OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La decapitació de Sant Joan Baptista (Caravaggio)

La decapitació de Sant Joan Baptista és una pintura a l'oli del pintor italià Caravaggio. Segons Andrea Pomella a Caravaggio: An Artist through Images (2005), el quadre es considera l'obra mestra de Caravaggio, com també "una de les obres més importants de la pintura occidental."
La imatge mostra l'execució de Joan Baptista, mentre Salomé està dreta amb una plata daurada per rebre el seu cap. Una altra dona, que s'ha identificat com a Heròdies o simplement com una dona que passava que s'adona que l'execució és equivocada, està dreta en estat de xoc mentre un escarceller dona instruccions i el botxí acaba de tallar el cap amb una daga. L'escena, popular entre els artistes italians en genreal i amb el mateix Caravaggio, no està inspirada directament en la Bíblia, sinó en la història tal com s'explica en Llegenda àuria.
És l'única obra de Caravaggio que porta la signatura de l'artista, escrita en el bassal de sang de la gola tallada de Joan Baptista. Hi ha molt espai buit a la imatge, però com que el llenç és gran, les figures són aproximadament de mida natural.
Segons John Varriano a Caravaggio: the Art of Realism (2006), Caravaggio va dibuixar el fons pel quadre a partir d'una descripció d'una presó al codi penal dels Cavallers de Malta. Tal com és propi de les seves pintures finals, el nombre d'objectes i el detall d'aquests és mínim.

## Referències

* ↑ Pomella, Andrea. Caravaggio: an artist through images. ATS Italia Editrice, 2005, p. 106. ISBN 978-88-88536-62-0 [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ Harris, Ann Sutherland. Seventeenth-century art & architecture. Laurence King Publishing, 2005, p. 48. ISBN 978-1-85669-415-5 [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ Gaul, Simon. Malta Gozo & Comino, 4th. New Holland Publishers, 1 octubre 2007, p. 109. ISBN 978-1-86011-365-9 [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ Hibbard, Howard. Caravaggio. Westview Press, 5 març 1985, p. 228. ISBN 978-0-06-430128-2 [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ Rowland, Ingrid Drake. From heaven to Arcadia: the sacred and the profane in the Renaissance. New York Review of Books, 2005, p. 163. ISBN 978-1-59017-123-3 [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ Hibbard (1985), 232.
* ↑ Varriano, John L. Caravaggio: the art of realism. Penn State Press, 2006, p. 116. ISBN 978-0-271-02717-3 [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ Varriano (2006), 125.
# La decadència de la mentida

La decadència de la mentida - Un comentari (títol original, en anglès: The Decay Of Lying – An Observation) és un escrit d'Oscar Wilde inclòs en la seva col·lecció d'assajos titulat Intencions, publicat l'any 1891. Es tracta d'una versió revisada significativament respecte l'article que va aparèixer per primer cop el gener de 1889 a la revista literària The Nineteenth Century.
Wilde presenta el tema sota la forma d'un diàleg socràtic, amb els personatges Vivian i Cyril, que tenen una conversa al llarg de l'obra. La conversa, tot i ser lúdica i capritxosa, promou la visió de Wilde del romanticisme sobre el realisme. Vivian parla a Cyril sobre un article que ha estat escrivint titulat «La Decadència de la Mentida: Una Protesta». Segons Vivian, la decadència de la mentida «en tant que un art, una ciència, i un plaer social» és el culpable del declivi de la literatura moderna, que està massa centrada en la representació de fets i realitats socials. Escriu: «si no es pot fer res per comprovar, o almenys per modificar, la nostra adoració pels fets, l'Art esdevindrà estèril i la bellesa abandonarà la terra».És més, Vivian defensa la idea que la Vida imita l'Art molt més que vice versa. La Natura, defensa, és una imitació més de la Vida que de l'Art. Vivian també afirma que l'Art mai no és representatiu ni d'una època ni d'un lloc. Quan Cyril li ho demana, Vivian resumeix breument les doctrines de les «noves estètiques» en els següents termes:
* L'Art mai no expressa res més enllà d'ell mateix.
* Tot l'art dolent prové del retorn a la Vida i a la Natura, i d'elevar-los a ideals.
* La Vida imita l'Art molt més del que l'Art imita la Vida. Segueic com a corol·lari que la Natura externa també imita l'Art.
* Mentir, és a dir explicar coses falses i boniques, és l'objectiu apropiat de l'Art.
L'assaig acaba amb els dos personatges sortint fora, tal i Cyril li demana a Vivian al principi de l'obra. Vivian cedeix finalment, dient que la utilitat principal de la naturalesa del crepuscle podria ser «il·lustrar les cites dels poetes».

## Bibliografia

* Wilde, Oscar. The Decay of Lying in Intentions (1891)
* Ellmann, Richard, ed., The Artist As Critic (Random House, 1969)
* Ellmann, Richard. Oscar Wilde (Random House, 1987)

## Referències

* ↑ Eshbaugh, Kathryn. «Summary and Application of an Argument in "The Decay of Lying"». English 171, Sages, Satirists, and New Journalists. Brown University 2006. Arxivat de l'original el 2014-03-12. [Consulta: 10 març 2014].

## Enllaços externs

* La decadència de la mentida a The Literature Network (en anglès).
# La Gallarda del Pou

La Gallarda del Pou és un ball tradicional propi de Cornellà de Llobregat, descrit per l'etnòleg i folklorista català Joan Amades i Gelats en el volum El curs de l'any del seu Costumari Català.

## Història

Els orígens del ball cal cercar-los a l'antiga Plaça de l'Hostal de la parròquia —actualment la plaça Lluís Companys. El seu nom prové del fet que en aquesta plaça hi havia un pou i la dansa consistia en ballar-hi al voltant. Es ballava l'últim diumenge de Carnaval.
La Gallarda del Pou fou recuperada a Cornellà l'any 1956 pel mestre i coreògraf Lluís Trullàs i Ribes, amb la col·laboració del músic i compositor de sardanes Jaume Vilà i Mèlich (conegut com a Javimel), l'Esbart de Germanor del Foment de la Sardana pertanyent al Patronat de Cornellà de Llobregat i del seu mestre Ferran Gimeno i Parés. Posteriorment, l'any 1988 es recuperà novament per l'Esbart de Cornellà, de l'Agrupació Sardanista de Cornellà, i pel seu mestre Francesc Vintró i Pons.
Actualment l'Esbart de Cornellà el balla el diumenge del Corpus de Cornellà de Llobregat, durant el mes de juny. La dansa s'inicia només amb les balladores que donen voltes dansant entorn d'un pou, després entren en dansa els balladors i per parelles ballen l'espolsada.

## Referències

* ↑ «La Gallarda del Pou». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Amades i Gelats, 1951, p. 283.
* 1 2 Vintró i Pons, 2015.
* 1 2 3 «Ball de la gallarda del pou de Cornellà de Llobregat» (en catalàeditor=inventari de danses vives de catalunya). [Consulta: 13 març 2019].
* ↑ «Presentació: La Gallarda del Pou». Arxiu Folklòric del Baix Llobregat. Arxivat de l'original el 14 de gener 2019. [Consulta: 14 gener 2019].

## Bibliografia

* Amades i Gelats, Joan. Costumari català el curs de l'any: Les carnestoltes. La Quaresma. Setmana Santa. El cicle pasqual. Salvat, 1951.
* Vintró i Pons, Francesc. "La Gallarda del Pou" Ball típic de Cornellà de Llobregat. Cornellà de Llobregat: Ajuntament de Cornellà de Llobregat, 2015. .

## Enllaços externs

* La Gallarda del Pou, ballada per l'Esbart de Cornellà (Youtube)
# La Gallinera

La Gallinera és una obra d'Oristà (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La part més antiga de la casa està formada per un edifici de planta rectangular feta amb murs de pedres irregulars i morter, posteriorment arrebossada. Aquest cos rectangular és fruit de diverses construccions, tal com demostra el balcó del primer pis, que tapa part de la inscripció del portal adovellat. S'hi llegeix: 1733 PSMROSUL.
Voltant la casa hi ha diverses construccions annexes que actualment serveixen de corts.

## Història

La casa apareix documentada a l'Arxiu parroquial de La Torre d'Oristà, en una llista de masos realitzada a mitjans del segle xix.

## Referències

* 1 2 3 «La Gallinera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2017].
# La 10

La 10 fou canal de televisió privat espanyol d'àmbit estatal, que emet a la TDT. Està operada per SGT Net TV, que forma part del Grupo Vocento. Va començar usant freqüències privades de Vocento a nivell autonòmic i el 20 de setembre de 2010 passà a emetre a nivell estatal, desapareixent en

## Història

La 10 va ser inicialment una xarxa privada de televisions autonòmiques del Grup Vocento anomenada Punto TV, que començà a emetre l'any 2005. L'octubre de 2006, Punto TV tenia 50 canals de televisió a 39 províncies, emetent en tecnologia analògica i arribant a una audiència ponencial de 12 milions de persones.
El maig de 2008, Punto TV va deixar d'emetre com a canal i es va convertir en un distribuïdor de continguts, que les televisions associades podien situar com volguessin a la seva programació, i a més va seguir encarregant-se de la comercialització per als anunciants nacionals d'aquests canals.
A partir d'aquest moment, les llicències de Punto TV van ser ocupades per canals que eren també propietat de Vocento. Aquests foren: Canal 10 (Astúries), M7 (Mallorca), Albacete TeVe, Ciudad Real TeVe, Cuenca TeVe, Guadalajara TeVe, Toledo TeVe, Urbe TV, Ceuta TV, Álava 7 TV, Teledonosti, Bizkaia TV, Televisión Rioja i La Verdad TV (Múrcia).
A parincipis de 2010, Vocento va plantejar desenvolupar una espècie de FORTA privada a la TDT per agrupar alguns dels seus canals que emetien a nivell autonòmic i local sota una única marca. Les cadenes triades pel projecte eren: Avista TV (Andalusia), Las Provincias TV (País Valencià), Canal 6 (Múrcia), Onda 6 (Madrid), Televisión Rioja (La Rioja), Álava 7 TV (província d'Àlaba), Teledonosti (província de Guipúscoa) i Bilbovisión (província de Biscaia). D'aquesta manera neix La 10, una xarxa privada de televisions autonòmiques del Grupo Vocento que es va posar en marxa a la televisió digital terrestre durant l'any 2010, gràcies a les llicències que posseïa.
Les televisions autonòmiques i locals de Vocento apostaven per continguts de proximitat, i estaven recolzades en un posicionament multimèdia i multisoport que permetia aprofitar al màxim les sinergies existents i liderar les audiències en les províncies en què operaven. D'aquesta manera, d'acord amb allò mencionat més amunt, les llicències regionals eren de Madrid, País Valencià, Andalusia, Múrcia, La Rioja i tot i que més aviat locals, també a Euskadi. Aquests canals de televisió unificats amb el nom de La 10 van començar a emetre el 17 de maig de 2010, exceptuant Andalusia, on van començar el 22 de març en proves i el 4 de maig les emissions regulars.
El 20 de setembre de 2010, aquests canals autonòmics van passar a emetre completament sota la marca La 10, però a nivell nacional. L'1 de gener de 2012 el canal va desaparèixer.

## Referències

* ↑ La 10 Andalucía comienza sus emisiones.
* ↑ La 10 emitirá a nivel nacional
* ↑ «La 10 desaparece; Vocento y un nuevo socio extranjero lanzarán un canal temático» (en castellà). AdslZone, 30-12-2011. Arxivat de l'original el 2012-07-07. [Consulta: 15 març 2015].

## Enllaços externs

* Web oficial del canal
* Pàgina oficial de Vocento
# La Pineda Feu

La Pineda Feu, o Pineda d'en Feu, és una pineda al municipi de Lliçà d’Amunt (Vallès Oriental) El petit bosquet restant en una franja entre les cases i camps de conreu, està situat al nord-est del poble, entre la carretera C-1415b (oest) i la urbanització Ca l'Artigues (est). Té una superfície aproximada de 2,4 ha. La Masia de Can Feu, a la vora del Tenes, a la confluència del torrent de la Vall, dona nom a la pineda i també a la urbanització residencial que era unitat de població del municipi el 1989.

## Referències

* ↑ «la Pineda Feu». enciclopèdia.cat, GEC, 2020. [Consulta: 22 juny 2022].
* ↑ «la Pineda Feu. Mapa topogràfic base 1:5.000». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, 2022. [Consulta: 22 juny 2022].
* ↑ «Nomenclàtor estadístic d'entitats de població de Catalunya (a 01-01-2021)». Institut d'Estadística de Catalunya, 2022. [Consulta: 22 juny 2022].
# La Pixarra

L'escultura urbana coneguda pel nom La Pixarra, ubicada al camp de futbol "La Pixarra" (Santa Marina de pedramuelle), a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola.
El paisatge urbà d'aquesta ciutat, es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx.
L'escultura, està feta en honor d'Emilia García Fernández, a qui se li va donar el sobrenom de "La Pixarra", i que nascuda a la segona meitat del segle XX va ser seguidora de l'equip de futbol Real Oviedo des del moment de la seva fundació. Es tracta d'un bust de bronze situat sobre un pedestal de pedra, que presenta una placa metàl·lica amb les següents inscripcions: EMILIA GARCÍA FERNÁNDEZ / "LA Pixarra" / 29 D'ABRIL DE 1995. Seu autor és Agüeria.

## Referències

* 1 2 «Escultura «La Pixarra»» (en espanyol europeu), 27-04-2018. [Consulta: 27 desembre 2018].
* 1 2 «Escultura p�blica en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 27 desembre 2018].
* ↑ CLAVEROL, MANUEL GUTIÉRREZ; ARIAS, ALBERTO CARLOS POLLEDO. Guía total turística y monumental de Oviedo. 6 itinerarios para disfrutar de una ciudad de cuento (en castellà). Ediciones Nobel, 2016. ISBN 9788484597384.
* ↑ «La Pixarra». [Consulta: 27 desembre 2018].
# La Pissa

Pelvós o La Pissa (en francès Pelvoux) és un antic municipi francès, situat al departament dels Alts Alps i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava. Des del 1er de gener de 2017, es municipi delegat del municipi nou de Vauloïsa (Vieló ?) e Pelvós (La Pissa ?) amb Vauloïsa; la capital és Sant Antòni, en l'antic municipi de La Pissa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1856 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2014 |
| 907 | 307 | 310 | 312 | 348 | 335 | 404 | 439 | 477 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Pierre Chamagne | |
| 2008-desembre de 2016 | Gérard Sémiond | |

## Referències

* ↑ Toponymie Occitane e Senhalizacion bilingüa. Actas del Congrés d'Aush, 2007, publicat pel CROM, mapa aparegut a la pàgina 77
# Chand metre moka'ab eshgh

Chand metre moka'ab eshgh (persa: چند متر مکعب عشق comercialitzada en anglès com A Few Cubic Meters of Love) és una pel·lícula romàntica iraniana-afganesa de 2014 dirigida per Jamshid Mahmoudi. Va ser seleccionada com a entrada afganesa per a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar de 2014, però no va ser nominada.

## Argument

Als afores de Teheran, una petita fàbrica utilitza il·legalment sol·licitants d'asil afganesos que viuen amb les seves famílies en contenidors vells o barraques al barri marginal proper. Saber, un jove treballador iranià té en secret una història d'amor amb Marona, la filla d'Abdol-salam, un treballador afganès. Aquest és l'inici d'una història d'amor el desenllaç de la qual és difícil de predir.

## Repartiment

* Hasiba Ebrahimi - Morona
* Saed Soheili - Saber
* Nader Fallah
* Masoud Mirtaheri
* Alireza Ostadi

## Referències

* ↑ «A Few Cubic Meters of Love». Dream Lab Films. [Consulta: 6 December 2014].
* ↑ «Iranian-Afghan movie submitted to Oscar». Iran Daily. [Consulta: 17 gener 2015].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Coacció a un jurat

Coacció a un jurat (títol original: The Juror) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Brian Gibson, estrenada el 1996 i doblada al català.

## Argument

Annie Laird és una artista que educa sola el seu fill, Oliver. La rutina de la seva vida és sobtadament trastornada quan és designada com a jurat del procés del cap Louie Boffano. En el transcurs d'una trobada amb el "Professor", un home tan perillós com seductor, Annie descobreix el malson en el que és d'ara endavant submergida: si Boffano és condemnat, Oliver ho pagarà amb la seva vida. Vigilada gràcies a un equip ultrasofisticat, no té altra tria que aconseguir l'impossible: influenciar el jurat per tal de fer absoldre Boffano....

## Observacions

Poc apreciada per la crítica, aquesta pel·lícula va ser premiada el 1997 amb un Premi Razzie a la pitjor actriu per a Demi Moore (al mateix temps que per a Striptease (1996)).

## Repartiment

* Demi Moore: Annie Laird
* Alec Baldwin: Professor
* Joseph Gordon-Levitt: Oliver Laird
* Anne Heche: Juliet
* James Gandolfini: Eddie
* Lindsay Crouse: Tallow
* Tony Lo Bianco: Louie Boffano
* Michael Constantine: jutge Weitzel
* Matt Craven: Boone

## Referències

* ↑ http://www.the-numbers.com/movie/Juror-The
* ↑ esadir
* ↑ «the juror». The New York Times.
# Coadout

Coadout (en bretó Koadoud) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 497 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 369 | 331 | 299 | 401 | 483 | 497 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Yvon Philippe | |

## Personatges il·lustres

* Erwan ar Moal, escriptor en bretó.
# Changchun Yatai FC

El Changchun Yatai (xinès simplificat: 长春亚泰, pinyin: Chángchūn Yàtài) és un club de futbol xinès situat a la ciutat de Changchun, va ser fundat el 6 de juny del 1996 i juga a la Superlliga xinesa.

## Història

Va ser fundat per l'empresa Jilin Yatai Group el 6 de juny del 1996. Va aconseguir ascendir a la Superlliga xinesa el 2006. El 2007, l'equip entrenat per Gao Hongbo sorprèn consagrant-se campió de la Superlliga xinesa, que li dona la possibilitat de participar per primera vegada a la Lliga de Campions d'Àsia.

## Uniforme

* Uniforme titular: Samarreta marró, pantalons negres, mitjons marrons.
* Uniforme alternatiu: Samarreta blanca, pantalons negres, mitjons blancs.

## Estadi

El Changchun City Stadium és un multiestadi ubicat a Nanling, a la ciutat de Changchun, Xina. Actualment és utilitzat per a partits de futbol. L'estadi té una capacitat de 38.000 espectadors.

## Palmarès

* Superlliga xinesa (1): 2007

## Referències

* ↑ "Introduction of Changchun Yatai FC". Yataifc.cn. 2009. http://www.yataifc.cn/club/quduijieshao.shtml Arxivat 2011-09-05 a Wayback Machine.. Consultat 17 abril 2012.
* ↑ "Changchun Yatai FC". Espnstar.com.cn. 2009. http://www.espnstar.com.cn/baike/%B3%A4%B4%BA%D1%C7%CC%A9 Arxivat 2012-05-31 a Wayback Machine.. Consultat 17 abril 2012.
* ↑ «长春新闻网 - 亚泰，敢不敢梦回2007?». Arxivat de l'original el 2022-09-27. [Consulta: 27 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
# Complex de llançament 37

El complex de llançament 37 (LC-37) és un conjunt de grans instal·lacions dins del Centre Espacial John F. Kennedy situat a Cap Canaveral, Florida (EUA). Va ser construït pels llançaments del programa Apollo, i més endavant va ser modificat per ser utilitzat pels llançaments del transbordador espacial.
La construcció va començar el 1959 i el lloc va ser acceptat per la NASA per donar suport al programa Saturn I el 1963. El complex consta de dues plataformes de llançament. El LC-37A mai no va ser utilitzat, però LC-37B va llançar els vols Saturn I no tripulats (1964 a 1965) i va ser modificat per llançat els vols del Saturn IB (1966 a 1968), incloent la primera prova (no tripulada) del mòdul lunar Apollo a l'espai. Va ser desactivat el 1972. El 2001 va ser modificat com a lloc de llançament del Delta IV, un sistema de llançament operat per United Launch Alliance.
La disposició original del complex de llançament presentava una estructura de servei mòbil que es podia utilitzar per donar servei o emparellar un coet en el LC-37A o 37B, però no en ambdós simultàniament. La Torre del Servei Mòbil Delta IV té 100 m d'alçada, i es va equipar per al servei de totes les configuracions del Delta IV, incloent el Delta IV Heavy.

## Referències

* ↑ McDowell, Jonathan. «Issue 350». Jonathan's Space Report. Jonathan's Space Page, 22-02-1998. Arxivat de l'original el 2010-05-03. [Consulta: 9 juliol 2009].
* ↑ DELTA-IV HEAVY TO LAUNCH LAST DSP SATELLITE Arxivat 30 September 2011$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* 1 2 «Complex 37 -- Cape Canaveral Air Station». Federation of American Scientists (www.fas.org), 16-06-2000. Arxivat de l'original el 2008-04-20. [Consulta: 28 maig 2008].
* ↑ «Boeing, Raytheon Top Off Nation's Newest Launch Tower». Boeing, 02-03-2000. Arxivat de l'original el 2008-12-02.

## Enllaços externs

* Boeing Delta IV website
# Copa del Món de ciclisme de 2004

La Copa del Món de ciclisme de 2004 fou la 16a i última edició de la Copa del Món de ciclisme. Va estar formada per 10 curses disputades entre març i octubre de 2004 i fou guanyada, per tercera vegada consecutiva, per l'italià Paolo Bettini.

## Calendari

| Data | Cursa | País | Vencedor | Equip del vencedor |
| 20 de març | Milà-Sanremo | Itàlia | Óscar Freire (ESP) | Rabobank ProTeam |
| 4 d'abril | Tour de Flandes | Bèlgica | Steffen Wesemann (GER) | T-Mobile Team |
| 11 d'abril | París-Roubaix | França | Magnus Bäckstedt (SWE) | T-Mobile Team |
| 18 d'abril | Amstel Gold Race | Països Baixos | Davide Rebellin (ITA) | Gerolsteiner |
| 25 d'abril | Lieja-Bastogne-Lieja | Bèlgica | Davide Rebellin (ITA) | Gerolsteiner |
| 1 d'agost | HEW Cyclassics | Alemanya | Stuart O'Grady (AUS) | Cofidis |
| 7 d'agost | Clàssica de Sant Sebastià | Espanya | Miguel Ángel Martín Perdiguero (ESP) | Saunier Duval-Prodir |
| 22 d'agost | Campionat de Zuric | Suïssa | Joan Antoni Flecha (ESP) | Fassa Bortolo |
| 10 d'octubre | París-Tours | França | Erik Dekker (NED) | Rabobank ProTeam |
| 16 d'octubre | Volta a Llombardia | Itàlia | Damiano Cunego (ITA) | Saeco Macchine per Caffè |

## Classificacions finals
### Classificació individual

| Pos. | Ciclista | Equip | Punts |
| 1 | Paolo Bettini (ITA) | Quick Step-Davitamon | 340 |
| 2 | Davide Rebellin (ITA) | Gerolsteiner | 327 |
| 3 | Óscar Freire (ESP) | Rabobank ProTeam | 252 |
| 4 | Erik Dekker (NED) | Rabobank ProTeam | 251 |
| 5 | Joan Antoni Flecha (ESP) | Fassa Bortolo | 140 |
| 6 | Steffen Wesemann (GER) | T-Mobile Team | 131 |
| 7 | Peter Van Petegem (BEL) | Lotto-Domo | 105 |
| 8 | Igor Astarloa (ESP) | Lampre | 96 |
| 9 | Mirko Celestino (ITA) | Saeco Macchine per Caffè | 72 |
| 10 | Léon van Bon (NED) | Lotto-Domo | 68 |

### Classificació per equips

| Pos. | Equip | Punts |
| 1 | T-Mobile Team | 69 |
| 2 | Rabobank ProTeam | 68 |
| 3 | Fassa Bortolo | 47 |
| 4 | Gerolsteiner | 47 |
| 5 | Lotto-Domo | 45 |
| 6 | Saeco Macchine per Caffè | 41 |
| 7 | Quick Step-Davitamon | 37 |
| 8 | Team CSC | 33 |
| 9 | US Postal Service | 26 |
| 10 | Phonak Hearing Systems | 25 |

## Enllaços externs

* Resultats de la Copa del Món de ciclisme de 2004 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Classificació individual i per equips a memoire-du-cyclisme.net Arxivat 2010-07-26 a Wayback Machine.
# Conjunt de la plaça Major de Palafolls

El Conjunt de la plaça Major de Palafolls és una obra de Palafolls (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un conjunt format per tres cases entre mitgeres de planta baixa i primer pis de principis del segle xx. Tenen dos eixos d'obertures amb un balcó corregut al primer pis. Presenten elements decoratius a la planta baixa, a les cornises i en un cas als trenca aigües.

## Referències

* ↑ «Conjunt de la plaça Major de Palafolls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2016].
# Conjunt de la plaça Major d'Eroles

El Conjunt de la plaça Major d'Eroles és una obra de Tremp (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La Plaça Major d'Eroles és un espai de dimensions mitjanes, resultat de l'agregació de vivendes formant un espai irregular i d'interrelació. Les edificacions que formen el conjunt de la Plaça Major segueixen un model de construcció popular, amb la pedra vista irregular, de dues o tres altures i amb les obertures disposades de forma asimètrica. Val a dir, no obstant, que han desaparegut edificacions que conformaven el conjunt de la Plaça.

## Referències

* ↑ «Conjunt de la plaça Major d'Eroles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].