OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# San Rafael (Califòrnia)

San Rafael és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del tenia 55.649 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, San Rafael tenia 56.063 habitants, 22.371 habitatges, i 12.773 famílies. La densitat de població era de 1.304,8 habitants/km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,5% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 33,3% entre 25 i 44, un 24,8% de 45 a 60 i un 14,4% 65 anys o més.
L'edat mitjana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,7 homes.
La renda mitjana per habitatge era de 60.994 $ i la renda mitjana per família de 74.398 $. Els homes tenien una renda mitjana de 50.650 $ mentre que les dones 39.912 $. La renda per capita de la població era de 35.762 $. Entorn del 5,6% de les famílies i el 10,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- San Rafael». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- San Rafael». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Litoria inermis

Litoria inermis és una espècie de granota de la família dels hílids. És un endemisme del nord d'Austràlia. Es troba des de la Regió de Kimberley, al nord d'Austràlia Occidental, passant pel nord del Territori del Nord i pel nord-est de Queensland fins a la costa central d'aquest estat. Només es coneix de baixes altituds i és comuna.
Habita en planes al·luvials costaneres i fluvials, boscos monsònics, boscos de savana i prats. La reproducció té lloc entre novembre i març en basses temporals, on els ous es ponen en masses d'entre 100 i 330. El desenvolupament dura unes 10 setmanes.

## Referències

* 1 2 «Litoria inermis» (en anglès). IUCN Red List. Jean-Marc Hero, Dale Roberts, Paul Horner, Richard Retallick. 2004. [Consulta: 15 setembre 2014].
# Can Parera de Canyes

Can Parera de Canyes és una masia gòtica de Sant Pere de Vilamajor (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia amb moltes dependències, envoltada per unes poques cases de més nova planta. La teulada és a dues vessants. A la façana cal destacar la porta, dovellada, un rellotge de sol i les finestres. N'hi ha d'arc escarser, allindades, una d'elles amb unes columnetes que acaben en cares de serafins, i una finestra conopial amb bona traceria.

## Història

La primera referència a Can Perera és de l'any 950. L'edifici actual és del segle xvi. Avui dia es veu molt restaurat.

## Referències

* 1 2 «Can Parera de Canyes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 octubre 2017].
# Can Parera (Mataró)

Can Parera és un edifici del municipi de Mataró (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil adossat a dos edificis laterals. Consta d'una planta baixa i dos pisos. Una balconada recorre l'amplada de la façana a l'altura del primer pis. El conjunt destaca per l'ús d'elements decoratius de tipus historicista-neogòtic, com és el cas del coronament de l'edifici, especialment de les finestres superiors, decorades amb arcs profusament ornamentats amb escultura: arcuacions, elements florals, etc. La façana està coberta per esgrafiats de gran qualitat.

## Referències

* ↑ «Can Parera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].

## Enllaços externs

* «Can Parera». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Cantó de Veinet

El cantó de Vèina és un cantó francès del departament dels Alts Alps, situat al districte de Gap. Té 8 municipis i el cap és Vèina.

## Municipis

* Chabestan
* Chasteunòu d'Auza
* Furmeier
* Montmaur
* Auza
* Sant Auban d'Auza
* Lo Sais
* Vèina

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1961-1979 | Emile Meurier | PCF |
| 1979-1994 | Daniel Chevallier | PS |
| 1994- | Louis Massot | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 4.038 | 4.308 | 3.963 | 3.919 | 3.921 | 4.021 | 4.214 |
# Cantó de Vendeuvre-sur-Barse

El cantó de Vendeuvre-sur-Barse és un cantó francès del departament de l'Aube, situat al districte de Bar-sur-Aube. Té 19 municipis i el cap és Vendeuvre-sur-Barse.

## Municipis

* Amance
* Argançon
* Bligny
* Bossancourt
* Champ-sur-Barse
* Dolancourt
* Fravaux
* Jessains
* Juvanzé
* La Loge-aux-Chèvres
* Magny-Fouchard
* Maison-des-Champs
* Meurville
* Spoy
* Trannes
* Unienville
* Vauchonvilliers
* Vendeuvre-sur-Barse
* La Villeneuve-au-Chêne

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-19.. | M. Poulet | RI |
| 19..-1958 | M. Chaffaut | Divers droite |
| 1958-1970 | M. Bourlon de Sarty | Divers droite |
| 1970-1994 | Pierre Micaux | Centrista, després UDF |
| 2001- | Claude Ruelle | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 4.403 | 4.787 | 5.305 | 5.674 | 5.667 | 5.421 | 5.365 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Capella de Montserrat (Sant Joan de les Abadesses)

La Capella de la Mare de Déu de Montserrat és una obra de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici molt simple. L'interior té una decoració senzilla, però digna. La pintura original de l'altar va ser destruïda l'any 1936. La capella està dedicada a la Mare de Déu de Montserrat i, com a titular secundària, a Santa Anna. La reforma litúrgica de 1970 uní la celebració de Sant Joaquim a la de Santa Anna; per això ambdós sants estan representats amb sengles imatges.

## Història

La capella va ser construïda l'any 1615 quan, el 18 de gener, el vicari general de Vic va autoritzar al notari Joan Pau Isalguer perquè la beneís Mn. Rafael Gironella, rector de Sant Martí d'Ogassa. Es va refer totalment l'any 1815. Inicialment era una capella annexa a la casa pairal de la família Isalguer, edifici que avui és inexistent.

## Referències

* 1 2 «Capella de Montserrat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
* ↑ «Goigs a la Mare de Déu de Montserrat de Sant Joan de les Abadesses». [Consulta: 2023].
# Cap de Crist (Petrus Christus)

Cap de Crist és una pintura a l'oli creada el 1445 pel pintor flamenc Petrus Christus, també anomenat Petrus Cristus. Les seves dimensions són 14.9 cm × 10.8 cm i està situat en el Museu Metropolità d'Art de Nova York.

## Descripció

Es tracta d'una miniatura destinada a la devoció privada, on Crist apareix representat amb gran realisme, si bé una mica idealitzat. La seva visió sembla a la vegada propera i llunyana, humana i divina. La imatge està inspirada en una obra perduda de Van Eyck i coneguda a través de còpies, una de 1438 (Gemäldegalerie, Berlín), dues de 1440 (Museu Groeninge, Bruges, i JC Swinburne Col·lecció, Newcastle-upon-Tyne).

## Exposicions

L'obra va formar part de les exposicions: Petrus Christus: Renaissance Master of Bruges el 1994, From Van Eyck to Bruegel: Early Netherlandish Painting in The Metropolitan Museum of Art el 1998-1999 i Antonello dona Messina: Sicily's Renaissance Master el 2005-2006.

## Referències

* 1 2 «The Collection Online» (en anglès). Museu Metropolità d'Art de Nova York. [Consulta: 4 juny 2017].
* ↑ «Fitxa de l'obra» (en anglès). The Metropolitan Museum of Art. [Consulta: 9 juliol 2011].
# Capriccio

«Capriccio» té aquests significats:

## Arquitectura

* Capriccio o capritx, edifici inútil, construït per mer plaer per a decorar parcs i jardins

## Música

* Capriccio, forma musical d'estil lliure.
* Capriccio, òpera de Richard Strauss
# Carlos Trías Sagnier

Carlos Trías Sagnier (Barcelona, 1946 - 2007) fou un escriptor català en llengua castellana, fill del polític falangista Carlos Trías Beltran i germà del filòsof Eugenio Trías Sagnier i el polític Jorge Trías Sagnier. Pertanyia a l'alta burgesia catalana. Es va llicenciar en Dret, encara que mai exerciria. Casat amb l'escriptora arenyenca Cristina Fernández Cubas. El 1972 va publicar la seva primera novel·la, El juego del lagarto, a Barral Editors, l'editorial del poeta i polític Carlos Barral. Va morir d'un càncer de pulmó el 19 d'agost de 2007.

## Obres

* El juego del lagarto (Barral, 1972)
* Hoy he decidido (Lumen, 1974).
* ¿Qué son las organizaciones marxistas-leninistas? (La Gaya Ciencia, 1977).
* El encuentro (1985).
* El círculo de la luz (1985)
* Viaje a Delfos (Tusquets, 1994).
* El ausente, premi Juan March Cencillo, (2001).
Entre les seves traduccions destaca la de La Orestiada d'Èsquil, que també adaptà per a un muntatge teatral de Mario Gas.

## Necrològica

Mario Gas, Carlos Trías, In memoriam a El País, 22 d'agost de 2007
# Carlos Ulises Moulines Castellví

Carlos Ulises Moulines Castellví (Caracas, 26 d'octubre de 1946) és un filòsof especialitzat en lògica i filosofia de la ciència. El seu pensament sobre epistemologia pot enquadrar-se dins del positivisme crític.

## Biografia

Nascut a Veneçuela, fill de pares catalans exiliats, va cursar estudis de física i filosofia a la Universitat de Barcelona, i es va doctorar en filosofia a la Universitat de Múnic, el 1975.
Des del gener de 2010 és membre corresponent de la secció de Filosofia i Ciències Socials de l'Institut d'Estudis Catalans.

## Llibres publicats

* La estructura del mundo sensible. Sistemas fenomenalistas, Barcelona, Ariel, 1973.
* Zur logischen Rekonstruktion der Thermodynamik, Universitat München, Múnic, 1975.
* Manifiesto nacionalista: (o hasta separatista, si me apuran), Barcelona, Edicions La Campana, 2002. N'hi ha traducció catalana: Manifest nacionalista (o fins i tot separatista, si volen). Traducció d'Imma Falcó. Barcelona: La Campana, 2002. (Campànules; 3)
* La philosophie des sciences. L'invention d'une discipline (fi XIXe-debut XXIe siécle). París: Éditions Rue d'Ulm/Press de l'École normale supérieure, 2006.
* Fundamentos de la Filosofía de la Ciencia, Barcelona, Ariel, 2008 (3ª ed.) - En col·laboració amb J. A. Díez.

## Enllaços externs

* Pàgina personal a la Universitat de Múnic (en alemany) (CV en anglès)
* Articles de l'autor

## Referències

* ↑ «Carlos Ulises Moulines pronuncia el discurs de recepció com a membre corresponent de l'IEC», 25-01-2010. [Consulta: 23 agost 2015].
* ↑ Moulines, Carles Ulisses. És la filosofia una ciència?. ISBN 978-84-92583-84-3.
* ↑ Moulines, Carlos Ulises «Còpia arxivada». Manifiesto nacionalista (o hasta separatista, si me apuran). Arxivat de l'original el 2017-09-21. DOI: doi:10.3989/isegoria.2001.i24.601 [Consulta: 23 agost 2015]. Arxivat 2017-09-21 a Wayback Machine.
* ↑ Moulines, Carlos Ulises «Ontologia i axiologia de les nacions». Anuari de la Societat Catalana de Filosofia, XV, 2003, pàg. 7-22.
# Capdevila (Cercs)

Capdevila és una obra del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa i un pis. La seva estructura és de planta rectangular amb entrada i façana principal en un dels extrems. Teulada a dues vessants amb carener paral·lel al pla de façana més llarg. Obertures regulars en totes les façanes, emmarcades amb maó. L'aparell és de pedra grossa sense polir unida amb morter. El maó vist és utilitzat com a contrafort de les cantonades i com a element ornamental de les obertures i dels nivells edificats. Basament més ampli amb el mateix material de pedra de grans dimensions. El mateix sistema constructiu es repeteix en els dos edificis adjacents utilitzats com a auxiliars del principal.
A banda i banda de l'element principal existeixen dues construccions rectangulars utilitzades com a auxiliars de la primera i amb finalitats agrícoles i ramaderes. Aquestes segueixen les mateixes directrius que l'element principal quant a materials i cromatismes.

## Història

Fou construït en el lloc on hi havia una antiga casa de tradició i ús rural, l'actual edifici de Can Capdevila és a mig camí de ser una edificació aïllada de tradició rural i un habitatge integrat en el conjunt urbà de la barriada "Els Tilos". Aquesta és una de les construccions més antigues de tota la zona i data de finals del segle xix. Va ser edificat per la societat italiana que tenia els drets de les explotacions mineres de l'indret i va ser destinat a habitatges dels facultatius de l'empresa. En l'actualitat té un ús d'habitatge familiar.

## Referències

* 1 2 3 «Capdevila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2016].
Viccionari
# Cardat

El cardat és una operació mecànica que produeix una xarxa contínua de teixit a partir del material cru, històricament duta a terme pels paraires. Això s'aconsegueix fent passar les fibres entre superfícies que es mouen diferencialment cobertes amb teixit cardant. El cardat és un conjunt d'operacions mecàniques que també es fa servir en altres materials com el cotó i el lli per tal de netejar, paral·lelitzar o individualitzar-ne les fibres per a produir finalment una metxa o cinta. Actualment es fa amb màquines cardadores. L'etimologia és del llatí carduus que són els capítols secs d'una planta, el cardó, que s'usava per cardar la llana crua. El cardat també es pot usar per crear mescles de fibres de diferents colors.
El cardat artesanal en procés de desaparició. El cardador de llana era un treballador ubicat en zones de ramaderia que produïen llana, que rentava la llana bruta de les ovelles amb aigua per tal d'eliminar-ne la brutícia i les restes de greix i després es desenredava per a deixar-les preparades per al filat i el seu ús tèxtil. Aquests treballadors usaven instruments tradicionals com cardadors o pintes. Actualment aquest procediment s'ha mecanitzat i cal poca mà d'obra.
També els cardadors eren matalassers que cardaven la llana dels matalassos des fent els matalassos i traient la llana del seu interior.

## Història

L'historiador de la ciència Joseph Needham adscriu la invenció dels instruments de cardar a l'Índia antiga. Les primeres evidències del seu ús són del segle II de la nostra era. Aquests estris s'anomenaven kaman i dhunaki hi actuaven per vibració d'una corda.
A la Corona d'Aragó s'encarregaven del cardat de la llana els paraires.
El 1748 Lewis Paul de Birmingham, inventà la màquina cardadora manual.
Des de la dècada de 1780, les màquines cardadores es van instal·lar a molins del nord d'Anglaterra i del centre de Gal·les.

## Notes

* ↑ Yilmaz, Nasire Deniz; Powell «The Technology of Terry Towel production». Journal of Textile and Apparel, Technology and Management. North Carolina Stare University, 4, 4, 2005.
* ↑ «Juan Manuel Bartolomé Bartolomé: La dinámica en la producción y consumo de textiles en León: Las zonas artesanales de La Bañeza y Astorga (1700-1860)». Arxivat de l'original el 2019-10-01. [Consulta: 2 març 2014].
* ↑ Castilla y León aún cuenta con varios lavaderos de lana para elaborar alfonbras y moquetas Arxivat 2014-03-05 a Wayback Machine., leonnoticias.com
* 1 2 3 Baber, Zaheer. The Science of Empire: Scientific Knowledge, Civilization, and Colonial Rule in India. State University of New York Press, 1996, p. 57. ISBN 0-7914-2919-9.
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Wadsworth, A. P.; Mann, J. de L.. The Cotton Industry and Industrial Lancashire. Manchester University Press, 1931, p. 419–448.
* ↑ Jenkins, J. Geraint. The Welsh Woollen Industry, 1969, p. 33–4.

## Enllaços externs

* Video on es mostra el cardat manual de la llana
# Cantó de Mércuer

El cantó de Mércuer és un cantó francès del departament de la Corresa, situat al districte de Tula. Té 10 municipis i el cap és Mércuer.

## Municipis

* Altilhac
* Bassinhac de Debas
* Camps, Sent Maturin e Leubagel
* La Chapèla Sent Geraud
* Golas
* Mércuer
* Raigadas
* Sent Bonet las Tors de Merle
* Sent Julian lo Peregrin
* Sescles

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1970-1994 | Jean Teilhet | Divers droite, després RPR |
| 1994- | Lucien Delpeuch | RPR, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 3.495 | 3.735 | 3.309 | 3.138 | 2.875 | 2.552 | 2.589 |
# Carignano

Carignano és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 20 quilòmetres al sud de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 9.274 habitants.
Carignano limita amb els següents municipis: Moncalieri, Vinovo, La Loggia, Piobesi Torinese, Villastellone, Castagnole Piemonte, Osasio, Lombriasco i Carmagnola.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 1r abril 2020].
# Casa al carrer Vell, 18 (la Jonquera)

La Casa al carrer Vell, 18 és una obra de la Jonquera (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat en una cantonada, al centre del poble. És una casa de planta rectangular, amb planta baixa, pis i golfes, que ha estat rehabilitada recentment, però que encara conserva les obertures originals. La coberta de l'edifici és una coberta de teules a dues vessants. Les dues façanes estan arremolinades i pintades, i les obertures, que es troben a la façana principal, són carreuades, amb carreus grossos molt ben tallats. L'obertura de la planta golfes és en arc rebaixat, mentre que les altres dues són rectangulars. Destaca la llinda de la porta d'accés amb un òval amb la data 1765.

## Història

La façana principal ha estat restaurada a finals del segle xx.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer Vell, 18». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2017].
# Casa al carrer Vall, 3 (Canet de Mar)

La Casa al carrer Vall, 3 és una obra de Canet de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa amb planta baixa i dues plantes. Als baixos s'ha canviat la porta d'accés, abans un gran portal, per una porta més petita, encara que es pot valorar la forma de l'anterior. Al segon pis també n'hi ha hagut canvis, ja que una de les obertures, que dona al gran balcó amb barana de ferro, ha estat tapada. Al tercer pis també n'hi ha un balcó amb barana de ferro i aquest no ha patit modificacions. L'edifici està coronat amb ornamentació de pedra.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Vall, 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Carolina Colorado

Carolina Colorado Hainaut (7 de setembre de 1987 a Caldas, Colòmbia). És una nedadora colombiana. Va nedar per a Colòmbia als Jocs Olímpics de 2008 i als Jocs Olímpics de 2012. Actualment és plusmarquista nacional i sud-americana. Igualment, va ser presentadora de Capicúa, un magazín del canal Telemedellín dirigit a nens entre 8 i 15 anys.

## Referències

* ↑ «Carolina Colorado Bio, Stats, and Results» (en anglès). Arxivat de l'original el 2012-10-26. [Consulta: 7 març 2017].
* ↑ http://www.fecna.com/carolina-colorado-con-record-de-campeonato-record-nacional-absoluto-y-marca-b-a-londres-2012/ Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.elextramedios.com/node/69%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Casale Monferrato

Casale Monferrato (Casal Monfrà o Ël Casal en piemontès, Casà en monferrí -dialecte del piemontès oriental-, Casale Monferrato en italià) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont i a la província d'Alessandria. L'any 2007 tenia 36.085 habitants.

## Història

El bisbe d'Asti, Sant Evasi, va cristianitzar la petita comunitat de Casale, que va ser rebatejada amb el nom de Casale di Sant'Evasio. L'any 1305 va esdevenir la capital del seu propi Marquesat (tot i que, entre el 1370 i el 14042, va caure sota el control del Visconti, i després va tornar sota els marquesos de Monferrato) i, finalment, l'any 1474, va assolir el títol de ciutat.
L'any 1559 va passar a mans de la família Gonzaga de Màntua, època en què es va alçar la fortificació de la ciutadella. Al llarg del segle xvi va patir diversos setges per part d'espanyols i francesos fins a arribar al Tractat d'Utrecht, entre ells el setge del 1630 de la guerra de Successió de Màntua en el que va morir el Ambrosi Spinola.

## Persones il·lustres

* Leonardo Bistolfi, escultor
* Marcantonio Bobba, cardenal
* Facino Cane, condotiero
* Luigi Canina, arqueòleg i arquitecte
* Ugo Cavallero, general
* Cesare Maria De Vecchi, militar i polític
* Giovanni Lanza, polític
* Eleuterio Pagliano, pintor
* Giampaolo Pansa, periodista i escriptor
* Ascanio Sobrero, metge
* Ubertino da Casale, predicador i teòleg franciscà
* Carlo Cozio, jugador i escriptor d'escacs
* Pasquale Piacenza (1816-1888) compositor musical
* Bernardino Facciotto (1540-1598), arquitecte.
* Emanuele Biletta (1825-1890), compositor musical.

## Viles agermanades

* Trnava, Eslovàquia

## Referències

* ↑ Romanoni, Fabio «"Intrare vel exire non poterant nisi aves". L'assedio di Casale del 1370- in "Monferrato Arte e Storia", XXVI (2014).» (en italià). Monferrato, Arte e Storia, 2014, pàg. 5 - 16.
* ↑ Martínez Laínez, Fernando. Un pica en Flandes: La epopeya del Camino Español (en castellà). EDAF, 2007, p. 55. ISBN 8441419477.
# Casa de l'antic Molí Fariner

La Casa de l'antic Molí Fariner és una obra noucentista de Igualada (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció adossada al que antigament era un molí fariner avui desaparegut. Destaca el cos central de l'edifici que sobresurt dels dos cossos laterals degut al frontó incorporat a l'acabament superior, mentre que els cossos laterals es mantenen a més baixa alçada gràcies a una balustrada constituïda per petits pilars de totxo cuit. El conjunt és d'una sobrietat de línies molt remarcable i gaudeix d'una manca de decoració total.

## Referències

* ↑ «Casa de l'antic Molí Fariner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].
# Cantó de Saint-Benoît-2

El cantó de Saint-Benoît-2 és un cantó de l'illa de la Reunió, regió d'ultramar francesa de l'oceà Índic. Correspon a una fracció de la comuna de Saint-Benoît.

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 2004 - | Philippe Leconstant | PS |

## Vegeu també

* Cantons de l'illa de la Reunió
* Comunes de l'illa de la Reunió
* Consell General de l'illa de la Reunió