OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# PostGIS

PostGIS (/ˈpoʊstdʒɪs/ POST-jis) és un programa de programari de codi obert que afegeix suport per a objectes geogràfics a la base de dades relacional objecte PostgreSQL. PostGIS segueix l'especificació de Característiques simples per a SQL de l'Open Geospatial Consortium (OGC).
PostGIS s'implementa com una extensió externa de PostgreSQL.

## Característiques

* Tipus de geometria per a Points, LineStrings, Polygons, MultiPoints, MultiLineStrings, MultiPolygons, GeometryCollections, tipus 3D TINS i superfícies polièdriques, inclosos els sòlids.
* Tipus esferoïdals sota el tipus de dades de geografia Points, LineStrings, Polygons, MultiPoints, MultiLineStrings, MultiPolygons i GeometryCollections.
* tipus de ràster: admet diversos tipus de píxels i més de 1000 bandes per ràster. Des de PostGIS 3, és una extensió PostgreSQL independent anomenada postgis_raster.
* Suport de la topologia SQL/MM - mitjançant l'extensió PostgreSQL postgis_topology.
* Predicats espacials per determinar les interaccions de geometries mitjançant el 3x3 DE-9IM (proporcionat per la biblioteca de programari GEOS).
* Operadors espacials per determinar mesures geoespacials com àrea, distància, longitud i perímetre.
* Operadors espacials per determinar operacions de conjunts geoespacials, com ara unió, diferència, diferència simètrica i buffers (proporcionats per GEOS).
* R-tree -over- Índexs espacials GiST (Generalized Search Tree) per a consultes espacials d'alta velocitat.
* Suport de selectivitat d'índex, per proporcionar plans de consultes d'alt rendiment per a consultes mixtes espacials/no espacials.
La implementació de PostGIS es basa en geometries i índexs "lleugers" optimitzats per reduir l'empremta de disc i memòria. L'ús de geometries lleugeres ajuda els servidors a augmentar la quantitat de dades migrades des de l'emmagatzematge del disc físic a la memòria RAM, millorant substancialment el rendiment de les consultes.
PostGIS està registrat com a "implementa l'estàndard especificat" per a "Funcions simples per a SQL" per l'OGC. PostGIS no ha estat certificat com a compatible per l'OGC.

## Història

Refractions Research va publicar la primera versió de PostGIS l'any 2001 sota la Llicència Pública General de GNU. Després de sis candidats al llançament, va seguir una versió estable "1.0" el 19 d'abril de 2005.
El 2006, l'OGC va registrar PostGIS com a "implementar l'estàndard especificat" per a "Funcions simples per a SQL".

## Referències

* ↑ «2. Introduction — Introduction to PostGIS» (en anglès). [Consulta: 25 març 2024].
* ↑ «H.4. Extensions» (en anglès), 10-02-2022.
* ↑ Ashouri, Farzin. «PostGIS, A Complete Workflow» (en anglès), 24-11-2021. [Consulta: 25 març 2024].
* ↑ «Introduction to PostGIS» (en anglès). [Consulta: 25 març 2024].
# Pont del Dragó

El Pont del Dragó és un pont de l'avinguda Meridiana sobre el passeig de Valldaura a tocar el carrer de Bartrina, al límit dels districtes barcelonins de Nou Barris i Sant Andreu. El seu nom ve de l'antiga masia de Can Dragó, que es va enderrocar a finals dels anys 1960 per obrir l'avinguda de Rio de Janeiro.

## Història

El pont es va construir cap a l'any 1862 per fer passar la via del tren de Barcelona al Vallès salvant el desnivell d'un torrent que baixava de Collserola. El 1887 es va fer passar per sota del pont la carretera de Cornellà a Fogars de Tordera, que aquí rebia el nom de carretera fina, servint des d'aleshores com a porta d'entrada des de Sant Andreu a la zona que actualment és Nou Barris. Durant els anys 1930 es va conèixer també com el Pont de la Mort, a causa de les morts de vianants que travessaven per sobre de les vies i queien al buit, o dels intents de sabotatge que hi va haver.
El 1934 va començar el soterrament de les vies, que es va aturar amb la Guerra Civil espanyola, acabant les obres del túnel el 1948. El 1950 es va perllongar l'avinguda Meridiana més enllà del passeig de Fabra i Puig, fins a la Trinitat, i el pont es va fer de nou, ara per passar-hi cotxes enlloc de trens.
El 1987, per iniciativa popular, es van penjar al sostre del pas subterrani dos grans dracs de fibra de vidre, en referència al topònim, però amb el pas del temps es van anar deteriorant i l'Ajuntament en va retirar les restes, col·locant un sostre metàl·lic i les parets es van folrar amb rajoles blanques i blaves imitant un mosaic de trencadís.

## Referències

* 1 2 Favà i Compta, Maria. Petits paisatges de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2003, p. 20-21. ISBN 84-7306-860-2.
* 1 2 3 «L’antic Pont del Dragó». NouBarris.net, 23-08-2018.
* ↑ Milagro, José María «Fa un segle la xarxa total de camins de la província de Barcelona era de 1.231 quilòmetres». Espais,, número 17,, 1989, pàg. 42.
* ↑ «De via fèrria a bulevard». Ara, 30-08-2015.
# Premi Internacional Menéndez Pelayo

El Premi Internacional Menéndez Pelayo és atorgat des de l'any 1987 per la Universitat Internacional Menéndez Pelayo (UIMP) amb l'objectiu de destacar la labor literària o científica de les personalitats l'obra de les quals tingui una repercussió i dimensió humanística com l'heretada pel mestre Marcelino Menéndez Pelayo. Està dirigit als països de parla espanyola o portuguesa, és a dir, Espanya, Portugal i Iberoamèrica. La proposta dels candidats al Premi la realitzen les Universitats i les Acadèmies, així com les Institucions i Centres vinculats a la cultura literària, humanística o científica dels països d'aquestes llengües.

## Guardonats

* 1987. Octavio Paz.
* 1988. Emilio García Gómez.
* 1989. Julio Caro Baroja.
* 1990. Martí de Riquer Morera.
* 1991. Pedro Laín Entralgo.
* 1992. Carlos Fuentes Macías.
* 1993. José Manuel Blecua Teixeiro.
* 1994. Fernando Lázaro Carreter.
* 1995. José Luis Martínez Rodríguez.
* 1996. Luis Díez del Corral.
* 1997. Ernesto Sábato.
* 1998. Francisco Rico Manrique.
* 1999. Mario Vargas Llosa.
* 2000. José María Jover Zamora.
* 2001. Miguel León-Portilla.
* 2002. Julián Marías Aguilera.
* 2003. Nélida Piñón.
* 2004. Emilio Lledó Íñigo.
* 2005. Mario Benedetti.
* 2006. Eduardo García de Enterría.
* 2007. Belisario Betancur.
* 2008. Victòria Camps i Cervera.
* 2009. Margit Frenk Alatorre.
* 2010. José Luis Sampedro.
* 2011. Víctor García de la Concha.
* 2012. Ernesto de la Peña Muñoz.
* 2013. Ciriaco Morón Arroyo.
* 2014. Pedro Cerezo Galán
* 2015. Manuel Seco Reymundo
* 2016. Miguel Ángel Garrido Gallardo
* 2017. Juan Velarde Fuertes
* 2018. Aurora Egido Martínez
* 2020. Ruy Pérez Tamayo
* 2021. Concepción Company
* 2022. Álvaro Pombo

## Vegeu també

* Universitat Internacional Menéndez Pelayo.

## Enllaços externs

* Premi Internacional a la Web Oficial de la Universitat Internacional Menéndez Pelayo Arxivat 2009-10-05 a Wayback Machine.
# Port Negre d'Urgell

El Port Negre d'Urgell o Port Negre de Claror o simplement Port Negre és un pas pirinenc que es troba a 2.604,8 metres d'altitud que comunica el terme municipal de les Valls de Valira, a l'Alt Urgell, amb la parròquia andorrana de Sant Julià de Lòria.
És entre el Pic Negre d'Urgell (a l'est, 2.693 m), i el Pic Negre de Claror (a l'oest, 2.642,5 m). La vall del Port Negre drena les aigües que vessen cap al Segre.

## Referències

* ↑ «port Negre d’Urgell | enciclopedia.cat». [Consulta: 15 octubre 2023].
# Portada/article febrer 11
## Esclavitud a l'antiga Grècia

L'esclavitud a l'antiga Grècia va ser un component essencial en el desenvolupament econòmic i social del món grec de l'antiguitat clàssica i estigué vigent al llarg de la seva història. Els grecs consideraren l'esclavitud no solament com una realitat indispensable, sinó també com un fet ben natural; fins i tot els estoics, en general, o els primers cristians no la van qüestionar. La majoria dels escriptors antics entenien que l'esclavitud no era tan sols un fenomen natural, sinó també necessari. No obstant, també van aparèixer alguns debats aïllats que aixecaren el crit al cel, com s'observa als diàlegs socràtics, o alguns estoics que expressaren la primera condemna de l'esclavitud de la qual es té un registre històric.
# Portopalo di Capo Passero

Portopalo di Capo Passero (sicilià Puortupalu) és un municipi italià, dins de la província de Siracusa. L'any 2009 tenia 3.695 habitants. Limita amb els municipis de Pachino, Noto, Ispica i Rosolini.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Fernando Cammisuli | Llista cívica |

## Galleria fotografica

* Castell Tafuri.
* L'antiga tonnara.
* Església de San Gaetano.
# Poša

Poša és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1386.
# Prince of Wales Football Club

El Prince of Wales Football Club va ser un club de futbol de Gibraltar. Va ser fundat el 1892 com un dels primers equips de futbol de Gibraltar creat per civils. Tot i que ja no existeix, fins al 2014 va mantenir el rècord de més campionats de lliga de Gibraltar.

## Història

El futbol a Gibraltar, inicialment, només era realitzat per part de membres de les forces armades britàniques estacionades allí. El Prince of Wales Football Club ja existia el 1892, format per ciutadans gibraltarencs, essent un dels primers clubs que s'oposava als equips formats per militars que existien fins aquell moment. El 1893 es van formar dos equips més formats per civils, el Gibraltar FC i el Jubilee FC. L'interès per aquest esport es va intensificar tant que es va crear l'Associació de Futbol Civil de Gibraltar, el 1895, així com el primer campionat de futbol, la Merchants Cup.
El 1907 es va establir la Lliga de Futbol de Gibraltar, començant amb 8 equips. El Prince of Wales F.C., que ja havia aconseguit alguns campionats de copa, va proclamar-se campió del torneig inaugural. L'equip es va adjudicar el torneig domèstic un total de 19 vegades, incloent una ratxa de set títols en vuit temporades entre la 1920-21 i la 1927-28. Finsel 2014 va mantenir el rècord de tornejos guanyats, fins que aquell any va ser superat pel Lincoln Red Imps. En el transcurs de la Segona Guerra Mundial, la majoria dels partits de futbol a Gibraltar van ser entre el Prince of Wales F.C. i el Britannia F.C.. El Prince of Wales F.C. va adjudicar-se la Rock Cup, la copa de Gibraltar, el 1949. El seu darrer títol de lliga va produir-se el 1953. Més endavant, l'equip es va dissoldre.

## Notes

* ↑ Les fonts estan dividides sobre si el club ja existia el 1892, o si va ser fundat aquell any exacte.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Gibraltar Football Association». GFA. Arxivat de l'original el 9 de gener 2014. [Consulta: 6 gener 2014].
* 1 2 «Promoting growth in Gibraltar». UEFA, 16-06-2013. [Consulta: 6 gener 2014].
* 1 2 3 «Gibraltar entra en UEFA con mil licencias y una "Premier" de seis clubes» (en castellà). ABC, 24-05-2013. Arxivat de l'original el 10 de gener 2014. [Consulta: 6 gener 2014].
* 1 2 «Gibraltar - List of Foundation Dates». RSSSF, 15-07-2011. [Consulta: 6 gener 2014].
* 1 2 3 «Gibraltar - List of Champions». RSSSF, 10-10-2013. [Consulta: 6 gener 2014].
* ↑ «Gibraltar awarded Champions League qualifying spot». BBC, 27-09-2013. [Consulta: 22 gener 2014].
* ↑ Grüne, Hardy. The Enzyklopädie der europäischen Fussballvereine: die Erstliga-Mannschaften Europas seit 1885 (en alemany). Agon Sportverlag, 2000, p. 493. ISBN 3897841630.
* ↑ «Gibraltar – List of Cup Winners». RSSSF, 13-06-2013. [Consulta: 6 gener 2014].
# Collada de la Serra del Pi

La Collada de la Serra del Pi és una collada situada a 1.304 m d'altitud, en el terme municipal d'Abella de la Conca, del Pallars Jussà.
És al nord-est de la caseria de la Torre d'Eroles, i enllaça les diferents masies que constituïen aquella caseria, així com el santuari de la Mare de Déu de Carrànima.
Forma part de la carena que enllaça les importants serres del sector: la de Carreu i la de Carrànima.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim purament descriptiu: la collada que venç la Serra del Pi.

## Enllaços externs

* La Collada de la Serra del Pi en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Dionís l'Areopagita

Dionís l'Areopagita (en grec antic: Διονύσιος ὁ Ἀρεοπαγίτης, en llatí: Dionysius Areiopageita) va ser un erudit grec d'Atenes i jutge de l'Areòpag, esmentat per Suides com el més erudit dels grecs.
Va estudiar a Atenes i després a Heliòpolis d'Egipte, on va observar un eclipsi de sol que suposadament es va produir durant la crucifixió de Crist. Al retorn a Atenes va ser membre del consell de l'Areòpag, del qual deriva el seu renom.
Cap a l'any 50, quan Pau de Tars va predicar a Atenes, va convertir-se al cristianisme en sentir les seves prèdiques, tal com s'explica als Fets dels Apòstols (17:34) i, d'acord amb Dionís de Corint, citat per Eusebi de Cesarea, va ser el primer bisbe d'Atenes, lloc pel que hauria estat nomenat pel mateix Pau, segons Suides. Sembla que hauria mort màrtir, torturat amb gran crueltat.
És considerat sant per les esglésies Catòlica i Ortodoxa, celebrant-se la seva festivitat el dia 3 d'octubre. Va ser triat com el sant patró d'Atenes.

## Confusions amb altres Dionís

Dionís també es va identificar de forma incorrecta amb el màrtir gal Dionís de París, el primer bisbe de París. Per això, a les tradicions catòliques i ortodoxes hi ha versions de la seva llegenda que el fan anar a predicar a la Gàl·lia on finalment seria martiritzat. A banda de la identitat dels noms i que eren bisbes, la confusió també es va difondre intencionadament des de l'Abadia de Sant Denís, a París, per tal de fer que el seu sant, del qual tenien les restes, fos també deixeble de Pau de Tars i remuntar-lo fins als primers temps del cristianisme. En tot cas, es tracta de persones diferents.
A principis del segle vi es van atribuir a l'Areopagita una sèrie d'escrits anònims de caràcter místic que utilitzaven el llenguatge neoplatònic per tractar continguts teològics cristians. Avui se sap que la identificació és incorrecta i que aquestes obres no poden ser anteriors al segle v i es designa l'autor dels escrits, desconegut, com a Pseudo-Dionís l'Areopagita. Se suposa que alguns escrits místics cristians derivats dels seus, o d'altres, es van introduir a l'Europa carolíngia i van influir en el desenvolupament de la cristiandat occidental, on les obres del Pseudo-Dionís van tenir gran difusió mitjançant nombroses còpies manuscrites i, després, nombroses edicions impreses. Fabricius l'inclou a la Bibliotheca Graeca.
* Icona russa del s. XVII, amb l'Areopagita
* Dionís contemplant l'eclipsi per Antoine Caron, 1571 (Los Angeles, Getty Museum)
* Miniatura per a la Divina comèdia del Dante, del s. XV, per Giovanni di Paolo, amb el cercle dels professors i savis del Regne al Paradís: el tercer de baix, començant per l'esquerra, és Dionís l'Areopagita (Londres, British Library, Yates Thompson 36, fol. 147)
* Areòpag d'Atenes, amb les ruïnes de la basílica del sant

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.168. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 29 novembre 2014].
* ↑ Smith, William (ed.). «Dionysius Areiopageita». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 3 gener 2023].
# Tugatx

Tugatx (en rus: Тугач) és un poble (un possiólok) del krai de Krasnoiarsk, a Rússia, segons el cens del 2017 tenia 534 habitants. Pertany al districte municipal d'Aguínskoie.

## Referències

* ↑ «Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии. Вып. 5: Шуйский и Ковровский уезды/сост. В. Березин. Вязниковский и Гороховецкий уезды/сост. В. Добронравов. - 1898». Arxivat de l'original el 2018-10-26. [Consulta: 20 desembre 2018].
# Fernand Pelloutier

Fernand Pelloutier (París, 1 d'octubre del 1867 - Sèvres, 13 de març del 1901) fou sindicalista francès estretament vinculat a la Fédération des Bourses du Travail, de la qual fou l'animador fins a la mort. Al seu dedins, forjà el cos bàsic de la doctrina del Sindicalisme revolucionari, un moviment social molt intens a França entre 1906 i 1908.
Fill d'una família burgesa de Nantes, es dedicà al periodisme en acabat dels estudis secundaris. Dirigí successivament òrgans socialistes, com L'Ouest républicain i la Démocratie de l'Ouest. Fundà amb el seu amic i company de lluita, Aristide Briand, la secció socialista de Saint-Nazaire. Ambdós es convertiren d'aleshores ençà en propagandistes i teòrics del concepte de vaga general, la qual cosa provocà la seva ruptura amb Jules Guesde, socialista marxista, i fortes polèmiques dins el món obrer militant. El 1893, Pelloutier es traslladà a París i començà a relacionar-se amb el moviment anarquista. Es convertí en tresorer de la Fédération des Bourses du Travail i més tard (1895) secretari general de l'organització. Fins a la seva mort s'encarregà d'aquesta Federació i n'impedí la unió amb la central sindical Confédération Nationale du Travail, unió que no es consumà fins a la mort de Pelloutier. El 1897 fundà la revista L'ouvrier des Deux Mondes. Tot i la tuberculosi que patia d'ençà la infantesa i la misèria crònica en la qual vivia, aconseguí de dur a terme una gran activitat dins el moviment francès de les darreries del segle xix i de convertir-se en un símbol del Sindicalisme revolucionari que naixia arreu d'Europa i que arrelava amb força a França. Morí als 33 anys, amb una gran quantitat d'obres embastades que es publicaren pòstumament i es convertiren en les referències teòriques del Sindicalisme revolucionari.

## Vegeu també

* Sindicalisme revolucionari
* Fédération des Bourses du Travail

## Enllaços externs

* (francès) www.pelloutier.net
# Fernand Petzl

Fernand Petzl (7 d'abril 1913 — 31 de maig 2003) fou un espeleòleg francès, fabricant de material de muntanya sota la marca Petzl.
Petzl va viure la major part de la seva vida al poble de Sant-Ismier (prop de Grenoble) al peu de la Dent de Crolles (Chartreuse). Va començar a fer espeleologia al Trou du Glaz el 1933, i fou immediatament captivat per la idea d'explorar els límits de la cova. Exploracions subsegüents amb Pierre Chevalier, Charles Petit-Didier i d'altres culminaren en trobades de diverses connexions de coves al massís, formant la Xarxa de la Dent de Crolles que, el 1947, esdevenia la cova més profunda al món. Petzl també va participar en exploracions de la Gouffre Berger, establint un nou rècord mundial de fondària d'avenc el 1956 per sota dels 1000 metres (-1122m). Petzl proposava exploracions de cova en equips petits, una innovació per a l'època.
Durant aquest període, com que no hi havia cap fabricant especialitzat en material d'espeleologia, l'equipament era adaptat d'altres activats, o fet propi. El 1933 Petzl va començar a fer escales de corda per al seu ús propi, va desenvolupar un bastó d'escalada el 1940, i va començar a provar les primeres cordes de niló el 1942. El 1968 Bruno Dressler va proposar a Petzl, que treballava com a mecànic de metalls, construir una eina d'alçada de corda que havia desenvolupat, i als anys 1970 Petzl va començar una petita empresa de fabricació de material d'espeleologia sota el seu nom. Els anys següents, la marca Petzl es va expandir per incloure-hi material d'escalada i d'esquí-alpinisme, tot esdevenint un dels fabricants amb més renom al món del material d'alpinisme.

## Referències

* Meredith, Mike Entrevista amb Fernand Petzl, Caving Internacional no.7, 1980.
* Chevalier, Pierre Escaladors Subterranis, Faber & Faber, 1951 i Zephyrus Premsa, 1975.
# Fletxa (desambiguació)

«Fletxa» té aquests significats:
* Fletxa (símbol), símbol format per una línia i dos vèrtexs que apunten cap a una direcció
* Armes:
** Sageta, projectil usat per l'arc i la ballesta
** Sageta de foc, arma de pólvora d'invenció xinesa
* Tecnologia:
** Fletxa (programació funcional)
** Fletxa (enginyeria), tecnicisme de resistència dels materials
** Fletxa del temps, concepte físic
* Ciclisme:
** Fletxa Valona, cursa a Bèlgica
** Fletxa Brabançona, cursa a Flandes
** Fletxa del sud, cursa a Luxemburg
** Fletxa d'Émeraude, cursa a Bretanya
* Toponímia:
** Fletxa d'Arabat, cordó litoral d'Ucraïna
** Wainganga o Fletxa d'aigua, riu de l'Índia
* Biografies: Mateu Fletxa, diversos personatges
Viccionari
# Fotoionització

La fotoionització és el procés en el que un fotó incident expulsa un o més electrons d'àtom, ió o molècula. El fotó ha de tenir una certa energia per produir aquesta excitació. Aquesta energia vindrà donada per la freqüència ν en què arriben les ones electromagnètiques exteriors, tal que
   $E=h\nu \,$
on h és la constant de Planck. Els fotons amb energies suficients com per causar ionització tenen longituds d'ona en la regió d'alta energia del ultravioleta. Els fotons amb menys energia que l'energia d'enllaç dels electrons poden ser absorbits o dispersats, però no fotoionitzaran l'àtom o ió. Aquestes longituds d'ona són filtrades completament de la radiació que arriba a la Terra, com a resultat de la seva absorció en l'atmosfera superior.
A altituds inferiors als 90 km, la major part de la radiació d'ona curta capaç de produir fotoionització ha estat absorbida. Per tant, tots aquests processos succeeixen a la termosfera o ionosfera.
| | E (kJ/mol) | λ$_{màx}$ (nm) |
| ${\ce {N2->[ \atop h\nu ]{N2+}+e^{-}}}$ | 1495 | 80.1 |
| ${\ce {O2->[ \atop h\nu ]{O2+}+e^{-}}}$ | 1205 | 99.3 |
| ${\ce {O->[ \atop h\nu ]{O+}+e^{-}}}$ | 1313 | 91.2 |
| ${\ce {NO->[ \atop h\nu ]{NO+}+e^{-}}}$ | 890 | 134.5 |
Taula 1. Processos d'ionització, energies d'ionització i longituds d'ona que poden causar l'ionització.

## Referències

* ↑ «Fotoionització». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* http://platea.pntic.mec.es/~jdelucas/quimicadelatmosfera.htm Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* http://www.monografias.com/trabajos5/quiam/quiam.shtml