre 2010. [Consulta: 2 febrer 2011].
* ↑ Sadie, Julie Anne. The Norton/Grove dictionary of women composers (Digitalitzat en líniea per GoogleBooks), 1994. ISBN 9780393034875.
* ↑ «LUDMIŁA JESKE-CHOIŃSKA» (en polonès). Warszawskie Zabytkowe Pomniki Nagrobne. Arxivat de l'original el 25 de novembre 2021. [Consulta: 25 novembre 2021].
* ↑ «Operas by Women». [Consulta: 21 octubre 2010].