OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oscar Ureña Garcia

Oscar Ureña Garcia (Figueres, 31 de maig de 2003) és un futbolista català que representa internacionalment la República Dominicana. Actualment juga al Girona FC.

## Carrera esportiva

De pare dominicà i mare catalana, Ureña va arribar al Girona en el segon any d'infantil procedent de la UE Figueres. Al planter del Girona FC va anar escalant categories fins que, el 2021, alternava partits del Girona FC B amb partit del primer equip. El 14 d'agost de 2021 va fer el seu debut professional jugant com a titular en la primera jornada de Segona Divisió, sent substituït en el minut 72 per Darío Sarmiento, el la victòria 2-0 contra la SD Amorebieta.
El 8 de febrer de 2022, Ureña va renovar contracte amb el club fins al 2025. El 16 de gener de l'any següent, fou cedit al FC Cartagena de segona divisió per la temporada.

## Referències

* ↑ SEBASTIAN, J. «Òscar Ureña anirà a París 2024 amb la República Dominicana». lesportiudecatalunya.cat, 29-06-2024 [Consulta: 25 juliol 2024].
* ↑ «De dormir abraçat a la pilota a esbotzar la porta de Montilivi». Diari de Girona, 17-09-2021. [Consulta: 5 novembre 2021].
* ↑ «Debut prometedor». L'Esportiu, 15-08-2021. [Consulta: 15 agost 2021].
* ↑ Sebastian, Joel. «Debut prometedor». [Consulta: 15 agost 2021].
* ↑ «El Girona debuta amb victòria davant l'Amorebieta (2-0)». Diari de Girona. [Consulta: 14 agost 2021].
* ↑ «Óscar Ureña, renovat fins al 2025». Girona FC, 08-02-2022. [Consulta: 13 febrer 2022].
* ↑ «Ureña jugarà cedit al Cartagena», 16-01-2023. [Consulta: 17 gener 2023].
* ↑ «Óscar Ureña, verticalidad y desborde para reforzar el juego por las bandas» (en castellà), 16-01-2023. [Consulta: 17 gener 2023].

## Enllaços externs

* Oscar Ureña Garcia a BDFutbol
* Oscar Ureña Garcia, Fitxa a Soccerway
* Fitxa d'Ureña Arxivat 2021-08-14 a Wayback Machine. a Besoccer
# Conchoespiral

En matemàtiques, una conchoespiral és una espiral tridimensional. En coordenades cilíndriques, es descriu per les equacions paramètriques:
    $r=\mu ^{t}a$
    $\theta =t$
    $z=\mu ^{t}c.$
La projecció d'una conchoespiral sobre el pla (r, θ) és una espiral logarítmica.

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W., «Concho-Spiral» a MathWorld (en anglès).
# Marc Pomponi (tribú 362 aC)

Marc Pomponi (en llatí Marcus Pomponius) va ser un magistrat romà del segle iv aC. Formava part de la gens Pompònia, una família romana d'origen plebeu.
Va ser elegit tribú de la plebs l'any 362 aC i va presentar una acusació contra Luci Manli Capitolí Imperiós que havia estat dictador l'any anterior, per crueltat i tirania en les seves actuacions. Però es va veure obligat a retirar els càrrecs obligat pel fill de l'acusat, de nom Luci Manli Torquat, que va entrar a casa del tribú i el va amenaçar de mort sinó retirava immediatament l'acusació.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 493.
# Gramenet (Benavent de la Conca)

* Per al municipi del Barcelonès, vegeu Santa Coloma de Gramenet.
Gramenet és un poble del terme municipal d'Isona i Conca Dellà, pertanyent a l'antic terme de Benavent de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Està situat uns dos quilòmetres a ponent de Benavent i a uns dos més al sud de Covet. És accessible des d'aquests dos pobles, a través de la pista asfaltada que uneix la carretera C-1412b al quilòmetre 33, amb el poble de Covet. Des de mig quilòmetre abans d'arribar al darrer poble arrenca cap al sud una altra pista, en bon estat, que mena a Gramenet, Merea i la carretera L-911, que enllaça el Coll de Comiols amb Sant Salvador de Toló i Gavet de la Conca.
Està situat a 732 m. alt., a la vall del barranc del Tossal, que s'origina sota mateix de Benavent de la Conca i és un dels que forma la capçalera del riu de Conques.
Aquesta caseria, actualment quasi del tot despoblada, estava formada per tot de masos dispersos, dels quals en queden alguns: Cal Nofre, la Casa de Barraqueró i lo Masiot, dels que encara són dempeus.
El 1812, a conseqüència de la formació dels municipis moderns, resultat del desenrotllament de la Constitució de Cadis, Gramenet fou inclòs des del primer moment dins de l'ajuntament de Benavent.
En èpoques llunyanes Gramenet havia tingut església pròpia, dedicada a Santa Maria, que actualment és del tot desapareguda. Apareix documentada, com el poble, Grameneto, el 952 i el 1080, any en què fou donada al monestir de Santa Cecília d'Elins, amb motiu de la consagració d'aquest monestir.

## Etimologia

Gramenet és un topònim romànic, procedent del llatí graminetum (camp d'agram), col·lectiu derivat de gramen (herba, agram).

## Referències

* ↑ «Gramenet (Benavent de la Conca)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bolòs i Hurtado, 2008.

## Bibliografia

* BOLÒS, Jordi i HURTADO, Víctor. Atles del Comtat d'Urgell (v788-993). Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2008. (Col·lecció "Atles dels comtats de la Catalunya carolíngia"). ISBN 84-232-0700-5
* CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Santa Maria de Gramenet", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* COROMINES, Joan. "Gramenet". Dins Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona, "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3
* MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario-Tipográfico, 1845. Edició facsímil Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz. V. 1. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-256-5.

## Enllaços externs

* Institut Català de Cartografia
# Jardí de la Casa Sorolla (pintura de 1918-1919)

Jardí de la Casa Sorolla és una obra del pintor postimpressionista espanyol Joaquim Sorolla i Bastida. Es tracta d'un oli sobre llenç pintat entre 1918 i 1919. Forma part de la col·lecció del Museu Sorolla, al que va passar a través del llegat fundacional.
La pintura mostra uns dels jardins de la casa madrilenya del pintor (on actualment està el Museu Sorolla). El mateix Sorolla va traçar els plànols preliminars del jardí. El Primer jardí, que és el que es mostra en la pintura, va ser projectat sota la influència d'elements andalusos i es va inspirar en els jardins de l'Alcàsser de Sevilla. Esta part va ser la primera a realitzar-se a la fi de 1911, quan la família Sorolla es va mudar a Madrid.
Entre 1915 i 1920 Sorolla va pintar el seu jardí des de diferents punts de vista. Esta versió va ser una de les últimes. Presenta una part central del jardí, que té la disposició típica d'un jardí espanyol: la font de marbre blanc al centre, de la qual surten quatre camins. En el fons es poden veure plantes exuberants que grimpen per la façana de la casa i envolten el banc fet de taulells. El tema principal és l'exposició de la llum que crea un ambient íntim, càlid i animat.

## Referències

* ↑ «Red Digital de Colecciones de Museos de España - Museos» (en castellà). [Consulta: 10 novembre 2018].
* ↑ «Sorolla. Un jardín para pintar.» (en castellà). Arte en Madrid, 10-08-2018.
* ↑ «Jardín de la Casa Sorolla» (en castellà). España es cultura. [Consulta: 10 novembre 2018].
* ↑ Cabello, Inés. «De ruta por Madrid: el jardín del Museo Sorolla» (en castellà). Croma Cultura. [Consulta: 10 novembre 2018].
* ↑ Vicent, Mauricio «Sorolla vuelve a su jardín» (en castellà). El País [Madrid], 27-10-2012. ISSN: 1134-6582.
# Samba

«Samba» té aquests significats:
* Samba (música), forma musical d'arrels africanes típica del Brasil
* Samba (informàtica), reimplementació en programari lliure del protocol de xarxa SMB/CIFS de Microsoft
* Christopher Samba o Chris Samba (1984), futbolista congolès -francès
* Samba (llengua), llengua de la República Democràtica del Congo
* Samba (pel·lícula de 2014)
* Samba (pintura), quadre de Di Cavalcanti (1925).
# Número zero

Número zero (en l'edició original en italià: Numero zero) és una novel·la d'Umberto Eco publicada el 2015.
És la setena i darrera novel·la d'Umberto Eco. Ambientada el 1992 a Milà, és una sàtira sobre el periodisme, la política i les teories conspiratives.

## Argument

El protagonista, Colonna, un home de cinquanta anys que es considera un fracassat, serà contractat per Simei, director del diari Domani, com a redactor cap. El periòdic, propietat del commendatore Vimercarte, té l'única finalitat d'editar números zero que no seran publicats però que serviran a Vimercarte per fer xantatge i intimidar les altes esferes donant-los a entendre el que podria publicar en contra seu, convertint el diari en una "màquina del fang".
La resta de la redacció, la formen altres sis periodistes també fracassats: Maia Fresia, Palatino, Constança, Cambria, Ludici i Braggadocio. Sorgirà una història d'amor entre Maia i Colonna. Tot anirà bé fins que apareix assassinat Braggadocio, que estava fent una recerca relacionada amb la mort de Mussolini i l'Operació Gladio.
A la fi, mercés a un documental emès per la BBC, canviarà la sort de Maia i Colonna.

## Referències

* 1 2 Ceberio, Jesús. «Chantaje de bajo coste». El País, 14-04-2015.
* ↑ Martín Rodrigo, Inés. «Umberto Eco: "Si tuviera una solución, sería el presidente del mundo"». ABC, 28-04-2015.
* 1 2 3 Úbeda Ibáñez, Javier. «Número Cero (Umberto Eco)». Revista Almiar, 10-07-2015.

## Enllaços externs

* Operation Gladio - Full 1992 documentary BBC, documental emés en BBC Two el 10 de juny de 1992 sobre l'Operació Gladio.
# Parròquia de Sant Pacià

La Parròquia de Sant Pacià és una església de l'historicisme neogòtic de Barcelona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Les religioses de Jesús-Maria van encarregar el projecte a l'arquitecte i mestre d'obres Joan Torras i Guardiola, originari de Sant Andreu del Palomar.
L'església adopta una solució de llenguatge goticista, el qual va caracteritzar bona part del segle xix, especialment a partir dels anys quaranta. És de nau única, amb voltes ogivals nervades i amb finestrals alts d'arc apuntat. Els murs són de maçoneria recolzats sobre contraforts, seguint les solucions constructives del període gòtic. El cor es va situar als peus de l'església, amb l'afegit d'un absis de base poligonal i completant el conjunt amb un campanar de gran alçada.
Antoni Gaudí, alumne de Joan Torras, es va incorporar a l'equip i va dissenyar el paviment, el conjunt de mosaics de dibuixos geomètrics, els aparells d'enllumenat i el mobiliari per a l'escola. Probablement, tal com detalla Joan Bassegoda i Nonell, és la primera obra de Gaudí, però alguns d'aquests elements s'han perdut.

## Història

Antigament la parròquia de Sant Pacià formava part d'un conjunt propietat de la congregació de religioses de Jesús Maria que es va instal·lar en uns terrenys de la masia de can Badaló a finals de la dècada de 1850. L'església es va començar a construir més tard, a partir del 1876, i es va inaugurar el 1881. El 1890 es va vendre tot el complex a l'ordre dels germans maristes on s'hi va instal·lar també una escola per a nois i altres dependències del convent. Durant la Setmana Tràgica, l'any 1909, es va incendiar i després el recinte va ser parcel·lat i venut. A partir del 1922, any en el qual es construí el campanar, va reprendre les funcions de culte. Finalment, a partir del 1929 va passar a ser parròquia. (Barcelona : Sant Andreu de Palomar, recull gràfic 1880-1976, 2012, p. 82-84).

## Vegeu també

* Obres de Gaudí per a la Congregació de Jesús-Maria

## Referències

* 1 2 3 4 «Parròquia de Sant Pacià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 desembre 2017].
# Costillares (torero)

Joaquín Rodríguez «Costillares», (Sevilla, 20 de juliol de 1743 - Madrid, 27 de gener de 1800), va ser un torero i matador espanyol. És considerat el pare de la corrida moderna, com a innovador i organitzador del toreig.

## Biografia

«Costillares» segueix els passos del seu pare, el matador sevillà Luis Rodríguez. Va començar la seva carrera com a banderillero a la quadrilla de Pedro Palomo, després va prendre l'alternativa a Madrid cap al 1763 i va guanyar molts triomfs a la seva ciutat natal. El 1767 va anar a Madrid. A partir de 1775 va començar la seva rivalitat amb Pedro Romero. Aquest darrer era el matador preferit del poble, «Costillares» ràpidament es va convertir en el favorit de l'aristocràcia. A partir de 1790, només apareix a la plaça de toros amb esporàdicament.

## Innovació

Generalment es considera «Costillares» el creador del pase de capote anomenat «verònica», així com com l'inventor de l'estocada al volapié i la tècnica de la seqüència de pases sense perdre el control de l'animal. Va ser un dels primers a organitzar les cuadrillas de toreros de manera rigorosa. Fins llavors, els toreros (matadors, banderilleros, picadors) eren independents i contractats separadament per l'organitzador de la corida de toros; a partir de «Costillares», els banderilleros i picadors es converteixen en els empleats del matador. També va ser el primer a organitzar la lidia amb rigor, separant-lo en tres tercios. Finalment, va fer un esbós del traje de luces (vestit de torero).

## Referències

* ↑ Lafront, Auguste; Tolosa, Paco. Encyclopédie de la corrida (en francès). Prisma, 1950, p. 74.
* ↑ Casanova, Paul; Dupuy, Pierre. Toreros pour l'histoire (en francès). Besançon: La Manufacture, 1991. ISBN 2737702690.
# Subayhis

La tribu dels Subayhis (o de Subayhi o Subayha) és un grup tribal del Iemen, a l'oest-nord-oest d'Aden, entre Ras Imran i Bab al-Màndeb cap a l'interior. Estan dividits en cinc grups principals: Khulayfis, Utiris, Atifis, Musaffis i Buraymis.
El seu nom deriva del seu ancestre mític l'himiarita Dhu Asbah. Al-Hamdani al segle x deia que els Asabih eren descendents d'Asbah ibn Amr ibn Arith Dhi Asbah; al seu temps ocupaven una zona més a l'est de la que ocupen avui dia, incloent Khanfar a l'Abyan que compartien amb els Bani Madjid dels quals deriven els Abadil (Abdalis) de Lahej. El 1882 els britànics van establir el protectorat i van posar la tribu sota dependència del sultà abdali de Lahej, però el 1886, després d'algunes lluites, foren separats d'aquesta dependència i es va establir un xeicat separat; no obstant la lluita entre subayhis i abdalis va continuar al segle xx fins que el 1951 la tribu fou retornada per un tractat amb els britànics al control de Lahej, però gaudint d'una àmplia autonomia. El sultanat de Lahej fou suprimit el 1967 pel nou règim del Iemen del Sud.

## Bibliografia

* Arab Tribus in the vicinity of Aden, Govern de Bombai, Bombai 1909
* R. B. Serjeant, Notes on Subayhi territory west of Aden, 1953
# Gobiopsis canalis

Gobiopsis canalis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Golf Pèrsic, Oman i sud-oest de l'Índia.

## Referències

* ↑ Steindachner, F. 1861. Beiträge zur Kenntniss der Gobioiden. Sitzungsber. Math.-Naturwiss. Classe K. Akad. Wiss. Wien v. 42 (for 1860): 283-292, Pl. 1.
* ↑ «Gobiopsis canalis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Randall, J.E. 1995. Coastal fishes of Oman. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 439 p.

## Bibliografia

* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Dave Eichelberger

Martin Davis Eichelberger, Jr. (Waco, Texas, 3 de setembre de 1943) és un golfista professional estatunidenc que ha guanyat diversos tornejos tant a nivell PGA Tour com a nivell Champions Tour. En categoria sènior, va aconseguir vèncer en el U.S. Open de 1999.

## Referències

* ↑ Moss, Marven «Senior Tour Is Made for the Late Bloomer» (en anglès). The New York Times, 18-06-2000. ISSN: 0362-4331.
* ↑ Crownover, Brian. «Golf notebook: Waco golfer Eichelberger up for Hall of Fame» (en anglès). Waco Trib, 25-07-2014. [Consulta: 18 octubre 2022].
* ↑ «Everything you ever wanted to know about the U.S. Senior Open» (en anglès americà). Golf Oklahoma, 08-07-2014. [Consulta: 18 octubre 2022].

## Enllaços externs

* Perfil al lloc oficial del PGA Tour (anglès)
# Rúrik II de Kíev

Rurik II de Kíev (mort el 1215) fou un total de set vegades Gran Príncep de la Rus de Kíev entre 1173 i 1210. Fou també príncep de Nóvgorod (1170-1171), Bèlgorod Kievsky (1173-1194) i de Txerníhiv (1210-1214).

## Biografia

Rúrik era fill de Rostislav I de Kíev. Batejat sota el nom de «Vassili» (i.e: Basili), és mencionat per primera vegada en 1157 en una campanya contra Turov. En 1170 esdevé príncep d'Ovruixt.
En 1173 és designat per primera vegada gran duc de Kíev però és reemplaçat ben aviat per Roman I de Kíev, el qual al seu torn és succeït per Vsèvolod III de Kíev fins que Rúrik torna a arribar al poder l'any següent (1173). Entre 1174 i 1194 guanya nombrosos combats contra els cumans.
En 1195 esdevé de nou Gran duc de Kíev i fa la seva entrada solemne a la ciutat. En 1200 és destronat pel seu ex-gendre Roman Mstislàvitx de Galítsia que dona el tron a Ingvar I de Kíev. Reprèn poc després el poder. En 1201 Roman Mstislàvitx després d'una falsa reconciliació amb ell el captura, el tanca en un convent i el fa tonsurar. Nogensmenys, es veu obligat a alliberar-lo ràpidament sota la pressió del Gran Duc de Vladímir.
De 1205 a 1210 regna de nou sobre Kíev però és destronat entre 1206 i 1207 per Vsèvolod IV de Kíev, fill de Sviatoslav III de Kíev. Rúrik recupera ràpidament el poder, però de resultes d'una nova guerra civil, Vsèvolod IV de Kíev, torna al poder el 1211.
Mor en 1215 retirat al seu principat d'Ovruixt.
El seu caòtic regnat il·lustra la irremeiable decadència en la qual s'havia enfonsat la Rus de Kíev.

## Unió i descendència

Rúrik s'havia casat en primeres noces amb una filla de Bielok, kan dels cumans. Després en segones noces, es casà amb Anna, filla de Jordi, príncep de Turov, unió de la qual naixerien:
* Rostislav II de Kíev príncep de Kíev en 1205
* Anastàsia, esposa de Gleb, príncep de Txerníhiv.
* Predslawa, esposa de Roman Mstislávitx, príncep de Galítsia, de qui es divorcia en 1198 i que mor el 1202.
* Vladímir III de Kíev
# Papirs d'Elefantina

Els papirs d'Elefantina és el nom donat, comunament, al conjunt d'arxius i documents que van pertànyer als membres d'una comunitat jueva i aramea de la guarnició de l'illa d'Elefantina (antic Yeb), prop d'Assuan, a l'Alt Egipte, entre 495 i 399 adC. És un conjunt destacat de la papirologia.
Les primeres indicacions de l'existència d'aquesta comunitat van ser revelades als papirs adquirits per Giovanni Belzoni. Altres textos, incloent-hi ostraka i pergamins, també van ser comprats a les darreries del segle xix. Entre els pergamins d'Elefantina hi destaca l'existència d'un grup de documents governamentals del sàtrapa persa Arsames. L'excavació arqueològica de l'illa va començar l'any 1904, proporcionant diversos arxius, els textos dels quals revelaven fascinants detalls de la vida quotidiana.
Els papirs estan escrits en arameu, la llengua franca de l'Imperi Persa Aquemènida dels segles V i IV adC, del qual formaven part Egipte i Palestina. La comunitat jueva va posseir el seu propi temple a Yahveh, a l'illa d'Elefantina, situat al costat de la capella erigida antigament per al culte al déu local Jnum.
Els principals arxius jueus són:
* Mibtahian: 11 documents jurídics, arxiu d'una família, 471-410 adC.
* Ananiah: 13 documents jurídics, arxiu d'una família, 456-402 adC.
* Yedaniah: 11 cartes i una llista, arxiu comunal, 419-407 adC.

## Referències

* ↑ «papirologia». enciclopèdia.cat. [Consulta: 4 octubre 2019].

## Bibliografia relacionada

* Aimé Giron, Noël: Textes araméens d'Egypte. Le Caire: L'Institut Français d'Archéologie Orientale, 1931.
* Cazelles, Henri: Nouveaux documents Araméens d'Égipte. Paris: Librairie Orientaliste Paul Geuthner, 1955.
* Cowley, A.: Jewish documents of the time of Ezra, translated from de Aramaic. Londres: Macmillan and Co., 1919.
* Cowley, A. E.: Aramic papyri of the fifth century B.C. Oxford: The Clarendon Press, 1923.
* Driver, G R: Aramaic Documents of the V Century BC, 1954.
# Mario Passani Buggiani

Mario Passani Buggiani (Barcelona, 1891 - Madrid, 2 de novembre de 1981), Passani I, fou un futbolista català d'ascendència italiana de la dècada de 1910. El seu germà Roberto Passani Buggiani també fou futbolista.

## Trajectòria

Jugava a la posició de davanter. Fou un dels futbolistes més destacats del FC Espanya de la dècada de 1910, club amb el qual guanyà dos cops el Campionat de Catalunya (1913, 1914), un cop el campionat dels Pirineus (1914) i fou finalista del campionat d'Espanya l'any 1914. A les acaballes de la seva carrera, per motius professionals es traslladà sovint a Madrid i compaginà la seva participació a l'Espanya amb el Racing de Madrid.
També formà part de la selecció catalana de futbol amb la qual jugà el 1910.

## Palmarès

* Campionat de Catalunya de futbol:
** 1913, 1914
* Copa dels Pirineus:
** 1914

## Referències

* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 26-11-1981. [Consulta: 9 gener 2017].
* 1 2 3 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Necrológicas, página 85». Diari ABC, 04-11-1981. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Perfil a BDFutbol». BDFutbol. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.