OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# SN 1572

SN 1572 o Nova Tycho va ser una supernova en la constel·lació de Cassiopea, una de les vuit supernoves que han estat visibles a ull nu. Va ser observada pel famós astrònom Tycho Brahe l'11 de novembre de 1572, quan era més brillant que Venus. Altres observadors europeus destacats van ser l'astrònom sicilià Francesco Maurolico i Wolfgang Schuler i, entre els espanyols, des de València, Jeroni Munyós, de visió molt més moderna, completa i precisa que l'aristotèlica que, des de Salamanca, va fer també Bartolomé Barrientos. Al març de 1574 la seva lluentor havia disminuït de nou i ja no es veia a simple vista.
El romanent d'aquesta supernova va ser descobert en els anys 1960 per científics de l'Observatori Palomar. Aquesta nebulosa després va ser fotografiada pel telescopi espacial ROSAT.
A l'octubre de 2004, en una carta a Nature es va reportar el descobriment d'un estel de tipus espectral G2, la qual cosa prova que va ser una supernova de tipus Ia.
Actualment un estudi de l'institut Max Planck dona noves informacions sobre la supernova: va ser l'explosió de dos estels, una nana blanca i la seva veïna. Fa més de quatre segles, la llum generada per aquest cataclisme va ser visible en el cel diürn durant 16 mesos. Avui, de l'explosió a una distància d'uns 7500 anys llum, queden encara núvols de pols i una feble resplendor que els telescopis de la NASA han capturat en la imatge que es presenta.

## Referències

* ↑ Afirmat a: SIMBAD.
* ↑ «Tycho Brahe's supernova: light from centuries past» (en anglès). Letters of the Astrophysical Journal, 2004, pàg. 357–363. DOI: 10.1086/422419.
* 1 2 «The Westerbork Northern Sky Survey (WENSS). I. A 570 square degree Mini-Survey around the North Ecliptic Pole». Astronomy and Astrophysics, 1997, pàg. 259–280. DOI: 10.1051/AAS:1997358.
* ↑ Bartolomé Barrientos, cap. XVII de su obra Cometarum explicatio..., 1574 (“De huius nostrae aetatis cometae consideratione”)
* ↑ Jerónimo Muñoz. Libro del nuevo Cometa, y del lugar donde se hazen; y como se vera por las Parallaxes quan lexos estan de tierra; y del Prognostico deste, 1573.
* ↑ «Nasa, nuova luce sulla supernova di Tycho - Galleria - Repubblica.it» (en italià). [Consulta: 2009].

## Bibliografia

* Miguel Ángel Granada, Novas y cometas entre 1572 y 1618: revolución cosmológica y renovación política i religiosa, Barcelona: Edicions Universitat Barcelona, 2012.
# Rocs Blancs (Espolla)

El Rocs Blancs és una muntanya de 212 metres que es troba al municipi d'Espolla, a la comarca catalana de l'Alt Empordà. L'entorn fa part de la Xarxa Natura 2000. S'hi troba un menhir que ha estat tirotejat durant maniobres militars per l'exèrcit espanyol.

## Referències

* ↑ «Rocs Blancs (Espolla)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Engeguen una campanya perquè clausurin el camp de tir de Sant Climent». Diari de Girona, 21-12-2015.
* ↑ Pastells, Josep «“Alto el foc a l'Albera”, el crit de guerra dels veïns d'Espolla». Ara, 20-12-2015.
# Rocquigny (Aisne)

Rocquigny és un municipi francès situat al departament de l'Aisne i a la regió dels Alts de França. L'any 2019 tenia 357 habitants. Es troba a l'aiguabarreig de La Chaudière amb el Helpe. El primer esment escrit Rocheni data del 1144.

## Demografia

El 2007 tenia 392 habitants. El 2007 hi havia 160 habitatges, 151 eren habitatges principals, dues segones residències i set estaven desocupats.

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 260 persones, 177 eren actives i 83 eren inactives.
Dels 8 establiments que hi havia el 2007 hi havia vuit establiments, principalment de serveis de proximitat. El 2000 hi havia 29 explotacions agrícoles que conreaven un total de 1.008 hectàrees.

## Referències

* ↑ Matton, Auguste. Dictionnaire topographique de la France comprenant les noms de lieu anciens et modernes (en francès). París: Imprimerie Nationale, 1871, p. 62.
* ↑ Matton, 1871, p. 234.
* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles
# Roine Stolt

Roine Stolt (Uppsala, 5 de setembre de 1956) és un guitarrista d'origen suec, que va iniciar la seva carrera als anys 1960 com baixista d'una banda local. El 1974 es converteix en el guitarrista de Kaipa, una banda de Rock progressiu, a la qual abandona el 1979 per a formar la seva pròpia, anomenada Fantasia. Amb aquesta banda grava dos àlbums i se separen el 1983. Aleshores comença la seva carrera com a solista.
Fundador i membre del grup de rock progressiu The Flower Kings. Integrant de Transatlantic juntament amb Neal Morse de Spock's Beard, Mike Portnoy de Dream Theater, i Pete Trewavas de Marillion. També va pertànyer a un altre grup anomenat The Tangent, al qual abandona el 2005.

## Referències

* ↑ http://www.flowerkings.se/biography.php?p=roine Biografia de Roine Stolt a la plana dels Flower Kings
# San Quirino

San Quirino (friülà San Quarin) és un municipi italià, dins de la província de Pordenone. L'any 2007 tenia 4.154 habitants. Limita amb els municipis d'Aviano, Cordenons, Maniago, Montereale Valcellina, Pordenone, Roveredo in Piano i Vivaro.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Corrado Della Mattia | Llista cívica |
# San Telmo

«San Telmo» té aquests significats:
* Club Atlético San Telmo, club de futbol argentí al barri de San Telmo de la ciutat de Buenos Aires (Argentina)
* Museu San Telmo, museu municipal a la ciutat de Sant Sebastià, consagrat a il·lustrar l'evolució de la societat
* Palau de San Telmo, edifici barroc a la ciutat de Sevilla seu de la Presidència de la Junta d'Andalusia
* Reial Acadèmia de Belles Arts de San Telmo, institució dedicada a la promoció de les arts a la ciutat i província de Màlaga (Espanya)
# San Sostene

San Sostene (en calabrès Sanzosti) és un municipi italià, situat a la regió de Calàbria i a la província de Catanzaro. L'any 2023 tenia 1401 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1r gener 2017 | 1r gener 2018 | 1r gener 2023 |
| 1.365 | 1.377 | 1.401 |

## Administració

Llista d'alcaldes i alcaldesses :
| Dates mandat | Nom de l'alcalde/ssa | Causa finalització |

## Referències

* ↑ Dizionario Di Toponomastica: Storia E Significato Dei Nomi Geografici Italiani. Garzanti, 1990.
# San Tomas

San Tomas (basc) o Santo Tomás (castellà) és un nou barri de Vitòria en el Pla General d'Ordenació Urbana de 2000 inclòs al districte de Salburua. Limita amb Salburua al nord, Ibaialde a l'est, Izarra al sud i Santa Luzia a l'oest. El barri va començar a construir-se cap al 2005 i les primeres cases s'entregaren als propietaris el 2007. És al voltant d'un gran parc. El centre del barri es compon d'habitatges unifamiliars en la zona oriental i al sud d'edificis de 10-12 pisos.
# Rusticiana

Rusticiana fou una aristòcrata romana, filla de Memmi Vitrasi Òrfit. Se'n desconeix la data de naixement. Va ser esposa de Quint Aureli Símmac i mare de dos infants, Quint Fabi Memmi Símmac i Galla. Se'n coneix una germana resident a Etrúria.
Poc se'n sap de la seva vida a banda del seu lligam amb la família Símmac. Si que coneixem, però, que va aportar al patrimoni familiar una vila a Baiae, i que Símmac es va veure implicat en un contenciós per evitar la pèrdua d'aquest patrimoni a causa d'un plet contra Òrfit, del qual se'n van fer responsables els seus hereus.
A partir de l'activitat familiar es pot deduir la seva residència a la mansió familiar al munt Celi, a Roma, alternada amb períodes de repòs a d'altres propietats familiars a la Campània. Sidoni Apol·linar testimonia una intervenció activa de Rusticiana en l'obra de Símmac, de manera que se'n podria inferir una formació cultural i literària similar a la que haurien rebut d'altres aristòcrates del moment com Acònia Paulina.
Es desconeix la data de la seva mort, tot i que encara se'n tenen notícies al voltant dels anys 385-386.

## Referències

* ↑ Symm. Ep. IX, 150.
* ↑ Sid. Ap. Ep. II, 10. 5.
* ↑ Symm. Ep. II, 55.

## Bibliografia

* Jones, A. H. M. - Martindale J. R. - Morris J., The Prosopography of the Later Roman Empire, I: A.D. 260-395, Cambridge, 1971.
* Seeck, O., Q. Aurelii Symmachi opera quae supersunt, MGH aa 6, 1 Berlin, 1883.
# Sant Vicenç del Castell

Sant Vicenç del Castell és una església del municipi de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Al lloc que ocupava el castell roman una petita capella, que té per patró titular a Sant Vicenç. Es tracta d'una ermita rectangular amb absis poligonal i una nau. La coberta és a dues vessants i té un campanar d'espadanya. La porta està emmarcada per un arc rebaixat amb dovelles i brancals de pedra.
Sobre ella s'ha escrit: "Les ruïnes del Castell Bisbal, fragments de la capella de Sant Vicenç, s'alcen damunt el serrat de les Garses, prop de la capella de Sant Vicenç del Castell que, documentada el 1035, és una construcció moderna. El 1568 encara es feu una reunió, en el pati del castell, dels prohoms de la població, que acordaren d'imposar un impost sobre el gra i el vi per a poder construir una església nova, més gran. Aquesta nova església parroquial, dedicada a Sant Vicenç, és documentada el 1580 i s'aixeca al poble de Castellbisbal, damunt un serrat proper al castell, terrassa sobre el Llobregat".

## Història

Es creu que Castell Bisbal, anomenat en principi castell de Benviure (probablement el topònim de "Benviure" assenyala un antic eremitisme en el lloc), no pertanyé als bisbes de Barcelona fins a la fi del segle x, que és quan degué començar a anomenar-se episcopal. [...] Els senyors útils e Castellbisbal foren els Castellvell, però aquests mantenien castlans o feudataris a Castellbisbal, probablement del mateix tronc que els Castellvell, que primerament tenien com a cognom Bremon i, a partir de la segona meitat del segle xii, Castellbisbal, encara que possiblement eren una mateixa família. Durant el segle xii es registraren moltes discòrdies mútues entre els Bremon o Castellbisbal, els bisbes i els habitants del terme, fins que el 1198, quan fou nomenat bisbe Ramon de Castellvell (fill i germà dels senyors de Castellvell), es feu una concòrdia. El 1290, a conseqüència d'uns actes de bandolerisme del castlà de Castellbisbal, Bartomeu, contra la gent de Barcelona, fou destruïda la fortalesa per les milícies d'aquesta ciutat".
Dalmau de Castellbisbal (que tenia el Castellbisbal en castlania dels Castellvell i aquests pel bisbe de Barcelona), que assistí el 1412 al Parlament de Casp, fou qui reconstruí el castell a finals del segle xv.
A la fi de la guerra contra Joan II, Castellbisbal passà a poder de Lluís de Requesens i de Soler.
L'any 2020 un veí de Castellbisbal va fer una cançó inspirada en aquest monument, anomenada Ermita. En aquesta parla de les festes que fan els joves al parc.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Vicenç del Castell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2015].
# Sant Esteve del Solà

Sant Esteve del Solà és la capella de la masia del Solà de Sant Esteve al poble de Sant Joan d'Oló, pertanyent al terme municipal de Santa Maria d'Oló, a la comarca del Moianès.
És una església mitjana d'una sola nau, construïda vers el segle xvii. Està situada a prop i al sud-oest de la masia del Solà de Sant Esteve, a l'extrem sud-occidental del terme municipal, a prop del límit amb Avinyó i Moià i a la dreta de la riera d'Oló.

## Bibliografia

* Gavín i Barceló, Josep Maria. «Bages 5». A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6. .

## Enllaços externs

* «Sant Esteve del Solà en el seu entorn». Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Sant Jaume de Sols de Riu

Sant Jaume de Sols de Riu és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una capella de planta rectangular orientada a Nord-est. Es troba encerclada pel mur del pati i els coberts del casal agrícola. És interessant la porta dovellada sobre impostes, rematada per una senzilla espadanya amb una campana. La coberta és a dues vessants. A la part posterior s'adossa un magatzem-celler de la mateixa època. La data que hi ha a la clau de les dovelles és "ANI / 1645".

## Referències

* 1 2 «Sant Jaume de Sols de Riu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2014].
# Sant Jaume de Torre d'en Dac

Sant Jaume de Torre d'en Dac és una capella romànica de Lladurs (Solsonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta de les restes d'una antiga capella romànica aïllada que es troben en un dels coberts de la masia Torre d'en Dac, envoltada de cultius i bosc, al poble de Lladurs. El cobert de planta irregular, d'una planta i coberta a doble vessant conserva les restes de la porta de l'antiga església feta de dovelles amb arc rebaixat i brancals de pedra escairada. Aquesta porta es troba tapiada amb el mur de pedra de la façana del cobert.

## Referències

* ↑ «Sant Jaume de Lladurs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 agost 2021].
# Sant Pere de Torrelles

Sant Pere de Torrelles, o Sant Pere de Reixac, fou l'església romànica parroquial del poble rossellonès de Torrelles de la Salanca.
Estava situada al nord-est del nucli actual de Torrelles i al nord-oest de Torrelles Platja, al lloc conegut com la Tor.

## Història

Al segle x era propietat de l'abadia de Sant Pere de Rodes, juntament amb un alou adjacent. Aquestes possessions foren confirmades els anys 974 i 990 pels papes Benet VI i Joan XV, i el 982 pel rei Lotari. Al segle xii, Guitard Gausbert i la seva muller Adelaida, senyors de Torrelles, donen a Sant Miquel de Cuixà l'església de Sant Pere i dels cases del seu entorn (sembla que Sant Pere de Rodes ja no posseïa aquell alou). El segle xvi consta com a priorat, amb el nom de Sant Pere de Reixac, unit a la infermeria de Cuixà.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «180-Torrelles de la Salanca». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN 1243-2032.
* Catafau, Aymat. Les celleres et la naissance du village en Roussillon Xe-XVe siècles. Perpinyà: Presses universitaires de Perpignan, Éditions Trabucaire, 1998 (Études). ISBN 9782905828972.
* Ponsich, Pere. «Torrelles de la Salanca: Sant Julià i Santa Basilissa de Torrelles de la Salanca». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ Ponsich 1993 i Becat 2015.
* ↑ Indret on es trobava l'església, en els ortofotomapes de l'IGN
# Santa Cruz de Paniagua

Santa Cruz de Paniagua és un municipi de la província de Càceres, a la comunitat autònoma d'Extremadura (Espanya). Limita amb Pinofranqueado al nord, Casar de Palomero al nord-est, Palomero i Cerezo a l'est, Santibáñez el Bajo al sud-est, Aceituna al sud, Pozuelo de Zarzón al sud-oest, Villanueva de la Sierra a l'oest i Torrecilla de los Ángeles al nord-oest.

## Personatges il·lustres

* Mario Simón Arias-Camisón, poeta extremeny.

## Demografia

Evolució demogràfica de Santa Cruz de Paniagua entre 1900 i 2007 :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 |
| 733 | 873 | 767 | 737 | 1011 | 1142 | 1026 | 717 | 579 | 487 |
| 1996 | 1999 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 478 | 488 | 437 | 417 | 399 | 390 | 378 | 372 | 346 |
# Santa Cruz de Nogueras

Santa Cruz de Nogueras és un municipi d'Aragó, situat a la província de Terol i enquadrat a la comarca de Jiloca.
# Santa Cruz de Moncayo

Santa Cruz de Moncayo és un municipi d'Aragó situat a la província de Saragossa i enquadrat a la comarca de Tarassona i el Moncayo.
# Santa Eulàlia de Mèrida (desambiguació)

«Santa Eulàlia de Mèrida» té aquests significats:
* Santa Eulàlia de Mèrida, màrtir cristiana del segle III
* Basílica de Santa Eulalia de Mèrida, edifici religiós a la ciutat de Mèrida
* Església de Santa Eulàlia de Mèrida, església parroquial de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès)
* Santa Eulalia de Mérida (escultura), a la ciutat d'Oviedo (Astúries)
# Santa Eulàlia de Pi

Santa Eulàlia de Pi és l'església parroquial de Pi, Bellver de Cerdanya (Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una església construïda amb pedra, d'una nau capella laterals. Té una volta de canó apuntada amb llanterna. De la primitiva construcció en resten els murs laterals i la porta sud, no visible exteriorment. Té un reracor de fusta i una portalada allindada als peus amb la data de 1775, i amb òcul superior, orientat a ponent. També té una torre campanar de secció quadrada d'important dimensió en relació a l'església construïda amb pedra.

## Història

L'església, d'origen altmedieval, fou objecte de diverses transformacions al llarg dels segles, principalment en el segle xviii, quan s'amplià notòriament fent desaparèixer l'absis. De la primitiva construcció en resten els murs laterals i la torre. D'aquesta parròquia en depenien els pobles de Cortariu i Nèfol.

## Referències

* 1 2 «Santa Eulàlia de Pi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Santa Eulàlia de Peranera

Santa Eulàlia de Peranera és una església de Peranera al municipi de Pont de Suert (Alta Ribagorça) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Església d'una nau amb sagristia i capelles adossades que formen un edifici de molt baixa qualitat arquitectònica. La façana té una porta amb arc rebaixat, senzill rosetó per a il·luminació del cor i el campanar de cadireta de dues arcades de mig punt amb les respectives campanes.

## Història

Era sufragània de la de Sas. Sembla fals el document que fa esment dels homes de Sas i Peranera el 887 amb relació a Lavaix. A llevant hi ha l'ermita de Santa Margarida, romànica.

## Referències

* 1 2 «Santa Eulàlia de Peranera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].
# Sant Martí (Naens)

Sant Martí és una ermita del poble de Naens, pertanyent al terme de Senterada, del Pallars Jussà.
Està situada al sud-oest del poble de Naens i damunt i al sud-est del de Cadolla, en el Serrat de Sant Martí, que tanca per llevant la vall del riu de Cadolla.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Seixanta-u

El seixanta-u és un nombre natural que segueix el seixanta i precedeix el seixanta-dos. És un nombre primer, que s'escriu 61 o LXI segons el sistema de numeració emprat.
Ocurrències del seixanta-u:
* Designa l'any 61 i el 61 aC.
* És el prefix telefònic internacional d'Austràlia.
* És el novè exponent —després del 31 i abans del 89— que genera un nombre primer de Mersenne, com va descobrir Pervushin l'any 1883: 2$^{61}$–1 = 2305843009213693951, que és un nombre primer.

## Referències

* ↑ «Matemàtiques (nivell ESO)/Llista de nombres primers de l'1 al 100000». Viquillibres. [Consulta: 16 abril 2022].
* ↑ «Prefijos internacionales» (en castellà). Simyo. [Consulta: 16 abril 2022].
* ↑ «Mersenne primes (primes of the form 2^n - 1)» (en anglès). OEIS. [Consulta: 16 abril 2022].
Viccionari
# Seixanta cridaners

Els seixanta cridaners (en anglès:Shrieking Sixties, o Screaming Sixties, són els vents que es troben en les latituds per sota del 60°S—prop de l'Antàrtida. Estan estretament relacionats amb els patrons de temps metorològic que es troben a la regió. Aquí els vents i les aigües encerclen el globus terrestre entre l'Antàrtida i Terra del Foc amb poca obstrucció per les masses de terra, portant a extrems en velocitat del vent i altura de les onades.

## Vegeu també

* Quaranta Rugents
* Cinquanta furiosos

## Referències

* ↑ «Exploring the Southern Ocean: The fourth largest ocean in the world», 21-12-2009. [Consulta: 24 maig 2010].
# Sant Salvador de Cervera

Sant Salvador de Cervera fou l'església del poble antic de Cervera de la Marenda, a la comarca del Rosselló (Catalunya Nord). Era sufragània de Sant Joan Evangelista de Banyuls de la Marenda.
En ruïnes, estava situada en el vessant oriental del Puig de Querroig.
Entre darreries del segle xiv i mitjan segle xv l'església de Sant Salvador ja era en ruïnes, i el batlle del lloc prenia a càrrec seu els delmes d'aquesta església. El 1502 encara consta que el clergue Jaume de Saint Merrat afermava el delme de la pesca de les cales de Cervera, Perafita i del Troc, i totes les costes de Banyuls fins al Cap de Biarra. El 1586 consta que la volta i una part dels murs havien desaparegut, un tan sols un munt de rocs assenyalaven l'emplaçament de l'altar. Tanmateix, el prevere Joan des Camps, beneficiat a perpetuïtat de l'església rural de Cervera, en prenia possessió i en reclamava els delmes.
Era un temple romànic, tot i que les restes que en queden amb prou feines ho permeten de reconèixer. És documentada des del 1384, però les restes que en queden són sens dubte anteriors.

## Referències

* ↑ Sant Salvador de Cervera en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Alart, 1878.

## Bibliografia

* Alart, Julien-Bernard. «IX. Cerbère (Cervera), 2. La Chapelle». A: Notices historiques sur les communes du Roussillon. Perpinyà: Ch. Latrobe, 1878.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Cervera de la Marenda». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 80. Sant Salvador del Castell de Querroig». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Cervera. Sant Salvador de Cervera». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.