OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Creagrutus vexillapinnus

Creagrutus vexillapinnus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica, a les conques dels rius Negro i Orinoco.

## Referències

* ↑ Günther A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5. i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Vari, R. P. & A. S. Harold. 2001. Phylogenetic study of the neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with revision of the Cis-Andean species. Smithson. Contrib. Zool. Núm. 613: i-v + 1-239.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Vari, R.P. i A.S. Harold 2001. Phylogenetic study of the Neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with a revision of the Cis-Andean species. Smith. Cont. Zool. 613:1-239.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Cargolet de Sclater

El cargolet de Sclater (Campylorhynchus humilis) és un ocell de la família dels troglodítids (Troglodytidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i zones de matoll del sud-oest de Mèxic.

## Referències

* ↑ «Cargolet de Sclater». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
# Cantó de Poitiers-2

El cantó de Poitiers-2 és un cantó francès del departament de la Viena, situat al districte de Poitiers. Compta amb 1 municipi i part del de Poitiers.

## Municipis

* Buxerolles
* Poitiers (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1988 | Jacques Santrot | PS |
| 1988-1994 | Jean-Jacques Cheneseau | RPR |
| 1994-2001 | Philippe Decaudin | PS |
| 2001-2011 | Jean-Marie Paratte | PS |
| 2011- | Magali Barc | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Neufchâtel-sur-Aisne

El cantó de Neufchâtel-sur-Aisne és un cantó francès del departament de l'Aisne, situat al districte de Laon. Té 28 municipis i el cap és Neufchâtel-sur-Aisne.

## Municipis

* Aguilcourt
* Amifontaine
* Berry-au-Bac
* Bertricourt
* Bouffignereux
* Chaudardes
* Concevreux
* Condé-sur-Suippe
* Évergnicourt
* Gernicourt
* Guignicourt
* Guyencourt
* Juvincourt-et-Damary
* Lor
* Maizy
* La Malmaison
* Menneville
* Meurival
* Muscourt
* Neufchâtel-sur-Aisne
* Orainville
* Pignicourt
* Pontavert
* Prouvais
* Proviseux-et-Plesnoy
* Roucy
* Variscourt
* La Ville-aux-Bois-lès-Pontavert

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | Léon Grandvalet | SFIO |
| 1949-1955 | M. Loilier | Divers droite |
| 1955-1961 | Henri Bouzy | SFIO |
| 1961-1973 | M. Calais | CD |
| 1973-1985 | M. Macadré | PS |
| 1985-2004 | Jean Thouraud | Divers droite |
| 2004- | Philippe Timmerman | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 7.778 | 7.482 | 7.673 | 7.853 | 8.574 | 9.085 | 9.969 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Carl Schoy

Carl Schoy (Bittelschieß, 7 d'abril de 1877 - Frankfurt del Main, 6 de desembre de 1925) va ser un matemàtic i historiador de les matemàtiques alemany.

## Vida i obra

Schoy va estudiar a l'escola de mestres de Meersburg al llac de Constança amb la intenció de ser mestre d'escola com el seu pare. A l'escola va demostrar un notable talent per la geografia i per la música. El 1901 va ingressar a la universitat de Múnic per estudiar matemàtiques i astronomia. El 1906 va obtenir el títol de professor de matemàtiques de secundària. A continuació va ser professor de secundària a diverses localitats, sobre tot a Essen. El 1911 va obtenir el doctorat per una tesi sobre el desenvolupament històric de la determinació del pols.
Durant la Primera Guerra Mundial va aprofitar per millorar els seus coneixements d'àrab i persa amb l'orientalista de la universitat de Tubinga C.F. Seybold. Entre 1919 i 1921 va ser professor de la universitat de Bonn. El 1925 va ser nomenat professor d'història de l'astronomia i les matemàtiques orientals a la universitat de Frankfurt però va morir poc després d'una malaltia gastrointestinal que havia arrossegat durant molt de temps.
Schoy va ser un dels pioners en l'estudi i l'edició de les fonts de l'astronomia i la trigonometria de l'edat d'or de l'islam. Va ser el redescobridor d'Al-Biruní i va trobar un tractat en àrab, fins aleshores desconegut, d'Arquimedes.

## Referències

* ↑ Spies, 1926, p. 319.
* ↑ Ruska, 1927, p. 83.
* ↑ Spies, 1926, p. 320.
* ↑ Spies, 1926, p. 321.
* ↑ Smith, 1926, p. 29.
* ↑ Smith, 1926, p. 28.
* ↑ Dauben i Scriba, 2002, p. 133.

## Bibliografia

* Dauben, Joseph W.; Scriba, Christof J. Writing the History of Mathematics: Its Historical Development (en anglès). Birkhäuser, 2002. ISBN 3-7643-6166-2.
* Ruska, Julius «Carl Schoy» (en alemany). Isis, Vol. 9, Num. 1, 1927, pàg. 83-95. DOI: 10.1086/358452. ISSN: 0021-1753.
* Smith, David Eugene «The Early Contributions of Carl Schoy» (en anglès). The American Mathematical Monthly, Vol. 33, Num. 1, 1926, pàg. 28-31. DOI: 10.2307/2298534. ISSN: 0002-9890.
* Spies, Otto «Carl Schoy und seine Schriften» (en alemany). Zeitschrift der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft, Vol. 80, 1926, pàg. 319-327. ISSN: 0341-0137.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Carl Schoy» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* «Carl Schoy (1877-1925) (Bibliographie)». Islamische Akademie, 2019. [Consulta: 11 gener 2020]. (anglès)
# Casa O'Connor (Alcanar)

La casa O'Connor és un edifici d'Alcanar inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És la seu del Centre d'Interpretació de la Cultura dels Ibers, part del Museu de les Terres de l'Ebre.

## Descripció

És una casa entre mitgeres, amb planta baixa, entresòl i dos pisos. La façana és arrebossada, simulant carreus a la planta, i hi ha sòcols i decoració modernista al primer i segon pis.
Hi ha motius ornamentals als dos pisos fets en relleu als emmarcaments de portes i finestres, sota les cornises que separen els pisos i als dos extrems de la façana. A la resta, els motius són fets a manera d'incisions molt esvaïdes.
Les llindes i brancals de portes i finestres són de pedra. Sota l'arrebossat, escrostonat, s'hi endevinen també carreus. Els balcons del primer pis tenen baranes de ferro forjat; les baranes ondulades del pis alt podrien ser anteriors.
Està rematada amb una balustrada a sobre de la qual s'aixeca, encara al sector central, un plafó decoratiu amb l'anagrama format per les lletres "M" i "C" gravat. El 1910 s'hi afegeix una cotxera.
La barana d'accés al pis és de ferro amb decoració pintada amb l'estil de la "Secessió Vienesa". A la paret, hi ha el mateix motiu dibuixat.
S'hi conserven una sala dormitori i un menjador totalment decorat amb pintures.

## Història

La casa s'ha situat cronològicament al segle xix. Va ser decorada novament a principis del xx. Els anys gravats als llindars superiors de les portes veïnes, que en tenen, oscil·len entre la meitat del segle xix i 1911-15, que dona una referència temporal. Tot i això és possible que la casa O'Connor sigui força anterior al que sembla aparentment. Podria ser contemporani de la cisterna o poc posterior.
La família propietària només hi habitava en època de vacances i la casa fou adquirida per l'Ajuntament després d'haver estat la seu de diverses associacions d'Alcanar. Es va convertir en la seu del Centre d'Interpretació de la Cultura dels Ibers, part del Museu de les Terres de l'Ebre.
El gran jardí que tenia al darrere fou adquirit per construir-hi el nou Ajuntament.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Casa O'Connor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Casa O'Connor». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Cap Branco

Cap Branco, en portuguès: Cabo Branco, és el punt més oriental del Brasil i de tota Amèrica. Compta amb un far.

## Ubicació

* Latitud:-7.15
* Longitud: -34.7833333
* UFI:-631167
* UNI:-890670
* UTM:CN00
* JOG:SB25-13.

## Referències

* https://www.ecured.cu/Cabo_Branco
# Caseta de la Renfe

La Caseta de la Renfe és un edifici de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una caseta de planta rectangular i dos pisos. El teulat és a dues vessants i posseeix una xemeneia força elevada que sobresurt del carener.
A la façana que dona a tramuntana es troba la porta d'accés a l'habitacle, de ferro, i una finestra de dos porticons al pis de dalt. Altres obertures semblants a les descrites anteriorment acaben de configurar aquest edifici de la RENFE. Els cabirons i bigues de sota teulat són de fusta. Els cantons de la casa són revestits igual que un sòcol que l'envolta, d'uns 30 cm aproximadament d'alçada i pintats de color blanc o emblanquinats.

## Història

Aquesta caseta fou construïda durant la segona meitat del segle xix, a conseqüència de l'obertura de la línia fèrria Barcelona-Sant Joan de les Abadesses.
Era destinada al guardabarreres, que s'ocupava de fer baixar les barreres del pas de nivell del camí de la Serra del Cadell a Sant Joan a les hores que el tren passava.
A la segona meitat del segle xx, la caseta deixà de funcionar i va estar un temps que amenaçava ruïna, fins que la varen llogar i arreglar per a segona residència. El tren encara va trigar uns anys en desaparèixer de la vila.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Caseta de la Renfe». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Casa de la Punxa

* No s'ha de confondre amb Casa de les Punxes.
«Casa de la Punxa» té aquests significats:
* Casa de la Punxa (l'Escala), habitatge al nucli antic de l'Escala (l'Alt Empordà)
* Casa de la Punxa (Tiana), al Maresme
* Casa de la Punxa o Vil·la Lola, xalet al nucli de l'Ametlla del Vallès (al Vallès Oriental)
# Carson

«Carson» té aquests significats:
* Toponímia:
** Carson (cràter), cràter d'impacte en el planeta Venus que duu el nom de Rachel Carson (1907-64), biòloga marina, ecologista i escriptora
** Carson (Califòrnia), ciutat dels Estats Units a l'estat de Califòrnia
** Carson (Dakota del Nord), població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Nord
** Carson City, capital de l'estat de Nevada, als Estats Units d'Amèrica
** Carson (Iowa), població dels Estats Units a l'estat d'Iowa
** Quadrangle Carson, quadrangle de la cartografia de Venus aprovat per la Unió Astronòmica
** West Carson, concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia
* Biografies:
** Alyssa Carson (Hammond, Louisiana, 2001), astronauta i conferenciant estatunidenca
** Clayborne Carson (1944), professor afroamericà que imparteix història a Stanford
** Gladys Carson (Leicester, 1903 – Spilsby, 1987),
** Johnny Carson (1925 - 2005), comediant i escriptor nord-americà
** Kit Carson o Christopher Carson (Madison, Kentucky, 1809-1868), explorador, agent indígena i resident de la Frontera dels Estats Units
** Lisa Nicole Carson (Brooklyn, Nova York, Estats Units, 1969), actriu estatunidenca
** Rachel Carson (Springdale, Pennsilvània, 1907 - Silver Spring, Maryland, 1964), biòloga marina i ecòloga estatunidenca
** Scott Carson (1985), futbolista anglès que va jugar al Derby County com a porter
* Miscel·lània:
** magatzems Carson o Carson, Pirie, Scott and Company Building, edifici
** Regla de Carson, regla general coneguda referent a l'amplada de banda en telecomunicacions
# Carson (Califòrnia)

Carson és una ciutat dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2008 tenia 92.366 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Carson tenia 89.730 habitants, 24.648 habitatges, i 20.236 famílies. La densitat de població era de 1.838,9 habitants/km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,4% tenia menys de 18 anys, un 9,9% entre 18 i 24, un 28,5% entre 25 i 44, un 22,5% de 45 a 60 i un 10,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 52.284 $ i la renda mediana per família de 54.886 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.579 $ mentre que les dones 31.110 $. La renda per capita de la població era de 17.107 $. Entorn del 7,2% de les famílies i el 9,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- Carson». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Carson». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
# Carme Masià

Carme Masià (Girona, 1952) és una fotògrafa catalana, especialitzada en fotografia d'interior i arquitectònica i en fotografia de viatges.
Va formar-se com a fotògrafa a l'escola EINA. En els anys 80, va estudiar arts gràfiques i fotografia a Nova York i va treballar com a assistent de Brigitte Lacombe. Ha viatjat pel Japó i per la Xina, la qual cosa es reflecteix en l'estil orientalista d'algunes de les seves fotografies. En tornar a Catalunya va col·laborar amb Santa & Cole, Amat 3 i altres empreses. Ha publicat reportatges a Condé Nast, a La Vanguardia i a El País, entre d'altres mitjans. També ha publicat part de la seva obra a diversos llibres, com ara, Girona: matèria i memòria, del poeta Narcís Comadira o El Museu d'art de Girona vist per 7 fotògrafs. A més, ha comissariat exposicions com, per exemple, la mostra retrospectiva dedicada al fotògraf Ferran Freixa a la Fundació Palau de Caldes d'Estrac.

## Referències

* 1 2 «“Sèrie orgànica”, de Carme Masià, talment una lloança i enaltiment a la bellesa del que ha estat i del que n’ha quedat d’una cosa...». Veu Anoia, 10-04-2022. [Consulta: 30 abril 2022].
* 1 2 3 4 5 PASTOR, PERICO. «Atentament». El Periódico, 11-10-2012. [Consulta: 30 abril 2022].
* ↑ 1942-, Comadira, Narcís,. Girona : matèria i memòria. Editorial Empúries, 1989. ISBN 84-7596-212-2.
* ↑ Objectiu: MD'A: el Museu vist per 7 fotògrafs: abril-setembre, 1992. Girona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya : Diputació de Girona, 1992. Arxivat 2022-03-28 a Wayback Machine.
* ↑ d'Estrac (Maresme), ACN / Caldes. «La Fundació Palau acull una retrospectiva del fotògraf Ferran Freixa». Regió7, 14-11-2020. [Consulta: 30 abril 2022].

## Enllaços externs

* «La Ventana del Arte - Museu Palau Solterra. Fundació Vila Casas - Exposición Carme Masià 2017, Diàlegs amb la col·lecció: Res no és per sempre». La ventana del arte. [Consulta: 30 abril 2022].
# Casa Domènech i Montaner

La Casa Domènech i Montaner és un edifici de Canet de Mar (Maresme) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici pertany a l'arquitecte Lluís Domènech i Montaner, qui la va construir a l'any 1918-1919 amb col·laboració del seu fill Pere i el seu gendre Francesc Guàrdia.
A la façana hi ha una disposició d'escalinata d'accés a l'edifici i una tribuna a la primera planta. A l'interior es troben elements d'interès com les dues llars de foc, rajoles de vidre, treballs de fusteria i el doble espai a nivell de la primera planta.
La casa presenta una planta en forma de trapezi irregular amb la façana principal situada just al xamfrà. Aquesta es caracteritza per la seva tribuna d'arcs lobulats i un capcer de timpà llis, emmarcat amb maons. A les façanes laterals hi ha finestres coronelles de tradició gòtica en una i balcons amb barana de pedra a l'altra. És de maó vist, amb detalls ceràmics: tot el pis superior és coronat amb una cornisa motllurada. Actualment acull el Museu Domènech i Montaner.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Domènech i Montaner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 març 2017].
# Casa Cerer (Gandesa)

La Casa Cerer és una obra amb elements gòtics de Gandesa (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una de les construccions originalment més antigues de la vila, que va estar adossada als murs del castell (que existí en part fins al segle xix) i gairebé davant de la Casa de la Castellana o presó.
Tan sols queda d'original part de la façana, de carreu amb porta de mig punt dovellada, a la vora de la qual hi ha l'escut d'armes de la Casa Dalmau. Altres arcs apuntats, que es repeteixen però molt perduts a l'interior. Els pisos superiors aprofiten encara un balcó original.

## Referències

* 1 2 «Casa Cerer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Casa Cerer». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Castell d'Odawara

El castell Odawara (小田原城, Odawara-jō) era un castell de la ciutat d'Odawara, a la prefectura de Kanagawa, Japó.

## Història

Odawara va ser una fortalesa del clan Doi durant el període Kamakura i una residència fortificada construïda per la seva branca col·lateral, el clan Kobayakawa, es va situar al lloc aproximat de l'actual castell. Després de la revolta Uesugi Zenshū de 1416, Odawara va quedar sota el control del clan Omori de Suruga. Al seu torn, van ser derrotats per Ise Moritoki d'Izu, fundador del clan Odawara Hōjō el 1495. Cinc generacions del clan Odawara Hōjō van millorar i es van expandir a les fortificacions del castell Odawara com a centre dels seus dominis, que englobaven la majoria de la regió de Kantō.
Durant el període Sengoku, el castell Odawara tenia defenses molt fortes, ja que estava situat en un turó, envoltat de fossats amb aigua al costat baix, i séquies al costat del turó, amb bancs, parets i penya-segats situats al voltant del castell, permetent als defensors rebutjar els atacs d'Uesugi Kenshin el 1561 i Takeda Shingen el 1569. El 1587, les defenses del castell van ser ampliades pel clan Odawara Hōjō en previsió del conflicte amb Toyotomi Hideyoshi. No obstant això, durant la batalla d'Odawara el 1590, Hideyoshi va forçar la rendició de l'Odawara Hōjō sense assaltar el castell a través de la combinació d'un setge de tres mesos i un farol. Després d'ordenar la majoria de les fortificacions destruïdes, va atorgar les possessions de l'Odawara Hōjō al seu principal general Tokugawa Ieyasu.

### Període Edo

Després que Ieyasu completés el castell Edo, va convertir el castell Odawara en un dels seus majors retenidors, Ōkubo Tadayo, que va reconstruir el castell en la seva forma actual a una escala considerablement reduïda Tanmateix, el seu successor Ōkubo Takachika va ser desposseït pel shogunat el 1614. Entre 1619-1623, el castell va ser assignat a Abe Masatsugu. Després del 1623, el domini Odawara va tornar a l'estatus de tenryō i es va construir un palau a la part interior per servir com a casa de jubilats del shōgun Tokugawa Hidetada; no obstant això, Hidetada va optar per romandre a Edo.

## Referències

* ↑ Sansom, George. A History of Japan, 1334-1615. Stanford University Press, 1961, p. 244–245. ISBN 0804705259.

## Bibliografia

* Benesch, Oleg and Ran Zwigenberg. Japan's Castles: Citadels of Modernity in War and Peace. Cambridge: Cambridge University Press, 2019, p. 374. ISBN 9781108481946.
* Schmorleitz, Morton S. Castles in Japan. Tòquio: Charles E. Tuttle Co., 1974, p. 144–145. ISBN 0-8048-1102-4.
* Motoo, Hinago. Japanese Castles. Tòquio: Kodansha, 1986, p. 200 pages. ISBN 0-87011-766-1.
* Mitchelhill, Jennifer. Castles of the Samurai: Power and Beauty. Tòquio: Kodansha, 2004, p. 112 pages. ISBN 4-7700-2954-3.
* Turnbull, Stephen. Japanese Castles 1540-1640. Osprey Publishing, 2003, p. 64 pages. ISBN 1-84176-429-9.

## Enllaços externs

* - Jcastle Profile (anglès)
* - Odawara Castle - Japanese Castle Explorer (anglès)
* Pàgina oficial de la ciutat d'Odawara (japonès)
# Casa Fèlix Jaume

* Per a altres significats, vegeu «Casa Fèlix Jaume del Carrer Nou».
La Casa Fèlix Jaume és un edifici al carrer Caamaño al nucli històric de la ciutat de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici entre mitgeres de planta baixa més tres pisos. Planta baixa dedicada totalment a local comercial, amb dos arcs escarsers un dels quals està tapat pel rètol de la botiga. El primer pis presenta tres balcons, de la mateixa mida els dels costats i més petit el central. Això es repeteix al tercer pis. Al segon pis la balconada és correguda. A cada pis, sota els balcons, la façana està decorada per frisos decoratius horitzontals amb ornamentació vegetal. A sobre del tercer pis apareix una motllura que dona pas a les golfes amb dues petites obertures.

## Referències

* ↑ «Casa Fèlix Jaume». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].