OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marie Paul de Scépeaux de Bois-Guignot

Marie Paul de Scépeaux de Bois-Guignot (Angers, 19 de setembre de 1768 - Angers, 28 d'octubre de 1821) fou un cap de Chouan, durant la Revolució Francesa, general de l'exèrcit catòlic i real de Maine, Anjou i Alta Bretanya el 1795.
Fill de Mathieu de Scépeaux du Bois-Guignot i Marie-Louise Greffier, pertanyia a la darrera branca supervivent de la família Scépeaux, que va acabar el 1855.
Funcionari de cavalleria, fou un dels caps de la chouannerie de Maine. Va pertànyer a la sucursal de Cherbonnerie a Ballots. Era cunyat de Charles de Bonchamps. Va participar en el viatge a Gir de galerna al capdavant d'una empresa Angevin sota les ordres d'Autichamp. Invertit en un comandament important a l'exèrcit de la Vendée, després de la batalla de Le Mans, on fou ferit, va organitzar la Chouannerie a la riba dreta del Loira (1794-1796) i a l'estiu de 1794 va comandar als chouans del la meitat nord d'Anjou. Va participar en la negociació el Tractat de Mabilais el 19 d'abril de 1795.
La seva autoritat nominal es va estendre per la major part del departament de Mayenne, però la seva acció gairebé no supera els límits d'Anjou. Tot i això, parla amb els caps de Bas-Maine. Els seus diputats eren el comte de Châtillon (segon al comandament des de 1795), el comte Louis de Bourmont (general major), el cavaller Louis d'Andigné (adjutant general a partir de 1795), el cavaller Prosper Turpin de Crissé (inspector general) i Pierre-Michel Gourlet (comandant general de la cavalleria). La seva seu principal està a l'Abadia de Pontron, a prop de Candé.
Té la seva autoritat directa:
* 2 divisions de Mayenne Angevine, la de Michel-Louis Lecomte a Craon i la de Joseph-Juste Coquereau a Château-Gontier,
* 3 divisions de Bas-Maine, les de Jambe d'Argent a prop de Nuillé-sur-Vicoin, de Michel Jacquet dit Taillefer, després Claude-Augustin Tercier a prop de Vaiges i Guillaume Le Métayer dit Rochambeau a prop de Villaines-la-Juhel,
* 5 divisions més es troben a Maine-et-Loire.
Va establir la seva seu al "Château de Bourmont", a Freigné, a principis de 1795. Després va negociar la pau a través dels seus caps subordinats amb el representant Delaunay el 29 de Florida l'any III (18 de maig de 1795) al districte de Châteauneuf-sur-Sarthe. El 19 de juliol de 1795, se’n va a París amb Béjarry amb el pretext de la pacificació; a la fi de 1795 i principis de l'any 1796, també va manar, en particular, al cap de la divisió Taillefer continuació Tercier; va ser titulat general en cap de l'exèrcit d'Anjou a principis de 1796, 14 de maig de 1796, a Angers, signa la seva tramesa a Hoche.
Al castell de Martigné, a Saint-Denis-d'Anjou, els seus divisionaris (Bourmont, Tercier, Gaullier i els principals oficials de la seva divisió) van deposar les armes 16 de maig de 1796. És aliè al moviment de 1799.
Va servir a l'exèrcit sota l'Imperi i es va convertir en mariscal de camp sota la restauració. És un Chevalier de Saint-Louis, i oficial de la Legió d'Honor.
Va morir a Angers 28 d'octubre de 1821.

## Referències

* ↑ Henri de Woelmont, Notices genealogiques, volum 1, 1923, pàgina 757.[arxiu]
# Marc Valeri Homul·le

Marc Valeri Homul·le (en llatí Marcus Valerius Homullus) va ser un magistrat romà del segle ii. Formava part de la gens Valèria, una antiga gens romana d'origen sabí.
Va ser nomenat cònsol romà sota l'emperador Antoní Pius l'any 152 junt amb Mani Acili Glabrió Gneu. Era probablement descendent de Tit Homul·le, que Plini el Jove menciona com un orador que vivia en el seu temps.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1218-1219.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Sext Quintili Condià i Sext Quintili Màxim | cònsol 152 amb Mani Acili Glabrió Gneu | Succeït per: Gai Bruci Present i Aule Juni Rufí |
# Mas de Ferrassó

El Mas de Ferrassó és una masia a uns quatre quilòmetres del nucli d'Horta de Sant Joan (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Té el seu accés quedant vist a mà esquerra, lleugerament enfonsat, pel camí que va al mas de la Franqueta, abans de la bifurcació a la dreta cap al mas de Manresa. Com gairebé tots els masos de la zona està situat al costat d'un aqüífer, en aquest cas es troba al costat de la font de Ferrassó, on antigament es proveïa d'aigua en èpoques estivals als masos del voltant.
Edificació d'ús agrícola-rural situada a la part alta de l'obac anomenat Ombria de Sotorres. S'accedeix mitjançant una rampa descendent. Edifici de planta rectangular desenvolupat en planta semi-soterrani, planta baixa amb accés posterior i façana principal amb porxo i terrassa i planta amb primera golfa. Façana principal al sud-est amb terrasses per aprofitar el fort pendent del terreny on està enclavada. Obertura desordenades i petites, amb accés mitjançant un arc rebaixat adovellat. Façana de paredat de pedra amb estesa de morter de calç i paredat vist en alguns llocs on s'ha crostat l'arrebossat. Coberta amb teula àrab a dos aiguavessos.

## Notes

* 1 2 «Mas del Ferrassó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Horta de Sant Joan
# Mas de Cremadells

El Mas de Cremadells és un edifici de Sant Llorenç de Cerdans inventariat com a monument històric.

## Descripció

És un mas rectangular, amb planta baixa i planta superior, i amb una torre quadrada a l'oest i una gran terrassa al sud de la façana principal. A la part superior de les façanes del nord, de l'oest i del sud hi ha pintures d'importants pintors genovesos. Hi ha files de rajoles planes i de canals decorades amb motius animals, geomètrics, antropomorfs, vegetals i religiosos, amb algunes inscripcions. A l'entrada principal hi ha una porta d'arc de mig punt, amb dibuixos que recorden formes romàniques, datades del 1691. Al primer pis de l'edifici hi ha portes típicament catalanes de ferro forjat decorades amb motius animals. Pel que fa a l'interior, destaca la composició geomètrica que decora el paviment de l'entrada a la planta baixa.

## Història

L'edifici es menciona ja en cartes de l'any 1168, però l'edifici principal és de 1678. Al segle xviii hi havia un edifici que s'ajuntava amb la façana oriental, on després s'hi va fer una terrassa. La porta de la planta baixa és del 1737. A la Revolució Francesa es va vendre com a propietat nacional.

## Referències

* 1 2 3 «Mas de Cremadells». Patrimoni. Govern francès. [Consulta: 24 setembre 2018].
# Martti Lauronen

Martti Lauronen (Joensuu, 15 d'octubre de 1913 - 4 de juny de 1987) va ser un esquiador de fons finlandès que va competir durant la dècada de 1930.
En el seu palmarès destaquen dues medalles d'or al Campionat del Món d'esquí nòrdic, el 1938 i el 1941, tot i que aquests darrers foren invalidats posteriorment per la FIS.

## Referències

* ↑ Resultats al Campionat del món d'esquí nòrdic (alemany)
* ↑ Arponen, Antti O., ym.. Talviurheilun tähdet. WSOY, 1986, p. 66–67. ISBN 951-0-13095-8.
# Martha Colburn

Martha Colburn és una artista i cineasta nord-americana que viu entre la seva Pennsilvània natal als Estats Units i Amsterdam als Països Baixos, tot i que gran part del temps el passa viatjant per a presentar els seus treballs.
Va estudiar art a l'Institute College of Art de Maryland (EUA) i a la Rijksakademie Van Beeldende Kunst (Royal Academy of Art) dels Països Baixos. Cineasta autodidacta, el 1994 comença a realitzar peces de metratge apropiat i super-8 i des de llavors ha produït més de seixanta pel·lícules que s'han projectat en importants centres d'art i festivals i que formen part de col·leccions com la del MoMA de Nova York. En museus i galeries exposa habitualment elements de les seves pel·lícules amb projeccions de diapositives i murals per generar instal·lacions. Ha impartit tallers d'animació arreu d'Europa, Amèrica i la Xina. Ha realitzat també videoclips per a músics i bandes com Deerhoof, Laura Ortman, Rita Braga, Sean Lennon, Felix Kubin i molts altres. Amb el seu propi grup de música, The Dramatics, ha llençat sis discs. També va contribuir amb les seves animacions al documental The Devil and Daniel Johnston, sobre el músic Daniel Johnston.

## Referències

* ↑ «Martha Colburn». CCCB. [Consulta: 4 octubre 2017].
# Matamala (Mont-rebei)

Matamala és un indret del terme de Sant Esteve de la Sarga, al Pallars Jussà, en el territori de l'antic poble de Mont-rebei.
Està situat a l'extrem sud-oest del terme, a prop i al sud-est del Congost de Mont-rebei. Està delimitada a ponent per la Paret de Catalunya i a llevant pel barranc de Matamala.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# María del Pilar Utrilla Miranda

María del Pilar Utrilla Miranda (Graus, Ribagorça, Aragó, 1951) és una historiadora i professora universitària aragonesa, especialitzada en prehistòria.
Després de formar-se en Història a la Universitat de Saragossa es decantà per l'especialitat de Prehistòria, llicenciant-se en 1973. Encara en el tercer curs, va passar a treballar en el grup de recerca que dirigia Ignacio Barandiarán Maestu. El mateix 1973 va guanyar la Beca March per estudiar a París a l'Institut de Paleontologia Humana i posteriorment una Beca d'Investigació en la Universitat de Saragossa. La seva formació com paleolitista es va forjar en el Centre de Paletnología estratigràfica d'Arudy, estudiant la tipologia analítica amb Georges Laplace i, més tard, a l'Institut del Quaternari de Bordeus, la tipologia lítica experimental amb François Bordes, gràcies a una Beca de el Govern francès.
Va exercir la docència a la Universitat de Saragossa, primer en el departament d'Història Antiga i més tard al de Prehistòria, passant per tots els llocs de l'escala docent. Amb 31 anys va guanyar per oposició la Càtedra de Prehistòria de la Universitat de La Laguna i el 1986 la de Saragossa. La seva activitat investigadora està recollida en diversos llibres, articles, tesis doctorals dirigides, i projectes subvencionats pel Ministeri d'Educació i Ciència.
En l'apartat institucional pot assenyalar-se el seu nomenament com a membre de Consell Assessor de Recerca (CONAI) del Govern d'Aragó en la seva etapa inicial (1985-1987), l'haver format part de la Comissió de Patrimoni Provincial de Saragossa durant diverses legislatures (1984-1987 i 1991-1998), a la Comissió d'Arqueologia de la DGA i al Comitè d'Art rupestre del Principat d'Astúries. Forma part del Consell Assessor de diverses revistes de prestigi, com Trabajos de Prehistoria publicada pel Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) a Madrid, la Revista de Prehistoria y Arqueología social de la Universitat de Cadis, Brocar de l'instituto de Estudios Riojanos o les aragoneses Caesaraugusta, Bolskan i Salduie.

## Referències

* 1 2 3 «Utrilla Miranda, María Pilar». GEA - Gran Enciclopedia Aragonesa. Arxivat de l'original el 24 de juny 2021 [Consulta: 18 juny 2021].
# Mas de la Canal

El Mas de la Canal és un mas a l'est de la Tossa de Puigbò al sud el terme de Gombrèn (el Ripollès). La Canal està formada per un grup d'edificacions secundàries (corts i pallisses) presidides totes elles per l'edifici del mas dedicat a habitatge. Tot el conjunt es desenvolupa al voltant d'un corral o pati central. La seva arquitectura és de tipus tradicional que s'ha anat formant al llarg del temps i segons les necessitats d'ús.
El nom del mas deu tenir origen en trobar-se aquest abocat sobre el torrent de Puigbò. Juntament amb el mas de Puigbò són els dos que es troben al centre del veïnat i a prop de la parròquia, sens dubte devien ser els dos masos més importants del terme, ja que tots tenien molí al vall del torrent. Actualment La Canal es troba tancada tot i que recentment les seves corts servien encara per guardar el ramat d'un pastor que la tenia arrendada.

## Referències

* 1 2 «Mas la Canal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# María del Mar García Puig

María del Mar García Puig, més coneguda com a Mar García Puig (Barcelona, 28 d'agost de 1977) és una filòloga, escriptora i política catalana. És diputada al Congrés dels Diputats per Barcelona d'ençà de l'XI legislatura el 2016.
Llicenciada en filologia anglesa i màster en ciència cognitiva i llenguatge, ha cursat estudis de postgrau en literatura i edició a la Universitat de Dublín i a la Universitat Stanford. Treballa com a editora literària. S'incorpora als Cercles Feministes de Podem des dels seus inicis i forma part del Consell Ciutadà Municipal de Barcelona de Podem. Col·laborà en la candidatura de Barcelona en Comú a les eleccions municipals espanyoles de 2015. Fou escollida diputada dins la llista de Barcelona d'En Comú Podem a les eleccions generals espanyoles de 2015 i 2016.
El 23 de març del 2023 va publicar la seva primera novel·la de ficció domèstica: La història dels vertebrats.

## Obres

* La història dels vertebrats (2023), Editorial La Magrana, 2023, 320 p., ISBN 9788419013385

## Referències

* ↑ “Treblinka” de Chil Rajchman, con su editora Mar García Puig a Radio Sefarad.com
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-19. [Consulta: 16 gener 2016]. al web d'En Comú Podem
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «La història dels vertebrats». Casa del Libro. [Consulta: 22 desembre 2023].
# Mas de Fuente la Higuera

El mas de Fuente la Higuera, dit també mas de la Font de la Figuera en algunes fonts i documentat al segle xviii amb la denominació de masada de la fuente de la Yguera, és una masia abandonada i en ruïnes del terme de Lludient, a la comarca valenciana de parla castellana de l'Alt Millars. Està situada a l'Hoya de la Fuente la Higuera, a prop de l'actual carretera CV-194 (Fanzara - El Castell de Vilamalefa) i no gaire lluny del castell del Bou Negre, de La Muela d'Argeleta i del terme de Toga. L'any 1940 tenia únicament 5 habitants.
El sacerdot i investigador Andrés Monzó topetà una destral del neolític a prop de l'indret, cosa que l'induí a pensar que ací degué existir alguna mena de poblament prehistòric.
La zona compta amb nombroses cavitats i, sols al voltant del mas, se'n compten almenys sis: dues coves i quatre avencs.

## Referències

* ↑ «Visor SIGPAC» (en castellà). Ministeri d'Agricultura i de Medi Ambient. Arxivat de l'original el 2020-01-28. [Consulta: 3 octubre 2016].
* ↑ Alba, Isabel «Toponímia de Ludiente (Alt Millars)». Butlletí de la Societat d'Onomàstica, 1992.
* ↑ «Masía de la Fuente de la Higuera». Institut Cartogràfic Valencià. Arxivat de l'original el 2016-10-05. [Consulta: 3 octubre 2016].
* ↑ Dirección General de Estadística. Nomenclátor de las ciudades, villas, lugares, aldeas y demás entidades de población de España (en castellà). Madrid: Barranco, 1940.
* ↑ Monzó, Andrés «El Mijares y el Mijarense». Anales del Centro de Cultura Valenciana, 1951.
* ↑ Almela, Jesús «Las cavidades tectónicas de la Masía de Fuente la Higuera (Ludiente)». Berig, 01-05-2015.
# Dendropsophus leucophyllatus

Dendropsophus leucophyllatus és una espècie de granota que viu a Bolívia, el Brasil, Colòmbia, l'Equador, Guaiana Francesa, Guyana, el Perú, Surinam i, possiblement també, Veneçuela.

## Referències

* Azevedo-Ramos, C., Reynolds, R., Coloma, L.A & Ron, S. 2004. Dendropsophus leucophyllatus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 10 de gener de 2008.
# Dendropsophus mathiassoni

Dendropsophus mathiassoni és una espècie de granota que viu a Colòmbia.

## Referències

* Rueda, J.V., Castro, F., Acosta-Galvis, A. & Bolívar, W. 2004. Dendropsophus mathiassoni. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 10 de gener de 2008.
# Adh-Dhàhir Tàtar

Al-Màlik adh-Dhàhir Sayf-ad-Din Tàtar —àrab: االملك الظاهر سيف الدين طاطار, al-Malik aẓ-Ẓāhir Sayf ad-Dīn Ṭāṭār—, més conegut simplement com a adh-Dhàhir Tàtar o com Tàtar, fou soldà mameluc de la dinastia burjita o circassiana (1421).
Al-Mudhàffar Àhmad, segon fill de Shaykh al-Muhammudi, només tenia 17 mesos quan el pare va morir el 14 de gener de 1421. Havent mort el fill gran Ibrahim, havia estat designat successor per Shaykh i fou proclamat, sota la regència d'un amir, que en aquell moment estava en campanya. El seu atabeg (tutor) era Tàtar, que va assolir les funcions de govern. Al cap de poc es va casar amb la vídua de Shaykh i mare d'Àmhad i al cap de vuit mesos de regnat va declarar deposat a l'infant i va assolir el tron amb el títol d'al-Màlik adh-Dhàhir Sayf-ad-Din Tàtar (agost de 1421).
Tàtar va morir per causes naturals al cap de quatre mesos (desembre de 1421). Havia designat hereu al seu fill Muhammad, que era menor d'edat, amb l'amir Barsbay com a atabeg i l'amir Djanibey com a regent.

## Bibliografia

* André Clot, L'Égypte des Mamelouks 1250-1517. L'empire des esclaves
* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Mamluks".
# Domènec Tort i Moratonas

Domènec Tort i Moratonas (Barcelona, 1828? - Sabadell, 17 de març de 1880) fou un teixidor català. Va exercir de dirigent obrer de la Societat de Teixidors de Cotó. Durant la vaga de juliol de 1855, fou empresonat i deportat a Andalusia i després internat en diversos presidis africans.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor. «Carrer de Domènec Tort». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 17 maig 2016].
# Domènec Umbert i Vilaseró

Domènec Umbert i Vilaseró (Barcelona 1916 - 1993) fou un artesà català, constructor de gegants, nans i altre bestiari.

## Biografia

El 1929, amb només dotze anys, entrà d'aprenent en una fàbrica de joguines de Sant Andreu de Palomar, on va fer cavalls de cartó i en va aprendre la tècnica. Durant la dècada dels anys 1940 va treballar a l'obrador El Ingenio, situat al carrer de Rauric de Barcelona. Va ser el constructor de diverses parelles de gegants de Catalunya construïdes en aquest obrador durant aquella època, moltes vegades encarregades a través de Casa Paquita, la qual confeccionava els vestits. El 1952 passà a treballar al taller de Lambert Escaler i Lluís Sabadell, on a part de fer gegants o capgrosssos, es dedicà també a fer maquetes per a arquitectes i escenografies per a teatre i cinema.
El 1967 tenia un taller de maniquins propi. L'arribada de noves tècniques i del polièster provocà un canvi en la seva manera de treballar, tot i que no deixà la tècnica artesanal del cartó. La seva última etapa va ser vinculada a l'escola dels Pares Escolapis del carrer de Sant Quintí de Barcelona, on hi tenia el taller i va fer tres parelles de gegants per al mateix col·legi. Entre les seves creacions es troba el Iaio del Barça, gegant de la colla del barri de les Corts de Barcelona (1988), els Gegants de Santa Perpètua de Mogoda (1988) i els Gegants de la Sagrada Família (1988). El 1987 li fou concedida la Carta de Mestre Artesà i el 1991 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ «Domènec Umbert i Vilaseró». Enciclopèdia.cat.
* ↑ Queralt i Tomás, M. Carme «Els gegants d'Amposta. 50 anys d'història i de tradició popular». ElMédol, 1999, pàg. 158. ISSN: 84-89936-76-5.
# Domènec Torredeflot i Solé

Domènec Torredeflot i Solé, també conegut com a Torredeflot II, (Barcelona, 21 de novembre de 1908 - Barcelona, 19 de gener de 1974) fou un jugador de futbol català de les dècades de 1920 i 1930.

## Trajectòria

Era conegut amb el sobrenom de Chevrolet, en referència a la seva velocitat i al cotxe que lluïa. Jugava a la posició d'extrem dret. S'inicià futbolísticament al FC Poble Nou l'any 1926, passant la següent temporada a la Unió Esportiva de Sants, club punter del Campionat de Catalunya de futbol. Coincidí a l'equip amb el seu germà Josep. L'any 1928 abandonà el club de Sants i fitxà pel València CF. Al club del Túria romangué durant set temporades, fins al 1935. Fou quatre cops campió regional i un cop campió de Segona Divisió. L'any 1935 fitxà pel FC Barcelona, on jugà fins a 1937. La Guerra Civil estroncà la seva carrera. Jugà a França al Girondins de Bordeus la temporada 1937-1938, disputant el Championnat Interrégional - Zone Sud, i a continuació es retirà del futbol definitivament. Disputà tres partits amb la selecció catalana de futbol a la dècada de 1930.

## Palmarès
### València CF

* Campionat de València de futbol: 1930-31, 1931-32, 1932-33, 1933-34
* Segona Divisió espanyola: 1930-31

### FC Barcelona

* Campionat de Catalunya de futbol: 1935-36

## Referències

* 1 2 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Domènec Torredeflot Solé». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 17 gener 2016].
* 1 2 3 «Ficha de Domingo Torredeflot». ciberche.net. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «De Canet de Mar». Mundo Deportivo, 11-06-1926. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «Como se alineará hoy el Sans...». Mundo Deportivo, 10-07-1927. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «De València a Barcelona». Futbol Club Barcelona, 20-05-2010. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «DOMINGO TORREDEFLOT». soccerdatabase. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «Reportage a MD I». Mundo Deportivo, 11-02-1968. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «Reportage a MD II». Mundo Deportivo, 11-02-1968. [Consulta: 20 gener 2014].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFtubol
# Adelaida de Besalú (comtessa consort d'Urgell)

* No s'ha de confondre amb Adelaida de Besalú (comtessa consort d'Empúries).
Adelaida de Besalú (m. 1055) va ser comtessa consort d'Urgell.
Hom afirma que era membre de la casa comtal de Besalú, filla de Guillem I i d'Adelaida. Es va casar vers 1050 amb el comte Ermengol III d'Urgell. El matrimoni vindria a confirmar la política matrimonial d'Ermengol II, d'aliar-se amb un comtat situat entre Urgell i la resta de comtats catalans. Juntament amb el seu espòs, va fer algunes donacions al monestir de Sant Llorenç de Morunys. Va morir el 1055. El mateix any de la seva mort, el comte vidu es va casar amb la seva segona muller, Clemència de Bigorra.

## Referències

* 1 2 Aurell, Martí «Jalons pour una enquête sur les strategies matrimoniales des comtes catalans (IXe-XIe s.)». Memorias de la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona, vol. 23, 1991, pàg. 337.
* 1 2 Sabaté Curull, Flocel. «Armengol III» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història.
* ↑ Fernández-Xesta Vázquez, Ernesto. Relaciones familiares del Condado de Urgell con Castilla y León (en castellà). Madrid: Real Academia Matritense de Herálidica y Genealogía, 2001, p. 15.