OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cànon (música)

Un cànon és una composició polifònica que utilitza una tècnica contrapuntística consistent a fer que les diferents veus o parts que van entrant successivament, interpretin la mateixa melodia que la primera veu que ha iniciat la composició o, en alguns tipus més complexos de cànons, una modificació d'aquesta melodia. D'aquesta manera, les diferents parts que integren aquesta polifonia interpreten la mateixa melodia, però començant en moments diferents.
Si bé una part notable dels cànons consideren que la mateixa melodia sona de manera invariable en totes les veus, en diferents moments de la història de la música occidental s'han utilitzat tècniques diverses perquè les veus que començaven successivament interpretessin variants de la melodia principal.
Aquestes variants són, bàsicament, de tres tipus:
* Cànons en què les diferents veus interpreten la mateixa melodia a altures diferents. Segons l'interval que es formi entre la primera nota en la melodia principal i aquesta nota inicial en les rèpliques es parla de "cànon a la 2a", "cànon a la 3a", etc.
* Cànons en què les diferents veus interpreten la mateixa melodia en valors diferents. En essència, es tracta de cànons en què la rèplica o les rèpliques són en valors més llargs ("cànon per augmentació") o més curts ("cànon per disminució"). Aquestes augmentacions o disminucions poden ser de factor 2 o 3, en funció del sistema mètric binari o ternari que adopti la composició.
* Cànons en què la melodia és alterada per algun eix de simetria. En essència, es tracta de "cànons per inversió" si s'altera el sentit ascendent o descendent de cada un dels intervals que configuren la melodia principal; i es tracta de "cànons per retrogradació" si la rèplica interpreta la melodia principal des del final fins al començament: aquest tipus es dona més habitualment.
Durant el Trecento (segle XIV), a Itàlia, la caça era un cànon vocal molt estès.
El període en què es va utilitzar més el cànon com a tècnica compositiva en la música occidental coincideix amb l'època de màxima esplendor del contrapunt, entre els segles xv i xvii. En aquest període i fins al segle xviii, van estar molt de moda els anomenats cànons enigmàtics, en els quals el compositor només mostrava la melodia principal i no donava pistes (i si les donava ho feia de manera enigmàtica, amb endevinalles i altres tècniques) sobre com entraven les altres veus: en quin punt ho feien, si a l'uníson o no, si per retrogradació, inversió, augmentació, disminució, etc.

## Referències

* ↑ «Caça». diccionari.cat. Grup Enciclopèdia Catalana.
Cànon en re major, de Johann Pachelbel, sens dubte el més conegut de tots els cànons de la música clàssica. (?·pàg.)
Viccionari
# Partit d'Alliberament Assiri

Partit d'Alliberament Assiri (Assyrian Liberation Party ALP), és una organització política assíria que actua principalment a l'Iraq, fundat el 15 de juny de 1995. Al segon congrés del partit el novembre de 2001 es va establir com a finalitat la fundació d'un estat independent assiri.

## Referències

* Lloc web Arxivat 2018-08-08 a Wayback Machine.
# Integració de funcions racionals

Una funció racional $f(x)$ és una funció del tipus $f(x)={\frac {P(x)}{Q(x)}}$, on $P(x)$ i $Q(x)$ són dos polinomis.
Hi ha dos maneres de resoldre una integració de funcions racionals, si les integrals són immediates o quasi, les podrem calcular fàcilment com en el següents exemples:
$\int _^{\frac {4}{x-3}}dx=4\ln |x-3|+C$
$\int _^{\frac {6}{(x+2)^{4}}}dx=\int _^6(x+2)^{-4}dx=6\int _^(x+2)^{-4}dx={\frac {6(x+2)^{-3}}{-3}}={\frac {-2}{(x+2)^{3}}}+C$
Si les integrals no són immediates, s'utilitza el mètode de descomposició en fraccions simples. Amb l'objectiu de descompondre la funció racional en suma de funcions més senzilles, de tal forma que la integral original ara sigui una suma d'integrals immediates o quasi immediates.
En el cas què el grau del polinomi del numerador $P(x)$ sigui més gran o igual que el del denominador $Q(x)$. Si dividim $P(x)$ entre $Q(x)$, obtindrem un quocient $C(x)$ i un residu $R(x)$
Per la propietrat fonamental de la divisió:
$P(x)=Q(x)\cdot C(x)+R(x)$
grau $R(x)$ < grau $Q(x)$
Si dividim la expressió anterior entre $Q(x)$, obtenim:
${\frac {P(x)}{Q(x)}}={\frac {Q(x)\cdot C(x)}{Q(x)}}+{\frac {R(x)}{Q(x)}}=C(x)+{\frac {R(x)}{Q(x)}}$
I amb això obtenim la següent integral:
$\int _^f(x)dx=\int _^{\frac {P(x)}{Q(x)}}dx=\int _^C(x)dx+\int _^{\frac {R(x)}{Q(x)}}dx$
La primera integral és immediata i la segona és una integral racional com l'anterior ja que el grau de $R(x)$ és més petit que el grau de $Q(x)$.

## Referències

* ↑ Alavedra, I. Gamma 2, Batxillerat. Matemàtiques. 1ª ed. Barcelona: Teide, 2016. ISBN 978-84-307-5291-1.
# Capelleta dedicada a l'Arcàngel Sant Miquel

La Capelleta dedicada a l'Arcàngel Sant Miquel és una obra del municipi d'Igualada (Anoia).

## Descripció

És una petita capelleta exterior dedicada a l'arcàngel Sant Miquel. Està a una alçada de 10 metres del terra i la seva mida és d'uns 60 cm. La imatge està feta de pedra i el sant duu tots els seus atributs propis. La capella es troba endinsada al mur i la imatge del sant ocupa tota la fornícula. La instal·lació de capelles en les façanes respon a la devoció que cada carrer tenia envers el seu patró.

## Referències

* 1 2 «Capelleta dedicada a l'Arcàngel Sant Miquel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2014].
# Axel Rudi Pell

Axel Rudi Pell (nascut el 27 de juny de 1960) és un guitarrista alemany de heavy metal. Començà la carrera amb la banda Steeler (1984-1988), i a partir de 1989 endegà el seu projecte personal, anomenat simplement Axel Rudi Pell. En aquest projecte hi haun tocat músics de primer nivell com els bateries Jörg Michael i Mike Terrana, o els cantants Rob Rock, Jeff Scott Soto i Johnny Gioeli (Hardline). Axel Rudi Pell hi practica un heavy metal d'estil molt clàssic i melòdic, sempre amb un gran espai per al lluïment de la guitarra solista i un considerable èmfasi en les balades (tal com ho mostren les tres recopilacions de balades que ha publicat).

## Membres de la banda
### Membres actuals

* Axel Rudi Pell (guitarra rítmica i solista)
* Johnny Gioeli (veu)
* Mike Terrana (bateria)
* Ferdy Doernberg (teclats)
* Volker Krawczak (baix)

### Membres anteriors
#### Veu

* Charlie Huhn (1989)
* Rob Rock (1991)
* Jeff Scott Soto (1992-1997)

#### Baix

* Jörg Deisinger (1989)
* Thomas Smuszynski (1989)

#### Bateria

* Jörg Michael (1989-1998)

#### Teclats

* Georg Hahn (1989)
* Rüdiger König (1989)
* Kai Raglewski (1991-1992)
* Julie Greaux (1993-1996)
* Christian Wolff (1997)

## Discografia
### Amb Steeler

* Steeler (1984)
* Rulin' the Earth (1985)
* Strike Back (1986)
* Undercover Animal (1988)

### Amb Axel Rudi Pell (en solitari)
#### Discos d'estudi

* Wild Obsession (1989)
* Nasty Reputation (1991)
* Eternal Prisoner (1992)
* Between the Walls (1994)
* Black Moon Pyramid (1996)
* Magic (1997)
* Oceans of Time (1998)
* The Masquerade Ball (2000)
* Shadow Zone (2002)
* Kings and Queens (2004)
* Mystica (2006)
* Diamonds Unlocked (2007)
* The Crest (2010)
* Circle of the Oath (2012)
* Into the Storm (2014)
* Game of Sins (2016)
* Knights Call (2018)
* Sign of the Times (2020)
* Diamonds Unlocked II (2021)
* Lost XIII (2022)
* Risen Symbol (2024)

#### Recopilatoris

* The Ballads (1993)
* The Ballads II (1999)
* The Wizard's Chosen Few (2000)
* The Ballads III (2004)

#### Discos en directe

* Made in Germany (1995)
* Knights Live (2002)

#### DVDs

* Knight Treasures (Live and More) (2002)

## Referències

* ↑ «Axel Rudi Pell “Sign of the Times” Steamhammer, 2020 [CAT]». Paranoia Metal Show, 05-05-2020. [Consulta: 6 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
* Axel Rudi Pell a l'Encyclopaedia Metallum
* Axel Rudi Pell a Metal Storm
# De viris illustribus

«De viris illustribus» té aquests significats:
De viris illustribus ('sobre els homes famosos'), de vegades abreujat com a DVI, és el títol de diverses obres escrites en llatí que recullen les vides d'homes (i de vegades algunes dones) notables. Exemples en ordre cronològic:
* De viris illustribus de Corneli Nepot (segle i aC), una «història dels grans homes» en 16 volums dedicada a Àtic de la qual només se'n conserva la part que tracta sobre els generals estrangers.
* De viris illustribus de Suetoni (segles I i II dC), del qual tenim només fragments, sobretot de la part dedicada als gramàtics i retòrics.
* De viris illustribus urbis Romae, un recull del segle iv anònim (antigament atribuït a Aureli Víctor) que conté biografies romanes d'abans de l'era cristiana. Va servir de model a l'abat Lhomond.
* De viris illustribus de Jeroni d'Estridó (Sant Jeroni, segles IV i V), format per breus notes biogràfiques i literàries sobre 135 autors cristians, de Sant Pere a Jeroni mateix (la principal font per als 78 primers és la Història eclesiàstica d'Eusebi de Cesarea).
* De viris illustribus de Gennadi de Marsella (segle V), una continuació del recull de Jeroni.
* De viris illustribus d'Isidor de Sevilla (segles VI i VII).
* De viris illustribus de Petrarca (segle XIV).
* De casibus virorum illustrium, un recull de Giovanni Boccaccio (segle XIV).
* De viris illustribus de Bartolomeo Fazio, secretari del rei de Nàpols (el manuscrit és del 1456 però el text es va imprimir per primer cop el 1745).
* De viris illustribus catalanis, un recull de Pere Miquel Carbonell i Soler amb 15 biografies d'erudits catalans del seu temps (1476).
* De viris illustribus de l'abat Lhomond, escrit el 1775 basant-se en De viris illustribus urbis Romae.
# Vil·li Annal

Els Vil·li Annal (en llatí: Villius Annalis) foren una branca de la gens Víl·lia, una família d'origen plebeu. El primer que va portar el cognom d'Annal (derivat d'annus 'any') va ser Luci Vil·li, tribú de la plebs l'any 179 aC, perquè va introduir una llei, la Llei Víl·lia Annal, que fixava l'edat amb què una persona es podia presentar a una magistratura.
Els membres de la gens Víl·lia coneguts amb aquest cognom són:
* Luci Vil·li, tribú de la plebs l'any 179 aC
* Sext Vil·li Annal, amic de Titus Anni Miló
* Luci Vil·li Annal, pretor el 43 aC, proscrit pels triumvirs
* Luci Vil·li Annal, fill de l'anterior, candidat a qüestor

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 180.
Viccionari
# Partit comunista

Un partit comunista és un partit polític que basa la seva ideologia i pràctiques polítiques en la teoria marxista en qualsevol de les seves modalitats o escoles i la implementació d'una societat comunista. El partit comunista, a diferència dels partits socialistes, socialdemòcrates i laboristes (que es creen en la segona meitat del segle xix), sorgeix en la primera meitat del segle xx com a resultat de la I Guerra Mundial (1914-1918), la Revolució Russa (1917) i, sobretot, per la creació de la Internacional Comunista. És el resultat de la divisió dels partits integrants de la Segona Internacional que s'oposen a la guerra, donen suport la Revolució Russa i es consideren revolucionaris i contraris a les cridades tàctiques revisionistes. Com crítica a la socialdemocràcia i la seva diversitat d'opinions i faccions està la idea que el partit ha de ser una organització cohesionada i disciplinada, compost per revolucionaris que guien el procés polític cap al socialisme.
El primer partit a adoptar aquest nom va ser la facció bolxevic del Partit Obrer Socialdemòcrata Rus (POSDR) que al març de 1918 (VIIé Congrés Extraordinari) va passar a anomenar-se Partit Comunista Rus (bolxevic) ("VKP(b)") per a diferenciar-se dels menxevics i altres faccions del POSDR.
Posteriorment altres partits europeus, que corresponia a les faccions que donaven suport la revolució russa es denominen partit comunista. En nom es fa obligatori per als partits integrants de la Internacional Comunista a partir de l'aprovació de les 21 condicions en el Segon Congrés Mundial del 30 de juliol de 1920. La qual assenyala que tot partit membre havia de dir-se: Partit Comunista de <Estat>(secció de la Internacional Comunista) (condició 17a).
Com a norma, des de la III Internacional tots els partits comunistes han d'organitzar-se entorn dels principis del centralisme democràtic. A més en teoria és el Congrés del partit la màxima instància de decisions la qual tria un Comitè Central encarregat d'executar les decisions del congrés entre el període de reunió d'aquest. El Comitè Central tria un politburó o comissió política més petita la qual tria al Secretari General i s'encarrega de l'administració i decisions diàries del partit. També es proscriuen les faccions internes o dissidents a l'interior del partit, amb la qual cosa es buscava mantenir la unitat i consens en l'adreça revolucionària a l'interior del partit.
En el seu llibres “Què Fer?” i “Un pas endavant, dos passos enrere”, Lenin va fonamentar les tasques i el model del partit comunista. Segons ell, el partit és el destacament d'avantguarda de la classe obrera i les seves principals funcions són incorporar al moviment obrer el coneixement polític marxista i dirigir la lluita anticapitalista en tots els seus aspectes. Una de les característiques essencials del partit d'avantguarda leninista, és que està conformat per un reduït grup de revolucionaris professionals que representen els sectors més avançats de la classe obrera i de la intel·lectualitat.
# Carall Bernat

* No s'ha de confondre amb Cavall Bernat.
El Carall Bernat és l'illot més a l'est de l'arxipèlag de les illes Medes (Torroella de Montgrí, Baix Empordà). El seu aspecte és d'un monòlit que s'aixeca imponent de la mar amb forma de paràbola còncava. La seva cota màxima és de 70,1 msnm i la seva superfície emergida amb prou feines supera els 3.000 m². En fondària descendeix fins a 50 m fins al fons arenós de la Badia de Pals. El seu nom prové d'una deformació de «Carall Trempat» d'origen clarament fàl·lic. Ateses les seves característiques subaquàtiques el lloc és freqüentat pels aficionats al submarinisme.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Badia, Jordi. «OBSERVATORI DE NATURA: Cavall Bernat» ( PDF). El Pou de la Gallina pàg. 11, 01-01-2009. Arxivat de l'original el 10 de novembre 2011. [Consulta: 29 desembre 2010].
* ↑ «Carall Bernat». Departament de Medi Ambient i Habitatge, Generalitat de Catalunya, 01-09-2010. [Consulta: 29 desembre 2010].
# Juli Eruci Clar

Juli Eruci Clar (en llatí Julius Erucius Clarus) va ser probablement fill de Gai Eruci Clar (Caius Erucius Clarus). Va viure al segle ii, formava part de la gens Erúcia i era de la família dels Clar, importants durant la primera part de l'Imperi Romà.
Va ser elegit cònsol l'any 193 junt amb Quint Sosi Falcó. L'emperador Còmmode havia determinat l'assassinat dels dos cònsols quan ocupessin el càrrec l'1 de gener del 193, però ell mateix va ser assassinat un dia abans.
Després de la mort de Pescenni Níger, que va ser un dels que va reclamar el tron imperial, Septimi Sever va intentar convèncer Eruci Clar de que denunciés falsament a diverses persones, acusant-les d'haver ajudat Pescenni Níger, en part per mirar de desmuntar la integritat de Clar i en part per donar aparença de justícia a les acusacions, donat el prestigi que tenia. Però Clar, per la seva honestedat, es va negar a fer aquestes acusacions i Septimi Sever va ordenar la seva execució.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 761.
# Montenils

Montenils és un municipi francès, situat al departament de Sena i Marne i a la regió de Illa de França. L'any 2007 tenia 38 habitants.
Forma part del cantó de Coulommiers, del districte de Provins i de la Comunitat de comunes dels Deux Morin.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Montenils era de 38 persones. Hi havia 16 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 8 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 21 habitatges, 16 eren l'habitatge principal de la família, 4 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 21 habitatges eren cases. Dels 16 habitatges principals, 11 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 1 en tenia tres, 5 en tenien quatre i 9 en tenien cinc o més. 10 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 10 habitatges hi havia un automòbil i a 5 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Montenils el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 8 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 12 |
| 8 | 10 a 14 | 0 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 28 persones, 23 eren actives i 5 eren inactives. Les 23 persones actives estaven ocupades(13 homes i 10 dones).. De les 5 persones inactives 3 estaven jubilades i 2 estaven estudiant.

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Montenils hi havia 3 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 429 hectàrees.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Montenils a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Montenils a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Monteneveïta

La monteneveïta és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup del granat. Rep el nom de la mina Monteneve, a Itàlia, la seva localitat tipus.

## Característiques

La monteneveïta és un òxid de fórmula química Ca₃Sb$^{5+}$₂(Fe$^{3+}$₂Fe$^{2+}$)O₁₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2018, sent publicada per primera vegada el 2020. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 6,5 i 7.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu Suec d'Història Natural, situat a Estocolm (Suècia), amb el número de col·lecció: geo-nrm #hs3903.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Monteneve, situada a Moos in Passeier, al Tirol del Sud (Trentino - Tirol del Sud, Itàlia), on es troba en forma de cristalls negres subèdrics de fins a 400 µm de mida. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Monteneveite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 juliol 2021].
# Napoléon-Charles Bonaparte

«Napoléon-Charles Bonaparte» té aquests significats:
* Napoléon-Charles Bonaparte (1802-1807), fill gran de Louis Bonaparte, rei d'Holanda, i d'Hortense de Beauharnais
* Napoléon-Charles Bonaparte (1839-1899), novè infant de Charles-Lucien Bonaparte i Zénaïde Bonaparte
# Napoléon-Charles Bonaparte (1839-1899)

Napoléon Charles Grégoire Jacques Philippe Bonaparte, 5è príncep de Canino i Musignano (5 de febrer 1839 – 11 de febrer 1899), nasqué a Roma com a fill del príncep Charles Lucien Bonaparte i de la princesa Zénaïde Laetitia Julie Bonaparte.
Napoléon Charles serví a l'Armada Francesa, amb la qual participà en la intervenció francesa a Mèxic i en la guerra francoprussiana; aquesta darrera resultà en la caiguda del Segon Imperi Francès del seu cosí, l'emperador Napoleó III.
Es casà a Roma el 25 de novembre 1859 amb Christine Ruspoli (1842–1907), filla del príncep Giovanni Ruspoli, i tingueren tres filles:
* Princesa Zénaïde Bonaparte (1860–1862)
* Princesa Mary Bonaparte (1870–1947)
* Princesa Eugénie Bonaparte (1872–1949)
Napoléon Charles fou el 5è successor com a príncep de Canino i Musignano el 19 de novembre 1895, quan morí el seu germà, el príncep Lucien. El seu cosí, Roland Bonaparte, el succeí com a 6è príncep però no assumí el títol.

## Referències

* thePeerage.com
Napoléon-Charles Bonaparte (1839-1899) Casa de BonaparteNascut: 5 febrer 1839 Mort: 11 febrer 1899 :
| Títols de noblesa |||
| Precedit per: Lucien | Príncep de Canino i Musignano 1895–1899 | Succeït per: Roland |
# Napolitana

«Napolitana» té aquests significats:
* Napolitana, dona habitant de Nàpols
* Llengua napolitana o napolità, llengua romànica parlada a la Campània (Itàlia) i en algunes regions veïnes
* Napolitana (galeta), dolç format per galetes d'oblia amb crema de xocolata entre elles
* Napolitana o canya (dolç), dolç de pasta de full de forma cilíndrica farcit
* Cançó napolitana, composició en napolità per a veu masculina solista i acompanyament instrumental
* Salsa napolitana, salsa a base de tomàquet de la cuina italiana, per derivació els plats adobats amb aquesta salsa s'acostumen a anomenar a la napolitana
# Narcisseae

Narcisseae és una tribu que pertany a la família Amaryllidaceae. Està caracteritzada per la presència d'un escap sòlid i bràctees espatàcies fusionades en un tub. Inclou dos gèneres, Narcissus i Sternbergia i aproximadament 58 espècies que es diferencien per la presència de paraperigoni.

## Distribució

Conca del mediterrani occidental, estenent-se per l'est fins a Àsia menor, Caixmir, Xina i Japó.

## Referències

* Amaryllidaceae.org: Narcisseae Arxivat 2008-10-29 a Wayback Machine.
* Stevens, P.F. (2001 – 2012), Angiosperm Phylogeny Website: Amaryllidoideae, <http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/orders/asparagalesweb.htm#Amaryllidaceae>
* Gage, Ewan; Wilkin, Paul; Chase, Mark W.; Hawkins, Julie. Phylogenetic systematics of Sternbergia (Amaryllidaceae) based on plastid and ITS sequence data. Botanical Journal of the Linnean Society. 166 (2) 149-162, 2011. doi: 10.1111/j.1095-8339.2011.01138.x
* Narcisseae. Kubitzki, K., ed. (1998). The families and genera of vascular plants. Vol.3. Berlin, Germany: Springer-Verlag. ISBN 3-540-64060-6
# Mysateles gundlachi

Mysateles gundlachi és una espècie de mamífer rosegador de la família de les huties. És endèmica de l'illa de la Juventud (Cuba), on té un àmbit de distribució de menys de 480 km². Se sap molt poca cosa sobre el seu hàbitat i la seva història natural. Està amenaçada per la caça i la desforestació.

## Referències

* ↑ Soy, J.; Silva, G. Mysateles gundlachi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 9 gener 2014.
# Mughiriyya

Mughiriyya fou una secta xiïta radical que va agafar el nom del seu fundador al-Mughira ibn Saïd al-Bajalí, mawla de Khalid ibn Abd-Al·lah al-Qasrí, governador de l'Iraq entre 724 i 738. Al-Mughira era un vell cec que feia màgia. A la mort del hussaynita Muhàmmad al-Bàqir (735) va anunciar que l'hussaynita Muhàmmad ibn Abd-Al·lah ab-Nafs az-Zakiyya retornaria com a mahdí, i mentrestant l'imamat alida estava caducat i ell mateix havia d'exercir com a imam temporal. El 737 es va revoltar a Kufa tot i tenir pocs seguidors i s'hauria aliat a un altre rebel, Bayan ibn Saman, però el governador el va matar quasi immediatament. Els sectaris van reconèixer com a successor a Jàbir al-Jufí, que va morir vers 746, i després a Bakr al-Àwar al-Hajarí al-Qattat; aquest es va enriquir a costa dels sectaris però fou descobert i destituït, sent nomenat Abd-Al·lah ibn al-Mughira, que va morir el 762 i ja no es va nomenar successor i la secta es va descompondre en els anys següents.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, VII, 349-350