OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La nostra ciutat

La nostra ciutat (Our Town) és una obra de teatre en tres actes creada pel dramaturg nord-americà Thornton Wilder l'any 1938. Segons el crític Edward Albee, és "la millor obra nord-americana que mai s'ha escrit". Presenta la ciutat americana de Grover's Corners –que és fictícia–, entre 1901 i 1913, a través de la vida quotidiana. la vida dels seus ciutadans.
Wilder fa servir dispositius metateatrals, situa l'obra al teatre real on s'està representant. El personatge principal és el director d'escena del teatre, que s'adreça directament al públic, fa venir professors convidats, planteja preguntes del públic... L'obra es representa sense decoració en un escenari pràcticament nu. Amb algunes excepcions, els actors presenten accions sense l'ús d'accessoris.
La primera representació de Our Town va ser al McCarter Theatre de Princeton, Nova Jersey, el 22 de gener de 1938. Va tenir èxit a Broadway i va rebre el Premi Pulitzer de Teatre. Aquesta obre és encara avui molt popular, de manera que es representa tot sovint als EUA.
Al nostre país, n'hi a una versió lliure al català situada a Sabadell. La va adaptar Josep Torrella sota el nom de Aquesta ciutat i la va estrenar el grup Doble Via l'any 1985, sota la direcció de Salvador Fité, que interpretava també el paper de narrador.

## Referències

* ↑ «Origin Theatrical | Our Town». [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Plans, Guillem. «El Teatre Principal diu adeu a Salvador Fité, l'home de teatre més estimat», 01-04-2023. [Consulta: 8 juny 2023].
* ↑ «Entrevista a Salvador Fité: la tenacitat i la versatilitat de la gent del teatre a Sabadell». Arraona (revista), 35, 2015, pàg. 130-141.
# La Torre de Bianya

La Torre de Bianya és una masia fortificada de la Vall de Bianya (Garrotxa) declarada bé cultural d'interès nacional
La masia, també coneguda com la torre de Sant Pere, és situada a Sant Pere Despuig (també anomenat Sant Pere Espuig o Sant Pere del Puig), nucli de població que pertany al municipi de la Vall de Bianya i a poca distància de l'església de Sant Pere Despuig. La vila de Sant Pere Despuig es troba a l'interfluvi dels torrents de Santa Llúcia de Puigmal i de Santa Margarida, afluents de la riera de Bianya.

## Història

El poble Sant Pere Despuig ja existia el 858, any en què va ser cedit al monestir de Ridaura. El 964 el bisbe de Girona Arnulf consagrà una església parroquial, Sant Pere, que fou reedificada més d'una vegada en temps posteriors. A la seva demarcació residia l'antiga família dels Bianya, a l'indret anomenat la Torre de Sant Pere. L'heretat dels Bianya passà posteriorment als Soler, als monjos de Camprodon i a mans de Roger de Montcada, que el 1396 vengué en lliure i franc alou la «domum hospicym» dita de Bianya, amb els seus homes, honors, possessions i pertinences a la família Corona, oriünda de Camprodon. Guillem Corona, àlies Crespià, bastí el casal fortificat de la Torre de Sant Pere que veiem avui. L'edifici romànic, situat a redós de l'església parroquial, era l'antiga residència dels Bianya i dels Soler. El 1546, Elionor Corona ven la casa a Bartomeu Morató, banquer d'Olot
Pertany als hereus del pintor d'Olot Joaquim Vayreda, fundador de l'Escola d'Olot. Actualment és una Residència – Casa de Pagès anomenada La Torre.

## Arquitectura

La Torre de Sant Pere o, també, Torre de Bianya, manté la fesomia original del segle xv. Un casal de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes principals. A l'angle del costat del migdia-llevant hi ha la torre de defensa de quatre pisos, amb el teulat a quatre aigües. Posteriorment s'afegí un cos pel costat de tramuntana i es construïren balcons a la banda del solell i es bastí una escala que mena directament per l'exterior, al primer pis.

## Referències

* 1 2 «La Torre de Bianya». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «LA TORRE DE BIANYA». Patrimoni.gencat:Arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2016].

## Enllaços externs

* Torre de Bianya a Castells Catalans
# L'homme à la tête en caoutchouc

L'homme à la tête en caoutchouch fou un dels primers films que realitzà Georges Méliès l'any 1901.
Méliès s'inspirà en els trucatges de la fantasmagoria mòbil. En aquesta pel·lícula hi ha un cap que ha de donar la impressió que s'infla, es desinfla, es torna a inflar i acaba explotant.
La tècnica utilitzada és la de la fantasmagoria; gràcies a un sistema de carrils, el cap -filmat sobre un fons negre i sobreimpressionat posteriorment sobre la resta de l'escenari- avança cap a la càmera, la qual es manté fixa, com sempre en les obres de Méliès.
El creador de fantasmagories, Étienne-Gaspard Robert -conegut amb el nom de Robertson-, explica molt bé aquest trucatge en les seves memòries: descriu una il·lusió que consistia a "fer avançar un objecte en un mirall còncau, ben bé com un cap que sembla que va endavant". Es col·locava al damunt d'un carretó un cap artificial, invertit i illuminat per uns miralls amb reflectors platejats, i tot plegat es disposava davant d'un mirall, el qual era l'única cosa que veia el públic. Amb una manovella es feia avançar el carretó i el cap.
En l'obra de Méliès, el cap era viu i es mantenia al seu lloc. Se l'havia fotografiat a banda sobre un fons negre i s'acostava progressivament a l'objectiu de la càmera (que s'anava graduant de mica en mica). Aleshores, aquesta imatge apareixia en sobreimpressió sobre el fons negre d'un decorat.

## Referències

* ↑ George Méliès. La magia del cinema, 12 de desembre de 2016. ISBN 978-84-9900-078-7.
# L'hora catalana

L'hora catalana és el nom d'un programa de ràdio creat a Argentina i emès en diversos països americans. Va ésser el primer programa de ràdio en català fora dels Països Catalans i el primer en llengua estrangera que es va fer a tot Amèrica per i per a les comunitats d'immigrants.
El primer programa va ésser L'hora catalana de Buenos Aires i es va emetre ininterrompudament des del 4 de novembre de 1928 fins al 30 de setembre de 1984. El seu creador va ésser Joan Ferrer i Bigatà. Va començar les emissions a Ràdio Prieto els diumenges al migdia, però amb els anys va canviar moltes vegades d'emissora i horari. També va tenir de presentadors: Francesc Miró i Cairol, Francesc Solé i Jordana, Antoni Domènech, Ignasi Almirall i Gallifa, i el corresponsal a Catalunya, el músic i periodista Guillermo Cazenave.
A banda del programa de Buenos Aires també n'hi va haver a Montevideo, Santiago de Xile, Valparaíso, l'Havana, Mèxic (dirigit per Dolors Bargalló i Serra), Caracas i a altres ciutats.
Des del 7 de març del 2010 L'hora catalana s'emet a través de l'emissora Radio Cultura de Buenos Aires els diumenges de 2/4 de dues a 2/4 de tres del migdia.

## Bibliografia

* Garcia-Ripoll, M.; Niqui, C. La ràdio en català a l'estranger. Bellaterra: Servei de Publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona, 2007.

## Referències

* ↑ "L'hora catalana" torna a les ones de la ràdio argentina, 3cat24.

## Enllaços externs

* La hora catalana Arxivat 2008-09-08 a Wayback Machine.
* 75è Aniversari de L'hora catalana
# La quinta del porro

La quinta del porro és una comèdia sobre el servei militar obligatori a Espanya, rodada l'any 1980.

## Argument

Dues històries paral·leles que comencen a l'Estació de França de Barcelona i acaben al poble imaginari de Caganillas de la Vega, 400 kilòmetres al sud de Catalunya, on hi ha emplaçat el campament de la instrucció militar. El tren amb els joves reclutes inicia un viatge ple de peripècies; tots els reclutes menys un que ha decidit desertar. El dissident no obstant, influït per la seva xicota, es repensa, però tard, quan el comboi ja ha posat rumb al sud. Amb la idea d'atrapar-lo, la parella agafa un taxi a la parada de l'estació. Malgrat els esforços del taxista el tren se'ls escapa i es proposen d'arribar a Caganillas abans de l'expedició militar. Al capdavall, a dins del tren, s'hi acaba produint una tancada de reclutes mentre que al taxi s'hi esdevenen constants entrebancs a causa de la indecisió del jove desertor que viu en un paranoic estat d'un "ara hi vaig ara deserto"

## Repartiment

Repartiment:
* Álvaro de Luna: El Sargento
* Anna Lizaran: Mare d'Albert
* Joan Borràs: Vicenç
* Pep Munné: Futur recluta
* Juan Manuel Montesinos: Juan
* Carmen Pérez: Violeta
* Ricard Borràs: Antonio
* Assumpta Almirall: Promesa d'Albert
* Arnau Vilardebó: Yago
* Fernando Rubio: Revisor
* Francesc Albiol: Futur recluta
* Oscar Rodriguez: Futur recluta
* Carlos Tristancho: Kinki
* José María Cañete: Tinent

## Referències

* ↑ Ramoneda, Josep; Gabancho, Patrícia; Ibàñez Escofet, Manuel. Història gràfica de Catalunya dia a dia. Edicions 62, 1981, p. 17.
* ↑ «La quinta del porro (1980)» (en castellà). [Consulta: 4 abril 2018].
* ↑ Comas, Àngel. Diccionari de llargmetratges: el cinema a Catalunya després del franquisme. Cossetània Edicions, 2003, p. 215. ISBN 8496035964.

## Enllaços externs

* La quinta del porro a Fotogramas (castellà)
# La fe (pel·lícula)

La fe és una pel·lícula espanyola de 1947 dirigida per Rafael Gil Álvarez per a Suevia Films i protagonitzada per Amparo Rivelles, Rafael Durán i Guillermo Marín. La direcció artística va ser a càrrec d'Enrique Alarcón.

## Argument

Està basada en l'obra del mateix títol de l'escriptor Armando Palacio Valdés i en ella un sacerdot veu posada a prova la seva fe en passar una nit a un hostal amb una dona de camí a un convent.

## Repartiment

* Amparo Rivelles - Marta Osuna
* Rafael Durán - Padre Luis Lastra
* Guillermo Marín - Don Álvaro Montesinos
* Juan Espantaleón - Padre Miguel Vigil Suárez
* Ricardo Calvo - Obispo
* Fernando Fernández de Córdoba - Sr. Osuna
* Camino Garrigó - Josefa
* José Prada - Don Martín
* Joaquín Roa - Sacerdote acompañante del P. Miguel
* Félix Fernández - Pelegrín
* Ángel de Andrés - Dueño casa huéspedes
* Carmen Sánchez - Doña Eloísa
* Irene Caba Alba - Dueña casa huéspedes
* Juan Vázquez - Don Gaspar
* Arturo Marín - Ramiro
* Manuel Guitián - Juan
* Julia Lajos - Teodora
* Fernando Aguirre - Maestro
* Cándida Losada - Joaquina
* Ángel Martinez
* Luisa Sala

## Premis
### Tercera edició de les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Categoria | Nominats | Resultat |
| Millor actriu | Amparo Rivelles | Guanyadora |
| Millor actriu secundària | Camino Garrigó | Guanyador |

## Referències

* ↑ Bentley p.103
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1947». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-07-30. [Consulta: 8 desembre 2015].

## Bibliografia

* Bentley, Bernard. A Companion to Spanish Cinema. Boydell & Brewer 2008.
# La mort arriba suaument

La mort arriba suaument (originalment en alemany, Sanft schläft der Tod) és una pel·lícula thriller psicològic alemanya del 2016. Es va estrenar el 5 d'octubre de 2016 al Festival de Cinema de Múnic, mentre que la primera emissió a televisió va ser el 7 d'octubre de 2017 a Das Erste. El 20 de gener de 2021 es va estrenar el doblatge en català a TV3.
El repartiment compta amb Georg Arms, Matthias Brandt, Fabian Busch, Rike Eckermann, Sascha Gluth, Helene Grass, Christina Große, Marleen Lohse, Sophie Pfennigstorf, Luisa Römer, Bernhard Schütz, Christian Sonnberger, Oskar von Schönfels, Hannes Wegener, Luise Wolfram i Manfred Zapatka.
Quan es va emetre per primera vegada a Ersten, va ser vista per 6,09 milions d'espectadors en horari de màxima audiència i va aconseguir, així, una quota de pantalla del 20,8%.

## Sinopsi

Herbert Winter, antic col·laborador de la Stasi, viu actualment del subsidi d'atur a la població de Binz, a l'illa alemanya de Rügen. Quan descobreix que els seus nets, la Leila i en Finn, els han segrestat mentre eren a bord d'un iot que els seus pares havien llogat estant de vacances a l'illa, se'n recorda d'un cas semblant que hi va haver poc abans de la caiguda del mur de Berlín, pensa en un possible assassí en sèrie i s'ofereix a donar un cop de mà a la policia per investigar el cas. Frank Mendt, el pare dels nens, és fill del senyor Winter, però no en vol saber res des de fa anys. Trobar-se'l ara de nou, i en aquestes circumstàncies, farà remoure moltes consciències. I, mentrestant, el temps corre i els nens no apareixen.

## Referències

* ↑ «Sanft schläft der Tod». neue deutsche Filmgesellschaft.
* ↑ «La mort arriba suaument». ésAdir. [Consulta: 2 abril 2022].
* ↑ Heike Hupertz. «TV-Film „Sanft schläft der Tod“: Er treibt sein finsteres Spiel mit dem Herzen der Familie». Frankfurter Allgemeine Zeitung.
* ↑ «Sanft schläft der Tod – Kritik zum Film bei Tittelbach.tv».
* ↑ Heike Kunert. «"Sanft schläft der Tod": Ein somnambuler Teufel». Die Zeit.
* ↑ «Über sechs Millionen Zuschauer: «Sanft schläft der Tod» hängt Nena klar ab». Quotenmeter.
* ↑ «Pel·lícules». CCMA. [Consulta: 2 abril 2022].
# La cara nord

La cara nord (títol original en alemany Nordwand) és una pel·lícula estrenada el 2008 protagonitzada per Benno Fürmann, Florian Lukas i Johanna Wokalek i coproduïda entre Alemanya, Àustria i Suïssa. La producció, basada en una història real, va ser dirigida per Philipp Stölzl. i doblada en català per TV3.

## Argument

En l'any 1936, durant l'Alemanya nazi, l'editor d'un prestigiós diari berlinès coneix, a través de la seva secretària i incipient fotògrafa Luise Feller (Johanna Wokalek), l'existència de dos alpinistes bavaresos disposats a escalar el muntanya Eiger; cimera que altres dos escaladors alemanys havien intentat conquerir, morint en l'intent. Els muntanyencs són Toni Kurz (Benno Fürmann) i Andi Hinterstoisser (Florian Lukas), que són persuadits per Feller per emprendre l'empresa, encara que el primer d'ells es mostra reticent al principi. En la pujada al cim ambdós hauran de competir amb una parella d'austríacs.

## Repartiment

| Benno Fürmann: Toni Kurz Johanna Wokalek: Luise Fellner Florian Lukas: Andi Hinterstoisser Simon Schwarz: Willy Angerer Georg Friedrich: Edi Rainer Ulrich Tukur: Henry Arau Erwin Steinhauer: Emil Landauer Branko Samarovski: Albert von Allmen Petra Morzé: Elisabeth Landauer Hanspeter Müller: Hans Schlunegger Peter Zumstein: Adolf Rubi Martin Schick: Christian Rubi | Erni Mangold: Grossmutter Kurz Johannes Thanheiser: Grossvater Kurz Arnd Schimkat: Hoteler Klaus Ofczarek: Redactor Martin Brambach: Redactor Henze Peter Faerber: Spiess Tobias Ofenbauer: Reporter Hartmut Scheyhing: Reporter Maximilian Pfnür: Wache Gerhard Greiner: SS Mann Erlberger Hassan Athman: Jazzmusiker Traute Hoess: Anna Fellner (no surt als crèdits) |

## Crítica

Sobre la pel·lícula a The New York Post es va publicar «Kolja Brandt li va donar un toc personal a la cinematografia (feta en estudi i en bodegues refrigerants), mentre que Philipp Stölzl amb la direcció, va mantenir el suspens en el nivell més alt. Desafortunadament, algú va decidir inserir una història d'amor supèrflua, involucrant una "completament prefabricada" reportera gràfica.»
A The New York Times s'hi va dir que «...la majoria de les vegades, Nordwand t'ubica on vol: just en el moment del perill. Aquestes escenes són tan terribles, que podria fins i tot qüestionar-nos com al famós escalador britànic George Mallory quan li van preguntar per què volia pujar a l'Everest: "Doncs...perquè és allà"».

## Referències

* ↑ Nordwand (en castellà).
* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ Nordwand (en anglès).
* ↑ «Full cast and crew for North Face». Internet Movie Database.
* ↑ 'North face' of vertical Swiss mountain (en anglès).
* ↑ 'Because It's There' Is the Least of Their Reasons (en anglès).
# Lamego

Lamego és un municipi portuguès, situat al districte de Viseu, a la regió del Nord i a la subregió del Douro. L'any 2001 tenia 28.081 habitants. Limita al nord amb Mesão Frio i Peso da Régua, a l'est amb Armamar, al sud-est amb Tarouca, al sud-oest amb Castro Daire i a l'oest amb Resende.

## Població

Població del concelho de Lamego (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 14688 | 20240 | 31835 | 34730 | 36320 | 32833 | 30164 | 28081 | 27054 |

## Freguesies

Las parroquias de Lamego son las siguientes:
| Almacave (Lamego) Avões Bigorne Britiande Cambres Cepões Ferreirim Ferreiros de Avões Figueira Lalim Lazarim Magueija | Meijinhos Melcões Parada do Bispo Penajóia Penude Pretarouca Samodães Sande Sé (Lamego) Valdigem Várzea de Abrunhais Vila Nova de Souto d'El-Rei |

## Història

Es tracta d'una ciutat que data del temps dels romans, va ser reconquerida definitivament el 1057 per Fernando Magno de León dels àrabs; quan els districtes van ser instituïts el 1835 per una reforma de Mouzinho da Silveira, Lamego va ser inicialment prevista com a seu del districte; però aquell mateix any la seu del mateix va ser traslladada a Viseu, a causa de la seva situació més cèntrica.
És seu de la diòcesi de Lamego (l'única diòcesi portuguesa que no correspon a una capital de districte). Hi ha nombrosos monuments religiosos, destacant-ne dos: la Sé Catedral i l'església de São Pedro de Balsemão així com el santuari dona Nossa Senhora dos Remédios, que dona també el nom a la romeria anual que se celebra el 8 de setembre que és també el dia patronal municipal.
# Lameirão

Lameirão és una vila al nord de l'illa de São Vicente a l'arxipèlag de Cap Verd. Està situada en els turons a l'est de la capital de l'illa, Mindelo, aproximadament 3 km al sud-est del centre de la ciutat i amb una carretera que la connecta al nord-est de l'illa. També és a l'oest de Monte Verde.

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd
# Lambros Khutos

Lambros Khutos (Atenes, 7 de desembre de 1979) és un futbolista grec, que ocupa la posició de davanter.

## Trajectòria

Va començar la seua carrera a l'Asteras Polygonou, d'on va passar a les categories inferiors del Panathinaikos FC; dos anys després, marxa a l'AS Roma, per incorporar-s'hi al seu filial.
Cedit per la Roma, dona els seus primers passos com a professional en el seu país, a l'Olympiacos FC, després de destacar a la fase de classificació per a l'Europeu sub-21 de seleccions, on va marcar 10 gols en 15 partits. A l'equip del Pireu va ser titular, formant amb un trio ofensiu amb l'eslovè Zahovic i el brasiler Giovanni Silva.
Encara que va sofrir una lesió, va marcar gols decisius, sent un dels jugadors més destacats. Va ajudar l'Olympiacos a guanyar quatre lligues gregues consecutives entre 1999 i 2003.
L'estiu del 2004 hi retorna a Itàlia, fitxat per l'Inter de Milà. Però no es va consolidar a l'equip nero-azzurri, sent cedit a equips menors d'Itàlia, així com al RCD Mallorca de la primera divisió espanyola. Finalment, deixa l'Inter en acabar la temporada 06/07, amb tan sols uns pocs partits com a milanès.
De nou a Grècia, signa amb el Panionios FC, tot començant a jugar a partir del mes de gener, a mitja temporada. Tot i això, va fer-ne 12 gols, i el seu equip finalitzà sisé a la taula. El seu segon any al Panionios l'inicia amb gol, fent-li un parell de l'OFK de Belgrad a la Copa Intertoto. Però, no té continuïtat i se li rescindeix el contracte.
El 2 de febrer del 2009 signa un contracte de sis mesos amb el PAOK FC, amb qui juga vuit partits, sense marcar. L'agost d'eixe any retorna a la competició italiana, al modest A.S. Pescina Valle del Giovenco.

## Selecció

Khutos va ser internacional amb Grècia en 10 ocasions, tot marcant tres gols.

## Títols

* Olympiakos:
** Lliga de futbol de Grècia: 1999–00, 2000–01, 2001–02, 2002–03
* Inter Milà:
** Serie A: 2006–07
** Coppa Italia: 2004–05

## Referències

* ↑ «Arriva il bomber Lambros Choutos, ex Roma ed Inter (Bomber Lambros Choutos, formerly of Roma and Inter, arrives)» (en italian). VDG, 25-08-2009 [Consulta: 26 agost 2009]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2009-08-30. [Consulta: 13 gener 2010].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Langur de Sarawak

El langur de Sarawak (Presbytis chrysomelas) és una espècie de primat de la família dels cercopitècids. És endèmic de l'illa de Borneo, on viu al nord del riu Kapuas a Kalimantan (Indonèsia), Brunei i els estats malais de Sarawak i Sabah. Té una taxonomia complexa i discutida; se l'ha considerat una subespècie de P. femoralis o P. melalophos.

## Referències

* 1 2 Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 170. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Brandon-Jones, D.; Eudey, A. A.; Geissmann, T.; Groves, C. P.; Melnick, D. J.; Morales, J. C.; Shekelle, M.; Stewart, C.-B. 2004. Asian primate classification. International Journal of Primatology 25(1): 97-164. (anglès)
# Lammerita

La lammerita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el seu nom de Franz Lammer (1914-1997), col·leccionista de minerals de Leoben, Àustria, qui va proporcionar el primer exemplar per al seu estudi.

## Característiques

La lammerita és un fosfat de fórmula química Cu₃(AsO₄)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 3 i 4. És un mineral dimorf de la lammerita-β. Pot formar una solució sòlida amb el seu possible anàleg fosfat: UM1984-21-PO: AsCu.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la lammerita pertany a «08.AB - Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: farringtonita, ferrisicklerita, heterosita, litiofilita, natrofilita, purpurita, sicklerita, simferita, trifilita, karenwebberita, sarcòpsid, chopinita, beusita, graftonita, xantiosita, lammerita-β, mcbirneyita, stranskiïta, pseudolyonsita i lyonsita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Laurani, al districte homònim de la província d'Aroma, al Departament de La Paz, Bolívia. També ha estat descrita a Xile, Àustria, Alemanya, Rússia i Namíbia.

## Referències

* ↑ «Lammerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 setembre 2017].