OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Font Copada

La Font Copada és una font del terme municipal de la Torre de Cabdella, del Pallars Jussà, en el seu terme primigeni, dins del territori del poble d'Astell.
Està situada a 2.028,9 m d'altitud, al nord-oest d'Astell, a l'esquerra del barranc de les Forques, més amunt de la Font de l'Orri d'Avall. És en un dels contraforts sud-orientals del Tossal de les Comes de Guiró, a l'extrem de llevant de la Pala de Montferri.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Font Bordonera d'Organyà

La Font Bordonera és una font de cabal abundant que marca l'inici del riu de Fontanet, que més avall corre planer fins a desguassar al riu Segre. Està situada a una hora de camí, a peu, de la vila d'Organyà, però dins del terme municipal de Coll de Nargó, a l'Alt Urgell, en el terme que fou de Montanissell.
El paratge natural que l'envolta és poblat per arbres i arbustos, especialment boixos grans i frondosos.

## La tosca i el seu aprofitament

Com tots els grans tolls d'aigua calcària, la Bordonera i el seu riu, el Fontanet, han produït amb el pas dels segles i els mil·lennis una gran quantitat de tosca. Aquesta pedra d'un to una mica groguenc, esponjosa i lleugera, que es deixa serrar, tallar i treballar amb molta facilitat, ha estat usada pels avantpassats per tal de bastir nombrosos cellers de les cases de la vila. La mateixa església de Santa Maria d'Organyà té l'absis en bona part construït amb aquesta pedra porosa, lleugera i molt resistent als agents atmosfèrics, que es manté ferma malgrat que ja fa mil anys que és a la intempèrie. L'esmentada església fou bastida a la primera meitat del segle xi.

## La llegenda

El comte de Sallent i la seva esposa tenien una filla que va tenir la desgràcia de quedar-se cega. Després d'esgotar tots els mitjans que tenien al seu abast per guarir la filla, van prometre que donarien la font Bordonera, de la qual eren senyors, a Santa Maria d'Organyà si la seva filla hi tornava a veure. La filla, Bruniselda, va recuperar-se en un tres i no res, però l'alegria els va fer oblidar la promesa feta. La jove perdé de nou la visió i els seus pares, penedits de tot cor, van renovar la promesa, i no solament això, sinó que van conduir l'aigua fins als seus peus, amb la qual envoltaren el cambril. Aleshores la filla dels comtes va sanar definitivament i no li va tornar mai més la ceguesa que fins llavors tant els havia fet sofrir.
Malgrat tractar-se d'una llegenda, hi ha la còpia d'una escriptura antiga que podia estar relacionada amb aquest fet. Segons el document esmentat, amb data de 15 de juny de l'any 1299, es formalitzà la donació de l'esmentada font per part del senyor Arnau de Sellent i la seva muller, senyora Sància, a nostre Senyor i a Santa Maria d'Organyà, així com als canonges presents llavors i als que hi hauria en l'esdevenidor.

## L'aplec

La Font Bordonera acull nombrosos visitants. Quan la gent més hi va és el dilluns de Pasqua Florida, dia en què s'hi fa un aplec. Després de la missa, que se celebra a l'aire lliure, molta gent s'hi queda a dinar, escampada per la seva vora. La zona està plena de taules, seients i barbacoes, així com d'esplanades. A la porta d'entrada al recinte hi ha una placa amb un poema del mestre, escriptor i poeta Francesc Espar i Tressens a ran d'un homenatge que la vila d'Organyà va retre a aquest fill il·lustre de la vila l'any 1991.

## Referències

* ↑ Santa Maria d'Organyà
* ↑ Pasqua Florida

## Enllaços externs

* La Font Bordonera
* Coses d'Organyà d'ahir i avui
# Font Cirer

La Font Cirer, o del Campcirer, és una font del terme municipal de Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès.
Està situada a 585 metres d'altitud, a la dreta del Tenes, a prop i al nord-oest del Pont de les Ferreries i de Cal Climent, a l'extrem nord-est de la Baga del Torrents.

## Enllaços externs

* La Font Cirer en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Florència-Empoli

La Florència-Empoli (en italià:Firenze-Empoli) és una cursa ciclista d'un dia entre les ciutats italianes de Florència i Empoli, a la Toscana. Creada al 1988, està reservada a ciclistes amateurs i sub-23.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1988 | Giovanni Scatà | | |
| 1989 | Sandro Manzi | | |
| 1990 | Valerio Donati | | |
| 1991 | Maurizio Tomi | | |
| 1992 | Paolo Fornaciari | | |
| 1993 | Raffaele Cimmino | | |
| 1994 | Alessandro Calzolari | | |
| 1995 | Fabio Colombini | | |
| 1996 | Gabriele Balducci | | |
| 1997 | Luca Cei | | |
| 1998 | Yauheni Seniushkin | | |
| 1999 | Volodymyr Gustov | | |
| 2000 | Leonardo Branchi | | |
| 2001 | Yaroslav Popovych | Lorenzo Bernucci | Roman Luhovyy |
| 2002 | Roman Luhovyy | | |
| 2003 | Daniele Di Nucci | Gianluca Coletta | Rosario Ferlito |
| 2004 | Nicola Scattolin | Massimo Mazzanti | Fabrizio Amerighi |
| 2005 | Daniele Di Nucci | Emanuele Rizza | Riccardo Riccò |
| 2006 | Aurélien Passeron | Manolo Zanella | Teddy Turini |
| 2007 | Cristiano Benenati | Francesco Ginanni | Giuseppe Di Salvo |
| 2008 | Pierpaolo De Negri | Massimo Pirrera | Teddy Turini |
| 2009 | Davide Appollonio | Fabio Fadini | Pierpaolo De Negri |
| 2010 | Kristian Sbaragli | Matteo Belli | Massimo Pirrera |
| 2011 | Matteo Mammini | Winner Anacona | Antonio Parrinello |
| 2012 | Marco Zamparella | Massimo Pirrera | Luca Dugani Flumian |
| 2013 | Alberto Bettiol | Thomas Fiumana | Gennaro Giustino |
| 2014 | Luca Sterbini | Luca Benedetti | Thomas Pinaglia |
| 2015 | Thomas Pinaglia | Andrea Toniatti | Simone Bernardini |
| 2016 | Davide Ballerini | Vincenzo Albanese | Nicola Bagioli |
| 2017 | Gabriele Bonechi | Paolo Baccio | Emanuele Onesti |

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a museociclismo.it Arxivat 2016-09-24 a Wayback Machine.
# Francesc de Rojas-Borja i Artés

Francesc de Rojas-Borja i Artés (València, ? – Cartagena, 1684) fou un religiós, jurista i noble valencià, auditor del Tribunal de la Rota Romana, arquebisbe de Tarragona (1653-1663) i bisbe d'Àvila (1663-1673) i de Cartagena (1673-1684).
De família noble, pertanyé al llinatge dels marquesos de Poza. Estudià Dret civil i Canònic a la Universitat de Salamanca, al Col·legi de Santiago. Posterior als seus estudis esdevingué auditor del Tribunal de la Rota a Roma per la Corona d'Aragó, on va residir uns vint anys. També obtingué diversos beneficis eclesiàstics, entre els quals destaquen el d'ardiaca i canonge de la Catedral de València. A la seva tornada a la península, fou nomenat arquebisbe de Tarragona el 1653, que restava vacant des de 1637. Poc després d'arribar al càrrec convocà un concili provincial el 1654 amb l'objectiu de prorrogar el subsidi eclesiàstic que cobrava la Corona; en tornà a convocar un altre el 1659. A imitació dels seus predecessors, va mantenir nombrosos i importants conflictes protocol·laris amb el Consell Municipal de la ciutat de Tarragona. Fou traslladat al bisbat d'Àvila el 1663 i a Cartagena el 1673.
Com altres auditors de la Rota, foren publicades les seves Decisiones Sacrae Rotae a Lió el 1662.

## Referències

* 1 2 Blanco Fernández, Carlos. «Francisco de Rojas y Artés» (en castellà). Diccionario biográfico español electrónico. Reial Acadèmia de la Història.
* 1 2 3 Rodríguez-San Pedro Bezares, Luis E. Historia de la Universidad de Salamanca (en castellà). vol. III.1. Salamanca: Ediciones Universidad de Salamanca, 2006, p. 162.
* 1 2 «Francesc de Rojas-Borja i Artés». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana.
# Francesco Francia

Francesco di Marco di Giacomo Raibolini dit Francesco Francia o Francesco de Bolonya, lat. Franciscus Bononiensis, (Bolonya, 1450 - 5 de gener de 1517) va ser un pintor i gravador italià pertanyent a la família artística dels Francia.
La teoria d'Antonio Panizzi segons la qual era la mateixa persona que el tipògraf Francesco Griffo ha estat refutada posteriorment.

## Biografia

Francesco Raibolini era fill del gravador sobre fusta Marco di Giacomo Raibolini, pertanyent a una de les famílies més antigues i conegudes de Bolonya, que posseïen terres a Zola Predosa. Primer va treballar d'orfebre i de tallador d'encunys. L'any 1482 va ingressar al gremi d'orfebres, i l'any següent ja hi estava al capdavant de la institució. El nom de Francia el va prendre del seu mestre.
Al voltant de 1490 va començar a orientar-se vers la pintura. El seu estil pictòric s'assembla al de Perugino i al de Giovanni Bellini, amb els quals el va comparar Rafael.
El seu fill, Giacomo Francia, va imitar tan perfectament el seu estil que resulta difícil distingir les obres de l'un i de l'altre.
Amico Aspertini, Bartolommeo Ramenghi, el gravador Marcantonio Raimondi i Timoteo della Vite van ser deixebles seus.
Malgrat de vertaders èxits com a pintor, Francesco mai no va renunciar al seu primer ofici, i li agradava signar les seues obres afegint al seu nom el títol d'aurifex. Al llarg de tota la seua vida va fer medalles, gravats i niellats.
També esdevingué Mestre de Moneda de la ciutat de Bolonya, títol que el feia l'encarregat de confeccionar els encunys destinats a fer les peces.
L'any 1506, arran de la caiguda del seu protector Giovanni Bentivoglio, Francesco va abandonar Bolonya i es va posar a treballar a altres ciutats, principalment a Parma i a Mòdena.
Giorgio Vasari va incloure la seua biografia a Le Vite, amb el nom de Francesco Francia Bolognese

## Obres com a pintor

* Davallament de la Creu, per a l'església de Santa Maria del Borgo, conservada a la Pinacoteca Nacional de Bolonya
* Sant Sebastià, destacable per l'exactitud de les proporcions i la bellesa de les formes (a Bolonya)
* Josep d'Arimatea, sant Joan i les tres Maries plorant Jesús davallat de la Creu
* El baptisme de Crist (1509), Staatliche Kunstsammlungen, Dresden
* Al Metropolitan Museum of Art de Nova York
** Mare de Déu i Infant amb sant Francesc i sant Jeroni
** Mare de Déu i Infant
** Mare de Déu i Infant amb sant Francesc i sant Jeroni
** Retrat de Federigo Gonzaga, pintura al tremp sobre fusta, transferida posteriorment a llenç i una altra volta a fusta

## Enllaços externs

* encyclopedie-universelle (francès)
* newadvent (anglès)
* books.google (alemany)
# Apatesieae

Apatesieae, és una tribu de plantes suculentes que pertany a la família de les aïzoàcies, té els següents gèneres:

## Gèneres

* Apatesia
* Carpanthea
* Caryotophora
* Conicosia
* Hymenogyne
* Saphesia
* Skiatophytum

## Referències

* ↑ USDA, ARS, National Genetic Resources Program. Germplasm Resources Information Network - (GRIN) [Base de Datos en Línea]. National Germplasm Resources Laboratory, Beltsville, Maryland. URL: «Copia archivada». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 4 març 2011]. (01 June 2014)
* Schwantes in H.D.Ihlenfeldt, G.Schwantes & H.Straka 1962. Taxon 11: 54. 28 Feb
# Pont de les Cadenes

El pont de les Cadenes (en magiar, Széchenyi Lánchíd, 'pont Széchenyi') és el pont més antic i sense dubte també el més conegut de Budapest, la capital d'Hongria.

## Història

A l'època en què es va construir el pont (i fins a l'any 1873), Buda i Pest constituïen dues ciutats independents a banda i banda del riu Danubi. Abans de fer-se aquest pont, Buda i Pest estaven unides per un pont de barques que cada any, a les acaballes de l'estiu, era desmuntat per tal de salvar-lo de les crescudes del riu, i se'l reconstruïa novament cada primavera, de manera que les dues ciutats quedaven aïllades durant tot l'hivern.
El pont de les Cadenes fou construït per iniciativa del comte hongarès István Széchenyi, que li ha donat el nom. Széchenyi va estar treballant per aquesta empresa almenys des del 1820. Finalment, les obres es van fer entre 1839 i 1849, segons el projecte i sota la direcció de l'enginyer anglès William Tierney Clark. Entre altres possibilitats, es va optar per la solució de fer un pont penjant en el qual el tauler central, comprès entre les dues pilones, de 202 metres de llum, fou dels més llargs del món en la seva època. La llargada total del pont és de 375 metres i l'amplada de 12,5 m. Els cables que haurien de sostenir el tauler són, en realitat, cadenes de baules rígides de ferro, i d'aquí li ve el seu nom més popular. A les entrades del pont hi ha estàtues de lleons representats curiosament sense llengua. El trànsit discorre sota els arcs de les dues pilones, d'estil neoclàssic, mentre que les voreres per als vianants i els ciclistes, afegides posteriorment, passen per fora de les pilones, i són sostingudes per mènsules.
Al final de la Segona Guerra Mundial (1945) l'exèrcit alemany va destruir el tauler del pont per tal d'aturar l'avanç de les tropes soviètiques. La reconstrucció se'n va poder fer coincidir amb el centenari de la inauguració, el 1949. Les restes originals recuperades que no es van utilitzar per a la reconstrucció es poden veure al Museu del Transport de Budapest.
El pont de les Cadenes va ser restaurat entre els anys 1986 i 1988. Els dies festius es deixa en exclusiva als vianants.

## Referències

* 1 2 3 «Pont de les Cadenes Széchenyi a Budapest». Budapest Hotel Start. [Consulta: 27 maig 2011].(italià)
* 1 2 3 «El Pont de les Cadenes: dades i anècdotes». Budapest Index, 2004. [Consulta: 27 maig 2011].(anglès)
* ↑ «El pont de cadenes de Budapest». Budapest.net. [Consulta: 27 maig 2011].(alemany)
# Ahaneith

Ahaneith (ˁhˁ-nỉ.t) va ser una una dona noble egípcia durant la dinastia I. Va rebre el nom de la deessa Neith.
Ahaneith en jeroglífic :
El faraó Djet de la primera dinastia va ser enterrat a la tomba Z d'Umm el-Qa'ab, on hi ha una estela molt malmesa de pedra calcària, de 35,5×23 cm, que porta el nom d'Ahaneith. L'estela, que porta el nom d'UC 14268, no especifica cap títol per a Ahaneith, per la qual cosa no podem estar segurs de si era l'esposa del rei, una funcionària reial o un només una parenta del rei.

## Referències

* ↑ «Llista de tombes d'Abidos» (en anlès). euler.slu.edu. Arxivat de l'original el 2016-09-24. [Consulta: 2 març 2024].
* ↑ «Stelae of the First Dynasty found at Abydos» (en anglès). UCL. [Consulta: 2 març 2024].

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte
# Barranc d'Estany Roi

El Barranc d'Estany Roi és un barranc que discorre del tot dins del terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
Situat en la Vall de Llubriqueto, té el naixement a 2.304 metres, a l'Estany Roi. El seu curs inicial discorre cap al sud-est i va girant cap a llevant fins a desembocar, a 1.988 metres, al Barranc de Llubriqueto en el Pla de la Cabana.

## Enllaços externs

* ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Barranc d'Estany Roi. [Consulta: 05/10/2013]

## Referències

* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Estany Roi (desguas). [Consulta: 05/10/2013]
* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Barranc d'Estany Roi(desembocadura). [Consulta: 05/10/2013]

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# José Fonte

José Miguel da Rocha Fonte, conegut simplement com a José Fonte (Penafiel, 22 de desembre del 1983) és un futbolista portuguès que juga com a defensa central amb el Lille OSC i la selecció portuguesa.

## Palmarès
### Southampton FC

* 1 Football League Trophy: 2009-10

### Lille OSC

* 1 Ligue 1: 2020-21

### Selecció portuguesa

* 1 Eurocopa: 2016
* 1 Lliga de les Nacions de la UEFA: 2018-19

## Referències

* ↑ «José Fonte Profile». Football Arroyo. [Consulta: 8 agost 2022].

## Enllaços externs

* José Fonte, fitxa a ForaDeJogo
* Dades estadístiques sobre José Fonte a soccerbase.com
* Estadístiques amb Portugal (portuguès)
José Fonte amb Portugal - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol de Portugal – Eurocopa 2016
1 Patrício •
2 B. Alves •
3 Pepe •
4 Fonte •
5 Guerreiro •
6 Carvalho •
7 Ronaldo (c) •
8 Moutinho •
9 Éder •
10 J. Mário •
11 Vieirinha •
12 Lopes •
13 Danilo •
14 William •
15 Gomes •
16 Sanches •
17 Nani •
18 Rafa •
19 Eliseu •
20 Quaresma •
21 Cédric •
22 Eduardo •
23 Adrien •
Entrenador: Santos
Selecció de futbol de Portugal – Copa Confederacions 2017
1 Patrício •
2 Alves •
3 Pepe •
4 Neto •
5 Guerreiro •
6 Fonte •
7 Ronaldo (c) •
8 Moutinho •
9 André Silva •
10 B. Silva •
11 Semedo •
12 Sá •
13 Danilo •
14 William •
15 Gomes •
16 Pizzi •
17 Nani •
18 Gelson •
19 Eliseu •
20 Quaresma •
21 Cédric •
22 Beto •
23 Adrien •
Entrenador: Fernando Santos
Selecció de futbol de Portugal – Copa del Món de Futbol 2018
1 Rui Patrício •
2 Bruno Alves •
3 Pepe •
4 Manuel Fernandes •
5 Raphaël Guerreiro •
6 José Fonte •
7 Cristiano Ronaldo  •
8 João Moutinho •
9 André Silva •
10 João Mário •
11 Bernardo Silva •
12 Anthony Lopes •
13 Rúben Dias •
14 William Carvalho •
15 Ricardo Pereira •
16 Bruno Fernandes •
17 Gonçalo Guedes •
18 Gelson Martins •
19 Mário Rui •
20 Ricardo Quaresma •
21 Cédric •
22 Beto •
23 Adrien Silva •
Entrenador: Fernando Santos
Selecció de futbol de Portugal – Eurocopa 2020
1 Patrício •
2 Semedo •
3 Pepe •
4 Dias •
5 Guerreiro •
6 Fonte •
7 Ronaldo (c) •
8 Moutinho •
9 A. Silva •
10 B. Silva •
11 Fernandes •
12 Lopes •
13 Danilo •
14 William •
15 Rafa •
16 Sanches •
17 Guedes •
18 Neves •
19 Gonçalves •
20 Dalot •
21 Jota •
22 Ru. Silva •
23 Félix •
24 Oliveira •
25 Mendes •
26 Palhinha •
Entrenador: Santos :
# José Francisco Aranda García

José Francisco Aranda García (Saragossa, 19 de març de 1925 - Madrid, 20 de juliol de 1989) va ser un assagista i crític de cinema aragonès.
Era fill del catedràtic de Biologia Francisco Aranda Millán, governador civil de Badajoz durant la Segona República Espanyola i afusellat per les tropes revoltades durant la guerra civil espanyola. Va fer estudis de dret, música i art. El 1945 va participar en la fundació del Cineclub de Saragossa i el 1950 es trasllada a Portugal, on desenvolupa una intensa activitat en cineclub i cultura cinematogràfica i coneix Manoel de Oliveira. Per primera vegada perfila l'estudi de l'obra de Luis Buñuel especialment L'Âge d'or, Un chien andalou i Las Hurdes, tierra sin pan. El 1956 va investigar al Dansk Filmmuseum de Copenhague i el 1958 marxa a París, on treballà com a encarregat de la fototeca de la Cinémathèque Française sota la supervisió de Henri Langlois i va escriure articles a revistes cinematogràfiques europees com Sight and Sound, Cahiers du cinéma, Kosmorama, Films and Filming i Filmkritik, on va fer conèixer el Nou Cinema Espanyol i va fer articles sobre els treballs de Juan Antonio Bardem, Luis García Berlanga, Carlos Saura i Basilio Martín Patino. Va participar com a jurat a diversos festivals de cinema i el 1961 va conèixer personalment Luis Buñuel en el rodatge de Viridiana.
Va culminar els seus estudis sobre Buñuel amb el llibre Luis Buñuel. Biografía crítica, publicat el 1970 i corregit el 1975, on estudia no sols la seva obra sinó també la seva biografia. Després va investigar el surrealisme en el cinema, sobre el que publicar un estudi el 1981.

## Obres

* Cinema de Vanguardia en España (1953)
* Luis Buñuel. Biografía crítica (Lumen, Barcelona), 1970
* Os poemas de Luis Buñuel (1971 ed. Arcadia)
* El surrealismo español (1981)

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Motiu | Resultat |
| 1970 | Millor llibre | Luis Buñuel. Biografía crítica | Guanyador |

## Referències

* ↑ «José Francisco Aranda García». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ La Filmoteca dedica un ciclo al crítico José Francisco Aranda, elperiodicodearagon.com, 3 de juny de 2009
* ↑ José Francisco Aranda. La fabulación de la pantalla, Ministeri de Cultura
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1970». CEC. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 11 novembre 2018].
# Joseph Addison

Joseph Addison (Milston, Wiltshire, 1672 - Kensington, actualment part de Londres, 1719) fou un escriptor i polític anglès. Era fill del degà de la catedral de Lichfield, va estudiar a la Charterhouse School, i ja el 1694 publica un llibre sobre la vida de poetes anglesos i una traducció de les Geòrgiques de Virgili. El 1699 comença a preparar-se per al servei diplomàtic, per a això viatja per tot Europa. Va escriure diaris de viatge, per exemple sobre península Itàlica i també sobre la camp anglès, i algunes obres de teatre, com Cató (1713) i El tamboriler (1915).
Amb Richard Steele funda la revista The Spectator el 1711. També va escriure per a la publicació The Tatler. Encara que es va destacar com assagista, va participar en el parlament anglès com a representant laborista, i entre 1717 i 1718 va ser Secretari d'Estat.

## Enllaços externs

* The Bow and Grimace: International journal inspired by Addisons Spectator no. 69 (anglès)
* The Spectator en castellà (castellà)
* Quotations Book – Joseph Addison Arxivat 2014-04-14 a Wayback Machine. (anglès)
# José Manuel Uría González

José Manuel Uría González conegut com a Coque Uría (La Camocha, Gijón, 1 de desembre de 1969), fou un ciclista espanyol, professional entre 1992 i 2000. El seu principal èxit va ser la victòria a la Vuelta a los Valles Mineros.

## Palmarès

* 1994
** 1r a la Pujada al Naranco
** Vencedor de la Classificació de la Muntanya de la Volta a Catalunya
* 1997
** 1r a la Vuelta a los Valles Mineros i vencedor d'una etapa

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1995. 15è de la classificació general
* 1997. 14è de la classificació general
* 1999. 13è de la classificació general
* 2000. 47è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1996. 74è de la classificació general
* 1998. Abandona
* 2000. 43è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Kaixírino

Kaixírino (en rus: Каширино) és un poble de l'óblast de Kurgan, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 1.338 habitants. Pertany al districte de Ketovo.

## Referències

* ↑ Форсирование реки Тобол красной 5-й дивизией у г. Курган и взятие станции Варгаши
# Juan Huertas Carmona

Juan Huertas Carmona (Jaén, 22 d'agost de 1953) és un exfutbolista espanyol de les dècades de 1970 i 1980.

## Trajectòria

Es formà al futbol base del Real Jaén CF, club amb el qual acabà jugant al primer equip. Amb el club andalús arribà a ascendir a la segona divisió la temporada 1976-77, fitxant la temporada següent pel RCD Espanyol. Amb l'Espanyol jugà entre 1977 i 1982 i disputà 69 partit de lliga a primera divisió. El 1982 fitxà pel CE Castelló on jugà dues temporades a segona divisió.

## Referències

* 1 2 «Huertas II, un líbero para el Español». Mundo Deportivo, 19-05-1977. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Empató el Recreativo en la Victoria». Diari ABC, 26-10-1972. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Huertas: adios sin rencor». Mundo Deportivo, 15-12-1982. [Consulta: 9 gener 2017].

## Enllaços externs

* Juan Huertas Carmona a BDFutbol
# Julia de bonis cedendis

Julia de bonis cedendis o Julia de cessione bonorum va ser una llei romana que permetia fer cessió dels béns a les persones carregades de deutes, amb la finalitat de lliurar-se de la presó. S'atribueix a Juli Cèsar. Aquesta llei es va estendre més tard a les províncies.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de; José Francisco Díaz. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 71 [Consulta: 20 abril 2022].
# Julio María Sosa

Julio María Sosa (Montevideo, 1879 - ibídem, 1931) fou un advocat, periodista i polític uruguaià, més conegut per ser el fundador del moviment sosista dins el Partit Colorado.
Va ser diputat pel seu partit entre 1905-1914 i 1920-1923, i senador entre 1915 i 1920. També va formar part de l'Assemblea Constituent (1916-1917), per a després desenvolupar la tasca de president del CNA fins al 1925. Sosa va ser dues vegades candidat a la presidència de l'Uruguai durant les eleccions generals de 1922 i 1926, respectivament.
Finalment, també va presidir el Club Atlético Peñarol de futbol durant un període de set anys (1921-1928), poc abans de la seva mort a Montevideo.

## Referències

* ↑ (castellà) Informació sobre Sosa a Peñarol Arxivat 2008-01-02 a Wayback Machine.