OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nerja

Nerja és un municipi de la província de Màlaga (Espanya) i el poble més oriental de la comarca de la Axarquía. És una destinació turística pertanyent a la Costa del Sol. Té una població oficial de prop de 20.000 habitants, una cinquena part dels quals són residents estrangers, predominantment anglesos. Limita: al N amb el municipi de Cómpeta, al NE amb un municipi granadí, a l'I amb el municipi granadí d'Almuñécar, al S amb el mar Mediterrani, a l'O amb el municipi de Torrox, i al NO amb el municipi de Frigiliana. Pedanía: Maro.
* Parc Natural de Serra Tejeda, Alhama i Almijara (compartit amb la província de Granada)
* Paratge Natural Els penya-segats de Maro.
Està situat a uns 50 km a l'est de la ciutat de Màlaga, i queda a dues hores rn cotxe de la ciutat de Granada i de l'estació d'esquí de Serra Nevada. La zona té una llarga història d'habitació humana, com ho mostren les pintures rupestres de la famosa Cova de Nerja, descoberta el 1959 i avui dia el lloc turístic espanyol més visitat després del Museu del Prado de Madrid i l'Alhambra de Granada. Sota la dominació musulmana, rebé el nom de Narixa, que significa «font abundant» i que és l'origen del nom actual.

## Llocs d'interès

Nerja ha conservat l'estil i l'atmosfera de la tradició andalusa. La plaça de l'Església, és un punt cívic de trobada, amb bars i restaurants típics. Un altre punt d'atracció és el "Balcón de Europa", amb vistes al mar i a l'interior muntanyós.

## La Cova de Nerja

Per un desviament a la N-340 a 4 km de Nerja, s'accedeix a la Cova de Nerja. Descoberta el 1959, és una de les coves de més bellesa d'Europa per la formació de les cavitats característiques que s'originen per l'erosió que es produeix a l'aigua.
De totes elles, destaca la gran columna central de la "Sala del Cataclisme" amb 32 m d'altura, i per la seva formació es va necessitar la caiguda de 1.000 milions de gotes d'aigua aproximadament. Ascendint per la sala anterior, es pot trobar la "Sala de los Fantasmas" i la "Sala de la Cascada". Seguidament es troben els coneguts "Orgues", decorats amb signes esquemàtics rupestres, cosa que indica la presència d'una cultura primitiva.

## Platges de Nerja i voltants

El conjunt de cales que apareixen entre els penya-segats rocosos pels que la població s'obre al mar, es caracteritzen per der de mida petita. Només la "Playa del Salon", a l'extrem occidental del grup, fa 200 m d'amplada.
Algunes d'aquestes petites platges són: la "Carabriello Chico", "Carabeo", "el Chorrillo I", "el Chorrillo II", " el Chorrillo III", "Calahonda", "la Burriana", "la Caletilla" "la Playa del Salon", "Carabeo", "Las Alberquillas", "Torrecilla", "Maro", "Molino de papel", "Cala Cañuelo" i "Cala del pino".
Al parc natural dels penya-segats de Maro hi ha les platges de Maro.

## Festes

* "Las Fiestas del Pueblo", les Festes de Nerja (12 d'octubre).
* Festa del trasllat a les coves de Sant Isidro de Nerja (15 de maig), amb els participants habillats en vestits tradicionals.
# Elefant (desambiguació)

* No s'ha de confondre amb Elephant.
«Elefant» té aquests significats:
* Elefant, nom vulgar sense valor taxonòmic per diverses espècies i varietats:
** Elefant africà (Loxodonta), gènere d'elefants que inclou:
*** Elefant africà de bosc (Loxodonta cyclotis).
*** Elefant africà de sabana (Loxodonta africana).
*** Loxodonta adaurora, espècie extinta.
** Elefant asiàtic (Elephas maximus).
** Elefant blanc o elefant albí.
** Elefant antic (Elephantulus rupestris), espècie extinta.
** Elefant llanut, gènere extint de proboscidis primitius.
** Elefant marí (Mirounga), gènere de pinnípeds que inclou:
*** Elefant marí septentrional (Mirounga angustirostris)
*** Elefant marí meridional (Mirounga leonina)
** Elefant pigmeu, nom vulgar sense valor taxonòmic per morfs minúsculs de l'elefant africà de bosc (Loxodonta cyclotis).
** Iuca peu d'elefant, (Yucca guatemalensis).
** Musaranya elefant, diverses espècies. Vegeu també Musaranya elefant (desambiguació).
** Ocell elefant (Aepyornithidae), diverses espècies.
** Peix elefant, (Callorhinchus callorynchus).
* Art:
** Escultures:
*** Gran elefant dret, escultura de Miquel Barceló.
** Literatura:
*** El viatge de l'elefant, novel·la de José Saramago.
** Pel·lícules:
*** L'home elefant, pel·lícula de 1980.
*** Un elefant anomenat Vera, pel·lícula de 1996.
* Bel·licologia:
** Elefant de guerra.
** Elefant, caçatancs alemany.
* Biografies:
** Nicànor l'Elefant, general macedoni.
* Escacs:
** Parany de l'elefant, parany d'obertura d'escacs.
** Gambit elefant, gambit d'obertura d'escacs.
* Entitats:
** Elefant Blau, entitat catalana.
** Elefant Records, companyia discogràfica.
* Toponímia:
** Illa Elefant, una de les illes Shetland del Sud.
** L'Elefant, roca de Montserrat.
* Miscel·lània:
** Cementiri d'elefants, mite popular.
** Elefant a la sala, expressió anglesa.
** Elefant de la Bastilla, projecte monumental francès mai executat.
** Els cecs i l'elefant, paràbola de l'Índia.
** Execució mitjançant l'ús d'un elefant, mètode d'execució.
** Orde de l'Elefant, màxim orde honorífic danès.
** Pantaló de pota d'elefant, vestimenta.
** Parc Nacional dels elefants d'Addo, a Sud-àfrica.
** Reserva d'elefants de Maputo, reserva natural de Moçambic.

## Vegeu també

* Elefantes
* Elefàntid
* Elephant
* Olifant
# Aquasella

Aquasella és un festival de música electrònica que se celebra cada any durant tres dies al poble d'Arriondas, a Astúries. La primera edició del festival va ser l'any 1997 amb una assistència aproximada d'un miler d'espectadors. A l'edició del 2010 van assistir més de 30.000 persones.
Aquasella s'ha convertit amb el pas dels anys en un referent dins dels festivals de música electrònica i compta amb artistes convidats de fama internacional com Carl Cox, Sven Väth, Ben Sims o Oscar Mulero, entre molts altres. DJ Pepo és l'únic artista que ha participat en totes les edicions, encarregant-se del tancament del festival.
El recinte del festival a l'edició del 2011 estava compost per 3 escenaris, zona d'acampada, aparcament, serveis, dutxes i parades de menjar i beguda dins del recinte. Cada escenari té un estil de música diferent.
Les dates del festival coincidien al principi amb el Descens Internacional del Sella que se celebra anualment entre Arriondas i Ribadesella, tot i que a partir de la 19a edició, el 2015, se celebra un cop passat aquest.

## Referències

* ↑ «Un Aquasella de récord: la organización espera más de 40.000 personas» (en castellà). La Voz de Asturias, 11-08-2022. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Aquasella 2012», 28-06-2012. Arxivat de l'original el 2012-06-28. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Aquasella, la niña bonita de la electrónica.». El Comercio. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Arranca el Aquasella, cita de la música electrónica por excelencia» (en castellà), 05-08-2011. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «AQUASELLA 15 ANIVERSARIO | 5 - 6 AGOSTO 2011 | ARRIONDAS, ASTURIAS», 13-08-2011. Arxivat de l'original el 2011-08-13. [Consulta: 29 agost 2022].
# Edifici de Càritas

L'Edifici de Càritas és el nom que rep el conjunt de dos edificis del municipi d'Igualada (Anoia). Consta d'un edifici (convent i oficina de Càritas) i de l'església. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest edifici i l'església havia estat el convent de les monges Josefines que van venir a Igualada el 1904. Actualment hi resideixen les religioses Carmelites de Santa Vedruna.
L'edifici és de planta rectangular i està format per planta i dos pisos. La façana és molt simple, feta de pedra vista en la qual només ressalten els guardapols que voregen les obertures com a únics elements decoratius. Aquests són realitzats amb peces de ceràmica que volen recordar l'estil gòtic. L'església és d'una sola nau i està adossada a l'edifici, des d'on s'hi accedeix. Cal destacar les obertures, tres a cada façana lateral, fetes amb uns arcs ogivals molt apuntats i en campanar d'espadanya en el mur nord. L'església va ser construïda després de la guerra civil.

## Referències

* 1 2 3 «Edifici de Càritas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2014].
# Edifici de Correus i Telègrafs de Castelló

L'Oficina de Correus i Telègrafs de Castelló de la Plana és un edifici situat a la plaça d'Espanya, acabat de construir l'any 1932. És obra dels arquitectes Demetri Ribes i Joaquim Dicenta.
Té una ubicació estratègica dins la trama urbana de Castelló, amb l'avinguda Jaume I al sud i la plaça de Tetuán al nord. Aquesta implantació com a edifici exempt és reforçada pel seu volum de tres plantes amb els quatre cantons arrodonits, produint així una imatge unitària i contundent.
La construcció de l'edifici de correus de Castelló forma part d'una iniciativa estatal del 1909, amb el qual es pretenia dotar d'un nou edifici destinat a aquesta activitat a cadascuna de les capitals de província.

## Descripció

Ribes projectà (projecte que es remodelà posteriorment) un edifici de tres plantes; a la planta baixa, l'atenció al públic, la primera per a oficines i a la tercera habitatges. L'accés s'hi realitza des de les quatre façanes; a la façana principal l'accés del públic, a la de darrere el de la càrrega, i a les laterals l'entrada als habitatges i dels funcionaris.
El vestíbul públic és un pati cobert per una cristallera i on recauen les plantes superiors, i permet un espai de major altura i ben il·luminat zenitalment. L'accés a la primera planta d'oficines és selectiu: en un costat, junt al principal de l'edifici, hi ha una escala de quatre trams que condueix al corredor que envolta el pati, i als despatxos principals; l'altre, una de les escales laterals (hui amb ascensor), permet un accés directe del funcionariat des de l'exterior. De manera asimètrica a aquesta, una altra escala condueix a la segona planta on estan els habitatges.
La disposició en planta respira un cert classicisme, a causa de la simetria adoptada.
La composició de les façanes s'estructura en dos plans: el de l'alineació i el dels ressalts que emmarquen els cantons arrodonits i formen torrasses rematades amb alerons coberts de quatre aigües. La façana principal és de menor grandària que les laterals i està formada pel tram central d'entrada i dues torres laterals. A la façana, sobre el sòcol continu de pedra de Borriol, hi ha un sobresòcol que forma els muntants del portal d'entrada en arc de mig punt. El fust format per les plantes baixa i primera combina els paraments recoberts de pedra, imitant la maçoneria amb la rajola de cara vista que emmarca els buits. El remat n'és totalment de rajola de cara vista, i accentua així el caràcter arabitzant del conjunt, i es remata finalment amb esvelts pinacles de pedra.
Les façanes laterals són de major longitud, cosa que permet la seua articulació en tres trams: el central emmarcat amb torres i els laterals entre aquestes i els ressalts dels cantons. Aquesta composició produeix un efecte de senzillesa i menys bigarrat.

## Referències

* Vicente Colomer Sendra et al., Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana. ISBN 84-87233-38-4.

## Enllaços externs

* El edificio de Correos de Castellón
# Aushi

L'Aushi és una llengua bantu de la sub-família de les llengües bemba que es parla a Zàmbia i a la República Democràtica del Congo. És una llengua d'estructura SVO. El seu codi ISO 639-3 és auh.
A Zàmbia hi ha 95.200 aushi-parlants. Sobretot a la província Luapula, al nord de l'estat. És una llengua que a Zàmbia la utilitza més gent que els que la tenen com a llengua materna. A la República Democràtica del Congo, es parla a l'est de Lubumbashi, a la província de l'Alt Katanga.

## Referències

* ↑ Koongo al SIL International
# Enciclopèdia de l'Esport Català

* «EEC» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Campionat d'Europa d'enduro (EEC)».
L'Enciclopèdia de l'Esport Català (EEC) és una enciclopèdia sobre l'esport català, impulsada per la Secretaria General de l'Esport de la Generalitat de Catalunya i el Grup Enciclopèdia Catalana. Inclou esportistes, dirigents i periodistes de l'esport català així com entitats que han protagonitzat la història esportiva catalana: clubs, federacions i organismes, També inclou les principals instal·lacions, competicions i esdeveniments esportius. La enciclopèdia té cinc volums amb al voltant de 13.000 entrades i també disposa de la versió web.
Ha estat dirigida per l'historiador Carles Santacana i editada per Roser Pubill i Mariona Cabana, participant en l'equip assessor Maria L. Berasategui, Romà Cuyàs, Miquel de Moragas, Xavier Pujadas i Josep Lluís Vilaseca.

## Referències

* ↑ «La Secretaria General de l'Esport impulsa l'Enciclopèdia de l'Esport Català». Generalitat de Catalunya, 10-12-2009. Arxivat de l'original el 2018-07-24. [Consulta: 23 juliol 2018].
* ↑ «S'estrena la primera enciclopèdia de l'esport català». Ara, 18-06-2013 [Consulta: 23 juliol 2018].
* ↑ Camps, Jordi «El problema polític de l'esport català». L'Esportiu de Catalunya, 20-06-2013.
* ↑ Luque, Xavier G. «Cultura Deportiva. Enciclopèdia de l'Esport Català» (en castellà) p. 53. La Vanguardia, 30-09-2013. [Consulta: 23 juliol 2018].
# Asterió (déu)

* No s'ha de confondre amb Asterió.
Asterió (en grec antic: Ἀστερίων) va ser, segons la mitologia grega, un déu-riu d'Argos.
Era un fill d'Ocèan i Tetis. Va tenir tres filles, Eubea, Prósimna i Acrea, que van ser les nodrisses d'Hera.
Asterió va ser un dels tres déus fluvials (els altres dos eren Ínac i Cefís) que van concedir el territori d'Argos a Hera i no a Posidó. Posidó, irat, va assecar les aigües dels tres rius perquè no fluïssin a menys que plogués, i a l'estiu sempre estaven secs.
El riu Asterió d'Argos s'esmenta a les Dionisíaques de Nonnos de Panòpolis, on fa referència a un ritus en què els homes joves dedicaven els seus cabells al riu.
Asterió és també el nom d'una planta, que menciona Dioscòrides. Sobre aquesta herba, que es troba prop del temple d'Hera a l'Argòlida, Pausanias va dir: «A les seves ribes (de l'Asterió) creix una planta, que també s'anomena asterió. L'ofereixen a Hera, i amb les seves fulles trenen garlandes».

## Referències

* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 17, 1
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 292. ISBN 9788496061972.
* ↑ Nonnos de Panòpolis. Dionisíaques, LXVII, 493
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 17, 3
# Enrique Federico Curiel Alonso

Enrique Federico Curiel Alonso (Vigo, 15 d'abril de 1947 - Madrid, 2 de març de 2011) fou un polític i politòleg espanyol.

## Biografia

Llicenciat en Ciències polítiques, va ser professor titular a la Facultat de Ciències Polítiques i Sociologia de la Universitat Complutense de Madrid de 1993 a 2004 i des de 2008. Després d'estudiar el batxillerat a la seva Galícia natal, va arribar a Madrid el 1965. A la universitat es va incorporar primer al Partit Socialista de l'Interior (PSI), dirigit per Enrique Tierno Galván, per passar el 1968 al Partit Comunista d'Espanya. Va desenvolupar una intensa tasca al Sindicat Democràtic d'Estudiants Universitaris de Madrid i va exercir un important paper, juntament amb la seva companya i mentora Pilar Brabo, en la direcció del potent Comitè Universitari del Partit Comunista d'Espanya, partit del que anys després va arribar a ser vicesecretari general en temps de Gerardo Iglesias. Va formar part d'Izquierda Unida, durant els primers temps d'aquesta formació política, la qual va abandonar el 1988 per diferències amb el llavors coordinador general d'aquesta, Gerardo Iglesias. El 1990 va ingressar al Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE).

## Càrrecs electes

Entre 1986 i 1988 va ser diputat en el Congrés dels Diputats a les llistes d'Esquerra Unida, elegit per la circumscripció de Còrdova. Entre 1991 i 1993 va ser regidor a l'Ajuntament de Madrid, elegit a les llistes del PSOE. Entre 1993 i 1996 va ser diputat en el Congrés, elegit en les llistes del PSOE, per Pontevedra. L'any 2004 va ser elegit pel Senat espanyol en les llistes del PSOE, també per la circumscripció de Pontevedra, sent secretari del grup parlamentari socialista i mantenint el seu escó fins al 2008.

## Referències

* ↑ Enrique Curiel, profesor y político, rostro amable del comunismo español, El País, 2 de març de 2011 (castellà)
# Enrique Estevan y Vicente

Enrique Estevan y Vicente (Salamanca, 1849 - Madrid, 1927) va ser un pintor i il·lustrador espanyol.

## Biografia i obra

Va estudiar a Madrid a la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, especialitzant inicialment en pintura costumista i, des dels disset anys, va concórrer amb assiduïtat a les Exposicions Nacionals de Belles Arts així com a les del Cercle de Belles Arts des de la primera de 1880, a la qual es va presentar amb una vista del Camp Gran de Santurzi. En la nacional de 1892 va obtenir tercera medalla per l'oli El primer balazo (El primer tret) adquirit per l'Estat per al Museu d'Art Modern (Museu del Prado, en dipòsit al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya).
Simpatitzant de la causa carlista, va retratar al pretendent Carles Maria de Borbó (Estella, Museu del Carlisme) i pel seu encàrrec va pintar La carga de Lácar (La càrrega de Lácar) i altres accions bèl·liques de la tercera guerra carlina, gènere d'història militar en el qual acabarà especialitzant. També va retratar al rei Alfons XII (còpia amb variants del retrat de José Casado del Alisal conservat al Palau Reial de Madrid), a qui va dedicar el quadre titulat El estudio de Goya (L'estudi de Goya), fotografiat per Jean Laurent cap el 1875.
Segons la necrològica que li va dedicar el diari ABC de Madrid el 28 de gener de 1927, durant el regnat d'Alfons XII va exercir com a mestre de dibuix «d'il·lustres dames aristocràtiques, entre elles la duquessa de Morny».
Va ser col·laborador habitual de revistes il·lustrades com la barcelonina Álbum Salón, primera revista espanyola acolorida en quadricromia, i les madrilenyes La Gran Vía i Blanco y Negro.

## Galeria d'imatges

* Carga de Lácar, oli sobre llenç, Estella, Museu del Carlisme, 1886.
* Retrat del rei Alfons XII d'Espanya, conservat al Palau Reial de Madrid, 1889
* El primer balazo. Quadre dipositat al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, 1892
* Baile charro. Il·lustració per a la revista Álbum Salón, 1904
* Madrileña neta. Il·lustració per a la revista Blanco y Negro, 1908

## Referències

* ↑ El primer balazo , fitxa de l'obra en la Col·lecció del Museu del Prado (castellà)
* ↑ Alfonso XII, fitxa de l'obra en la Col·lecció del Museu del Prado (castellà)
* ↑ «E. Estevan, le peintre Goya dans son atelier (à S.M. le Roi Alphonse XII). J.Laurent y Cia. Madrid», Biblioteca Nacional d'Espanya, albùmina, signatura 17/5/1936 (castellà)
* ↑ ABC, 28 de gener de 1927, p. 18. (castellà)
* ↑ Biblioteca Nacional d'Espanya (castellà)
* ↑ Biblioteca Nacional d'Espanya (castellà)
* ↑ Zúmel, Nelson. Colecciones particulares de pintura. Siglos XIX y XX (en castellà), 1990, p. 136.

## Enllaços externs

* Estevan y Vicente, Enrique a la col·lecció del Museu del Prado. (castellà)
# Enrique Esteban

Enric Esteban i Delgado (Barcelona, 1920-1998) fou un productor de cinema català.

## Biografia

Després de la guerra civil es formà en diverses distribuïdores i productores, i el 1949 fundà, amb Germà Lorente, l'empresa Este Films Producción e Importación de Películas. Inicialment se centrà en la distribu­ció, però després d'intervenir a El fugitivo de Amberes (Miquel Iglesias, 1954), l'empresa amplia la seva activitat a la producció amb El cerco (1955), del mateix director. El mateix any, Esteban s'associà amb la distribuïdora Mundial Films, de la qual fou conseller dele­gat i des de la qual regulava una producció pròpia, discreta però sempre atenta a la demanda del mercat.
Donà suport a l'inici de la trajectòria del realitzador José María Nunes amb Mañana (1957). També esperonà la producció de films policíacs de baix pressupost i amb la presència d'actors estrangers per faci­litar-ne la difusió internacional, com ara Un vaso de whisky (Juli Coll, 1958); A sangre fría (Joan Bosch, 1959) i No dispares contra mí (José María Nunes, 1961). Quan la censura fou més permissiva produí Badia de Palma (Bahia de Palma, Joan Bosch, 1962), el primer film espanyol que mostrà una actriu en biquini.
Germà Lorente també hi debutà com a realitzador amb el migmetratge semiexperimental Antes del anochecer (1963). Els problemes econòmics i legals que generà la coproducció Superespec­táculos del mundo / Superspettacoli nel mondo (Roberto Montero Bianchi i José María Nunes, 1963) obriren un parèntesi a l'activitat de la firma i Esteban es veié forçat a treballar en produccions alienes, com ara Acorn (1969) i Morbo (1971), per a Gonzalo Suárez. Després de coproduir la versió d'Els tres mosqueters (The Three Muskeepers, 1973), rodada a Espanya per Richard Lester, l'empresa es recuperà amb la producció de comèdies que, al principi de la dècada del 1980, evolucionaren vers el terreny eròtic. Esteban, però, continuà produint cin­tes de Lorente (Sensualidad, 1975) i Nunes (En secreto, amor, 1982).

## Fons

El seu fons personal es conserva a la Filmoteca de Catalunya. El fons conté documentació sobre projectes de producció de films, que inclouen guions, premsa, publicitat, correspondència, contractes i pressupostos.

## Referències

* ↑ Romaguera i Ramió, Joaquim (dir.) Diccionari del cinema a Catalunya. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2005
* ↑ «NODAC Enric Esteban al repositori de la Filmoteca de Catalunya.».
# Aura Celina Casanova

Aura Celina Casanova va ser una política veneçolana, la primera dona a Veneçuela designada al Gabinet.
El 1968, el president Raúl Leoni la va nomenar ministra de Desenvolupament Econòmic, càrrec que va ocupar fins al 1969.

## Referències

* ↑ «Falleció Mercedes Pulido, ex-ministra de la Mujer» (en castellà). Notitarde, 23-08-2016. Arxivat de l'original el 2019-07-24. [Consulta: 5 setembre 2020].
# Aura

«Aura» té aquests significats:

## Toponímia

** Vall d'Aura, vall pirinenca, entre Bigorra i Comenge
** Comtat d'Aura, jurisdicció feudal de Gascunya centrada a la Vall d'Aura
** Aura (Kuwaliya), ciutat de Kuwaliya (regne anatòlic vassall dels hitites)
* Miscel·lània:
** Aura (espiritualitat), en parapsicologia i segons certes nocions religioses i espiritualistes, és un halo que emet el cos humà i que l'envolta
** Aura (disc), disc del grup Asia
** Aura (Google Chrome) Conjunt d'eines per a la interfície gràfica de Google Chrome en substitució de GTK+ 2.
** Aura (mitologia), deessa de la brisa
** Aura (Pokémon)
** Aura (òpera), òpera de Amilcare Zanella

## Referències

* ↑ «Google reemplazará GTK+ a partir de Chrome 35 » MuyLinux» (en castellà), 14-03-2014. [Consulta: 19 desembre 2020].
Viccionari
# Aura (mitologia)

Aura (en grec antic Αὔρα) és, en la mitologia grega, filla del tità Lelant i d'una frígia, Peribea. El seu nom vol dir Brisa.
Segons les Dionisíaques de Nonnos, era ràpida com el vent, i caçava amb les companyes d'Àrtemis quan la va veure Dionís, que va intentar atrapar-la corrent, sense poder-ho fer. Era més lleugera i sempre s'escapava, fins que Afrodita la va fer embogir perquè el déu li havia demanat, de manera que Aura s'hi va lliurar. Dionís va engendrar dos bessons, però en la seva bogeria ella els va matar i es va llançar al riu Sangari. Zeus la va transformar en una font. Un dels dos bessons era Iacus, salvat de la mort en últim extrem per Àrtemis

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 67. ISBN 9788496061972.
Viccionari