OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Crespí de Valldaura i Brizuela

Francesc Crespí de Valldaura i Brizuela (Sant Mateu, 23 de novembre de 1601-Barcelona, 30 de maig de 1662) va ser un eclesiàstic valencià.

## Biografia

Nascut a Sant Mateu el 23 de novembre de 1601. Membre d'una família de la petita noblesa valenciana, era fill de Francesc Crespí de Valldaura, lloctinent de l'orde de Montesa, i de Joana de Brizuela. El seu germà de Cristòfor va ser una figura destacada en les institucions de la Corona d'Aragó.
Va prendre l'hàbit l'orde dels dominics el 21 d'octubre de 1616 i va instal·lar-se al convent de Sant Domènec de València. Va esdevenir-ne prior el 1645, després elegit provincial de la província d'Aragó, i com a tal assistent al Capítol General de l'orde celebrat a Roma el 1650. El 1654 va ser nomenat bisbe de Vic, ciutat on havia mantingut els soldats de la guarnició durant la Guerra dels Segadors.
Va morir el 30 de maig de 1662 a Barcelona, on havia anat a esperar al seu germà Lluís, que tornava d'una ambaixada a Roma.

## Obres

Va escriure dues obres:
* Ordinaciones para el convento de religiosas de Hábeas Christi de la villa de Villarreal de la provincia de Aragón en el reyno de Valencia de la Orden de N. P. S. Domingo (1652)
* Epistolae de mysterio Immaculatae Conceptionis virginis MARIAE ad Alexandrum VII P. M. Q. ad Philippum IV regem catholicum (1661)

## Referències

* 1 2 3 4 5 Hernández Ruano, Javier. «Francisco Crespí de Valldaura y Brizuela» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 24 juliol 2022].
* ↑ Pons Alós, Vicente. «Aportación a la historia familiar de tres juristas valencianos: Cristóbal Crespí de Valldaura, Llorenç Mateu y Sanz y Josep Llop». A: Corts i Parlaments de la Corona d'Aragó (en castellà). València: Publicacions de la Universitat de València, 2008, p. 24.
* 1 2 3 4 «Francesc Crespí de Valldaura i Brizuela». Gran Enciclopèdia Catalana. enciclopedia.cat. [Consulta: 24 juliol 2022].
* 1 2 Balbas, Juan A. Castellonenses ilustres: apuntes biograficos (en castellà). Castelló de la Plana: Establecimiento Tipográfico de J. Armengot, 1883, p. 341-343.
# Retrat de Francisco de Pisa

El Retrat de Francisco de Pisa és una obra d'El Greco pintada entre el 1610 i el 1614, de vegades confosa amb un Retrat del canonge Giacomo Bosio. Malgrat que la documentació existent no permet assegurar-ho de manera fefaent, la primera atribució sembla més versemblant. Aquest retrat consta amb el número 132 en el catàleg raonat d'obres d'El Greco, realitzat per Harold Wethey

## Anàlisi de l'obra

No està signat; Oli sobre llenç; 107 × 90 cm.; 1610-14 circa; Museu d'art Kimbell; Fort Worth; Texas
La postura del personatge es molt similar a la del Retrat del cardenal Tavera, qui también recolza les mans sobre un llibre obert, col·locat sobre una taula coberta per una tapet verd. La seva figura es mostra en tres quarts, de perfil sobre un fons neutre. Tot i que el seu esguard és pàl·lid, El Greco ens mostra el seu carácter fort i vital de Francisco de Pisa, qui observa l'espectador establint amb la seva mirada una distància respectuosa.
Josep Gudiol remarca que es tracta d'un home d'edat, amb pèl i barba blancs, i mirada dura, probablement més procliu al fanatisme que no pas a la comprensió y a la tolerància. El seu abillament, d'abric forrat de pell girada al coll, està tan magníficament realitzat com el rostre. Les mans tenen una intensitat menor, i el modelatge té un punt de desenfocament que de vegades apareix en detalls de les obres d'El Greco.

## Procedència

* Probablement el seu origen és Las Benitas de la Purisima Concepción, Toledo, des de l'any 1616.
* Javier de Quinto, conde de Quinto [1810-1860], Madrid i Paris;
* la seva vídua, condesa de Quinto;
* venda, Paris, 1862, no. 66, identificat com a Diego de Covarrubias.
* Alphonse Oudry [1819-1869], Paris and Nàpols;
* venda, Hôtel Drouot, Paris, 16-17 Abril 1869, no. 138, com a “Portrait of Cavorrubias”;
* comprat per 430 francs per Félix Bamberg [b. 1820], Messina, 1869;
* comprat pel Rei Carol I of Romania [1839-1914], Pelesh Castle, Sinaia, Romania, probablement l'any 1879;
* per descendència al seu nebot, el Rei Ferdinand [1865-1927], Pelesh Castle, Sinaia, Romania;
* per descendència, al seu fill, el Rei Carol II of Romania [1893-1953];
* els seus hereus;
* Wildenstein & Co., New York;
* comprat per Kimbell Art Foundation, Fort Worth, 1977.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Cossío, Manuel Bartolomé; El Greco de Cossío ; Lecturas Hispánicas; Zaragoza-2016; ISBN 978 15 398 3269-0
* Frati Tiziana; La obra pictórica completa de El Greco; Edic. Noguer Rizzoli; Milán-Barcelona-1970
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84 343 0031 1

## Referències

* 1 2 El Greco (Domenikos Theotokopoulos). Portrait of Dr. Francisco de Pisa, al Museu d'art Kimbell (anglès)
* ↑ Frati, Tiziana. Obra citada, p. 118.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 102.
* ↑ «Kimbell Artt Museum- Homepage» (en anglès). [Consulta: 4 octubre 2019].
* ↑ Gudiol, José. Obra citada, p. 284.

## Vegeu també

* Retrat de Francisco de Pisa (miniatura)
# Braçac (Arieja)

Braçac (francès Brassac) és un municipi francès del departament de l'Arieja i la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Partit Democràtic dels Serbis

El Partit Democràtic dels Serbis a Macedònia (serbi: Демократска партија Срба у Македонији, macedònic: Демократска партија на Србите во Македонија (ДПСМ), Demokratska partija na Srbite vo Makedonija, DPSM) és un partit polític de Macedònia del Nord que defensa els interessos dels serbis de Macedònia així com una Macedònia del Nord multiètnica. La seva força electoral es troba a la zona de Skopska Crna Gora, a Skopje i a Kumanovo.
A les eleccions legislatives macedònies de 2002 va obtenir un escó. A les eleccions legislatives macedònies de 2006 va obtenir un escó en la coalició encapçalada per la Unió Socialdemòcrata de Macedònia. A les eleccions legislatives macedònies de 2008, però, va formar part de la coalició encapçalada per VMRO–DPMNE.
# Giselbert de les Ardennes

Gislebert, Giselbert o Gilbert (? - 24 de novembre potser del 964 o anterior al 965) fou un noble del comtat palatí de Lotaríngia, fill de Wigeric de Bidgau. A la mort d'aquest vers el 921 els seus fills van rebre territoris i Gislebert potser fou comte a les Ardennes; el seu germà Frederic va rebre un territori que va tenir per centre la població de Bar; i un tercer germà, Goteló va rebre altres territoris al Bidgau i Methingau. Hi havia alguns altres fills, però un hauria mort i l'altra seria massa jove i no devien entrar en el repartiment. Però després de la mort de Goteló vers el 943 (en aquest any ja era mort) van perdre aquestos territoris, sembla que per decisió del rei, que els va cedir, juntament amb el comtat de Verdun a Enric de Baviera, fill d'Arnulf I de Baviera.
Aquest era viu el 954 però va morir algun temps després, probablement vers el 959, sense deixar fills, i els territoris (incloent Verdun) van anar a Godofreu el Captiu, fill de Goteló. Frederic va conservar els seus territoris a Bar, i un altre fill de Wigeric, de nom Sigifred, va rebre el Moselgau (on va construir la fortalesa de Luxemburg que va donar nom al seu comtat). Gislebert apareix com a comte de les Ardenes el 17 d'abril de 963 ("in comitatu Giselberti comitis in pago Arduenne in villa…Viulna") quan va bescanviar territoris amb Sigifred, i ja no torna a ser esmentat fins a la seva mort un 24 de novembre que podria ser del 963 o del 964, ja que la seva dona Hadwida va fer una donació el 23 de febrer del 965 a l'abadia de Gorze, en la qual s'esmenta que Gislebert estava enterrat a l'abadia. Va deixar un fill de nom Godofreu que vivia el 965 però ja no torna a ser esmentat i cal suposar que va morir poc després.

## Referències

* Genealogia
# Vilardonèl

Vilardonèl (en francès Villardonnel) és un municipi del departament de l'Aude a la regió francesa d'Occitània.
# Paracheilinus cyaneus

Paracheilinus cyaneus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# La Méditerranéenne

La Méditerranéenne és una competició ciclista francesa per etapes que es disputa a mitjan febrer. La primera edició es disputà el 2016, en substitució de l'antic Tour del Mediterrani.
Forma part de l'UCI Europa Tour, amb categoria 2.1.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2016 | Andrí Hrivko | Mathieu Ladagnous | Jan Bakelants |

## Referències

* ↑ «La Méditerranéenne, de Girona a Seborga». mundodeportivo.com, 05-12-2015 [Consulta: 11 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Web de la cursa (francès)
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# Francisco Romero

«Francisco Romero» té aquests significats:
* Francisco Romero (s. XVI), militar portuguès
* Francisco Romero y Acevedo (1700-1763), torero espanyol;
* Francisco Romero Blanco (1838-1918), metge espanyol, rector de la Universitat de Santiago de Compostela
* Francisco Romero (ca. 1870-1917), cirurgià espanyol.
* Francisco Romero Robledo (1838-1906), advocat i polític, ministre de Foment espanyol
* Francisco Romero (1891-1962), filòsof argentí;
* Francisco Romero Marín (1915-1998), activista del PCE;
* Francisco "Pancho" Romero (ca. 1938-), músic argentí,
* Francisco Romero Vázquez (1942-), futbolista del Paraguai.
* Francisco Romero Maroto (1949-), poeta espanyol;
* Francisco Romero Fernández (1961-), escriptor espanyol;
* Francisco J. Romero Salvadó, (1960-) historiador espanyol
* Francisco Romero Gamarra (1974), polític català
# Xiroke

«Xiroke» té aquests significats:
* Xiroke (Nijniohirski), localitat de la República Autònoma de Crimea
* Xiroke (Simferòpol), localitat de la República Autònoma de Crimea
# Cal Lloberes

Cal Lloberes és un edifici de Moià (Moianès) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres situat al carrer de Santa Magdalena. Compta amb una construcció de dues plantes, caracteritzada per la disposició irregular de les seves obertures. La façana es divideix en dos sectors, diferenciats pels paraments: un arrebossat i l'altre de pedra vista. Destaca el portal d'accés en forma d'arc rebaixat i adovellat, i les finestres, adovellades als brancals, amb llinda d'una sola peça i cornisa sense motllurar. El ràfec és constituït per lloses de test. Tot el conjunt reflecteix molt bé les característiques típiques de l'arquitectura popular.

## Referències

* ↑ «Cal Lloberes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 març 2019].
# Sara Montiel

Sara Montiel, o també Sarita Montiel, nom artístic de María Antonia Abad Fernández (Campo de Criptana, 10 de març de 1928 - Madrid, 8 d'abril de 2013), va ser una vedet, cantant de cuplets i actriu que va participar en més de seixanta pel·lícules, sobretot a les dècades dels 50 i dels 60.
Va ser la primera espanyola a triomfar a Hollywood, on va treballar amb les més grans estrelles internacionals del moment, com per exemple Gary Cooper, Burt Lancaster, Joan Fontaine, Vincent Price i Charles Bronson. És considerada com un mite del cinema. En 2010 va ser guardonada per la Medalla d'Or al Mèrit del Treball pels 67 anys de carrera.
Entre les seves pel·lícules es pot destacar Vera Cruz, de Robert Aldrich; El último cuplé, de Juan de Orduña i rodada a El Molino, i La violetera, de Luis Cesar Amadori. A algunes de les seves pel·lícules ja cantava boleros i cuplets, però no va ser fins a la dècada del 1970 que no va volcar-se més en la seva carrera com a cantant i artista en directe de varietats. Algunes de les seves cançons més mítiques són Bésame mucho i Fumando espero. També va començar a fer televisió, sempre dintre de l'entreteniment i les varietats, com per exemple el programa Ven al Paralelo, rodat al teatre Arnau de Barcelona.
Els darrers anys va seguir cantant i en contacte amb el cinema. En 2003 va gravar el tema Nena per a la banda sonora de la pel·lícula Mil nubes de paz i en 2004 va posar dues cançons a La mala educación. En 2009 va gravar un exitós single, Absolutamente, amb Fangoria, i va actuar al corresponent videoclip.

## Premis i honors

* 1957: Premi a la Millor Actriu pel Sindicat d'Actors d'Espanya, per El último cuplé
* 1958: Premi a la Millor Actriu pel Sindicat d'Actors d'Espanya, per La violetera
* 1981: Ben Gurion Medal of Valor d'Israel
* 1983: Medalla de la Legió d'Honor francesa
* 1987: Premi Ricardo Montalbán Nosotros Foundation Golden Eagle de Hollywood a la seva carrera
* 1997: Medalla d'Or de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències d'Espanya per la seva carrera
* 2010: Medalla d'Or al Mèrit del Treball del govern de Castella - La Manxa per la seva carrera

## Vegeu també

* Lilian de Celis

## Referències

* ↑ Mor l'actriu i cantant Sara Montiel als 85 anys" 3cat24.
* ↑ Sara Montiel Arxivat 2008-05-05 a Wayback Machine. Culturalia (castellà)
* ↑ Celebrará Sara Montiel en España sus 82 años con Medalla de Oro al Mérito en el Trabajo Arxivat 2013-10-21 a Wayback Machine.El Arsenal, 8 de març de 2010 (castellà)
* ↑ Sara Montiel galardonada la Medalla de Oro al Mérito en el Trabajo tras 67 años "sin parar de trabajar" Revista Hola. (castellà)

## Enllaços externs

* Ídolas trasns: Sara Montiel Diario Digital Transexual (castellà)

## Entrevista

* (castellà)
# Germanes Carmelites de Sant Josep

Les Germanes Carmelites de Sant Josep són una congregació religiosa femenina, institut de perfecció de dret pontifici fundat el 1900 a Horta (Catalunya). Les seves germanes posposen al seu nom les sigles H.C.S.J. o G.C.S.J.
No s'han de confondre amb les Carmelites Tereses de Sant Josep, fundades en 1878 a Barcelona, ni amb les Carmelites Terciàries de Sant Josep fundades en 1916 al Salvador i conegudes com a Germanes Carmelites de Sant Josep.

## Història

Creades per Rosa Ojeda i Creus, monja de les Josefines de la Caritat, amb l'ajut i col·laboració del bisbe Josep Morgades. L'Institut de Germanes Carmelites de Sant Josep va ésser fundat el 10 d'octubre de 1900 a la llavors vila independent d'Horta, dedicada al servei dels ancians, dels malalts i a l'ensenyament de nens i joves. La seva finalitat assistencial els ha treballar tant en el camp de l'ensenyament com en el sanitari, a parts iguals, afegint després els asils d'ancians. En 1905 s'aprovaren les constitucions i el 1911 la fundadora i altres germanes van fer-hi els vots perpetus. En 1912, Rosa Ojeda va ésser elegida superior general. La congregació s'agregà a l'orde dels Carmelites Descalços el 14 de gener de 1915. L'aprovació pontifícia definitiva arribà el 16 de juliol de 1977.
La primera casa, la d'Horta, s'ha dedicat sempre a l'assistència vessant sanitària; poc després, en 1913, la congregació es va fer càrrec de la Casa de Lactància de Barcelona, per a nadons i infants, activitat que mantingueren fins al 1936. El 1945 es feren càrrec d'una guarderia municipal al Raval, ja sense activitat assistencial i només d'educació, que tancà el 1981. Els anys cinquanta i seixanta, les carmelites optaren per concentrar les seves activitats a Barcelona al barri d'Horta, però i diversificant-les: Casa General, residència d'ancians (1957) clínica (1971) i el col·legi Regina Carmeli Horta (també conegut com l'escola de les Carmelites d'Horta). (1963).
Mentrestant, va fundar cases a colònies tèxtils i poblacions amb moltes fàbriques properes a Barcelona, per tal de tenir cura dels nens dels treballadors de les fàbriques tèxtils, funcionant com a guarderies i escoles de primeres lletres. Així, per exemple, van obrir-se les cases de Rubí (1915), la Colònia Güell o Sant Feliu de Llobregat (1918), Al Masnou s'obrí una casa per a gent gran.

## Activitat i difusió

És una congregació de dimensions molt petites, que només ha adquirit una certa importància a la mateixa Barcelona. Fora de la ciutat la seva activitat es limita a unes deu poblacions properes a la capital, i en algunes localitats de la província de Toledo, on manté col·legis. Fora d'Espanya, és present a una casa a Roma i altres a Mèxic i Colòmbia. En total són setze comunitats amb 113 religioses.

## Vegeu també

* Rosa Ojeda i Creus

## Bibliografia i enllaços

* Lloc web de la congregació.
41° 26′ 7.9″ N, 2° 9′ 25.6″ E﻿ / ﻿41.435528°N,2.157111°E﻿ / 41.435528; 2.157111
# Vincas Mykolaitis-Putinas

Vincas Mykolaitis-Putinas (Gudeliai, 1893 — Kaunas, 1967) va ser un escriptor lituà.
Entre 1909 i 1932 va ser seminarista, carrera que va abandonar per dedicar-se a l'ensenyament. Va treballar a la Universitat de Vílnius i la de Kaunas. El seu estil beu del romanticisme i la cultura popular i agafa un estil patriòtic després de la independència de Lituània el 1918. També va ser crític i traductor.

## Obres

* Raudoni žiedai (‘Flors roges', 1913)
* Vergas (‘L'esclau’, 1924)
* Altoriu šešėly (‘A l'ombra de l'altar’, 1933)
* Sukilėliai

## Referències

* ↑ «Vincas Mykolaitis-Putinas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Masahiko Imagawa

Masahiko Imagawa (今川正彦, Imagawa Masahiko) fou un buròcrata, urbanista, paisatgista i polític japonés. Va exercir com a 23é alcalde de Kyoto des de l'any 1981 fins al 1989.
Masahiko Imagawa va nàixer a Hōfu, prefectura de Yamaguchi, un 4 de gener de 1911. Cursà els seus estudis primaris a la prefectura d'Okayama i els superiors a la de Yamaguchi; més tard es graduaria a la facultat d'agricultura de la Universitat Imperial de Tòquio. Després de graduar-se començà a treballar al ministeri d'afers interns. Va ser un dels urbanistes al comitè de planificació urbana de Chiba i, abans de la Segona Guerra Mundial, va treballar a la Xina com a expert en planificació urbana a Pequin. Després de la guerra fou repatriat al Japó i l'any 1947 treballà al departament del govern japonés encarregat de la reconstrucció i reparació dels danys de guerra. Després de passar per diversos càrrecs en governs prefecturals relacionats amb la seua professió, l'any 1961 Imagawa va convertir-se en el cap del departament de planificació urbana de l'ajuntament de Kyoto.
Imagawa va morir el 7 de desembre de 1996 per una hemorràgia digestiva a l'edat de 85 anys a un hospital de la ciutat de Hirakata, a la prefectura d'Osaka.

## Distincions

* Orde del Sol Naixent de tercera classe. (1995)

## Referències

* ↑ https://www.city.kyoto.lg.jp/sogo/page/0000033357.html
* ↑ https://kotobank.jp/word/%E4%BB%8A%E5%B7%9D%20%E6%AD%A3%E5%BD%A6-1675234
# La mare de lloguer

La mare de lloguer (originalment en francès, Une mère en trop) és una pel·lícula dramàtica francesa del 2015, dirigida per Thierry Petit i escrita per Sarah Lévy i Daniel Tonachella, basant-se en una novel·la de Guy des Cars. El 2022 es va estrenar el doblatge en català a TV3.

## Sinopsi

Florence Varthy, filla del magnat de l'electrònica Jacques Varthy, apareix morta a dins del seu cotxe, aparcat al garatge de casa seva, a conseqüència d'una intoxicació per monòxid de carboni. La policia investiga el seu entorn i les circumstàncies dels últims dies de la víctima. La difunta i el seu marit, l'Eric, volien tenir un fill, però la Florence no podia concebre. La parella va descartar l'adopció perquè el pare de la Florence no hauria acceptat mai un net que no portés la seva sang i van recórrer a una solució poc ortodoxa: van fingir l'embaràs de la Florence i, amb l'ajuda d'una ginecòloga amiga de l'Eric, van buscar una mare de lloguer.

## Repartiment

* Thierry Godard
* Gwendoline Hamon
* Hortense Gélinet
* Anne Conti
* Robinson Stévenin
* Nicolas Grandhomme

## Referències

* ↑ «Une Mère en trop» (en francès). AlloCine. [Consulta: 2 abril 2022].
* 1 2 «Pel·lícules». CCMA. [Consulta: 2 abril 2022].
* ↑ «Une mère en trop Téléfilm 2015 - Télé Star» (en francès). Telestar.fr. [Consulta: 2 abril 2022].
# Francisco Alves Rente

Francisco Alves Rente (Porto, 1851 - 1891) fou un mestre i compositor, autor d'operetes i peces per a piano.
Va néixer a Porto i, als catorze anys ja era primer violí d'un teatre de la seva ciutat natal, i després es presentà en públic coma concertista encarregant-se més tard de la direcció del teatre de la Trinitat i amb el temps de diversos teatres més de la capital portuguesa.
Dotat d'una gran fecunditat i de no escassa inspiració, produí una quantitat extraordinària d'obres, especialment ballables, algunes de les quals assoliren molta popularitat. També va compondre operetes, sarsueles, revistes musicals, etc., que es representaren en els principals teatres de Portugal.
En homenatge a la seva personalitat existeix una Sociedade Musical Alunos de Alves Rente na Junqueira, a Lisboa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 50, pàg. 882. (ISBN-84-239-4550-2)
# Xiroke (Nijniohirski)

* Per a altres significats, vegeu «Xiroke».
Xiroke (en (ucraïnès): Широке, en rus: Широкое, Xirókoie) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 130 habitants. Pertany al districte de Nijniohirski.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утвержденные приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 30 maig 2017].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 30 maig 2017].
# Cala Port des Pi

La cala Port des Pi és una platja del municipi de Begur (Baix Empordà), situada a la dreta de la platja de sa Riera, a la que s'hi arriba pel camí de ronda. Orientada al nord-oest, té una longitud de 13,5 m i una amplada d'11,5 m, formada per sorres gruixudes. El pendent d'entrada a l'aigua és suau i les aigües acostumen a estar en calma. És una platja ombrívola, a causa de la seva orientació i als pins que la rodegen.

## Referències

* ↑ «Cala Port des Pi». Costa Brava's.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Playa del Port des Pi». Maremecum. Arxivat de l'original el 2024-01-30. [Consulta: 30 gener 2024].
# Partit per la Justícia i el Desenvolupament

El Partit per la Justícia i el Desenvolupament (somali: Ururka Caddaalada iyo Daryeelka, UCID) és un dels tres partits polítics reconeguts per la constitució de la República de Somalilàndia.
A les eleccions presidencials del 14 d'abril de 2003 el seu candidat Faysal Ali Warabe va obtenir el 15,8% dels vots. En les eleccions parlamentàries de 29 de setembre del 2005 va obtenir el 26,9% i 21 dels 82 escons. A les eleccions presidencials de 2021 el seu candidat Faysal Ali Warabe va obtenir el 4,17% dels vots. En les eleccions parlamentàries de 2021 va obtenir el 25,85% i 21 dels 82 escons.
# Georges Sérès jr

Georges Sérès (París, 17 de novembre de 1918 - Boulogne-Billancourt, 25 de juny de 1983) va ser un ciclista francès, professional del 1939 al 1950. Es va especialitzar en el ciclisme en pista.
El seu pare Georges i el seu germà Arthur també van ser ciclistes professionals.

## Palmarès

* 1950
** Campió de França de mig fons

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it