OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mother Nature's Son

«Mother Nature's Son» (de l'anglès, "Fill de la Mare Naturalesa") és una cançó publicada per la banda britànica de rock The Beatles en el seu àlbum de 1968 The Beatles (conegut com a The White Album). Tot i que està acreditada a Lennon/McCartney, va ser escrita per Paul McCartney, que es va inspirar en una conferència donada pel Maharishi Mahesh Yogi, durant l'estada dels Beatles a l'Índia. En aquesta mateixa conferència John Lennon es va inspirar per compondre la seva cançó inèdita «Child of Nature», la melodia de la qual, més tard, va utilitzar per al tema «Jealous Guy».

## Gravació

McCartney va gravar la cançó el 9 d'agost de 1968. Va gravar 25 preses cantant i tocant la guitarra acústica al mateix temps. La presa 24 va ser percebuda com la millor. McCartney també va gravar doblatges de timbals, una altra guitarra i tambors l'endemà. Els tambors sonen més com bongos i això es va aconseguir disposant la bateria fins a la meitat d'un passadís amb catifa i els micròfons en un extrem. Això va donar resultat a un so entretallat.

## Personal

* Paul McCartney: Veus, guitarres acústiques (Martin & Co. D.28), bateria (Ludwig Super Classic), percussió
* George Martin: Arranjament de vents

## Referències

* ↑ Miles, Barry. Paul McCartney : many years from now. 1st Owl books ed. Nova York: H. Holt, 1998. ISBN 0-8050-5249-6.
* ↑ Lennon, John. All we are saying : the last major interview with John Lennon and Yoko Ono. 1st St. Martin's Griffin ed. Nova York: St. Martin's Griffin, 2000. ISBN 0-312-25464-4.
* ↑ Zolten, Jerry. The Beatles as recording artists. Cambridge University Press, 2009-11-12, p. 33–62. ISBN 978-0-521-86965-2.
* ↑ «"Mother Nature's Son" song by The Beatles. The in-depth story behind the songs of The Beatles. Recording History. Songwriting History. Song Structure and Style.». www.beatlesebooks.com. [Consulta: 10 febrer 2021].

## Vegeu també

* Discografia oficial de The Beatles
# Jo Cals

Jozef Maria Laurens Theo "Jo" Cals (Roermond, 18 de juliol de 1914 - La Haia, 30 de desembre de 1971) va ser un polític neerlandès del Partit Popular Catòlic (Katholieke Volkspartij, KVP), que va servir com a primer ministre dels Països Baixos entre el 14 d'abril de 1965 i el 22 de novembre de 1966. Advocat de professió, va servir com a Ministre d'Educació, Cultura i Ciència entre el 2 de juliol de 1952 i el 24 de juliol de 1963, i anteriorment Secretari d'Estat per a l'Educació, Cultura i Ciència, entre el 15 de març de 1950 i el 2 de setembre de 1952. Va ser membre de la Cambra de Representants.
Va morir a causa d'una no especificada malaltia neurològica a l'hospital MCH Westeinde a la Haia el 30 de desembre 1971 a l'edat de cinquanta-set anys.

## Referències

* ↑ «Jo Cals Political Heroes» (en neerlandès). Arxivat de l'original el 2017-04-29. [Consulta: 16 desembre 2013].
* ↑ «Mr. J. M. L. Th. (Jo) Cals Geschiedenis24]» (en neerlandès). [Consulta: 16 desembre 2013].
# Mario Perazzolo

Mario Perazzolo (Pàdua, 7 de juny de 1911 - Pàdua, 3 d'agost de 2001) fou un futbolista italià de les dècades de 1930 i 1940 i entrenador.
Durant la seva carrera defensà els colors dels clubs Calcio Padova, ACF Fiorentina, Genoa CFC, on guanyà la copa italiana de la temporada 1936-37, Brescia Calcio i Siracusa.
Fou internacional amb Itàlia entre 1936 i 1939, amb la qual disputà 8 partits i participà en el Mundial de 1938 on es proclamà campió.

## Palmarès
### Genoa

* Coppa Italia: 1936-37

### Itàlia

* Copa del Món 1938

## Referències

* ↑ «Addio all' ex azzurro Perazzolo: nel 1938 vinse i Mondiali con Pozzo» (en italià). La Gazzetta dello Sport, 04-08-2001 [Consulta: 16 desembre 2008].
* ↑ Italy - International Matches 1930-1939 - RSSSF.com
# Geneviève Termier

Geneviève Termier (París, 2 d'abril de 1917 - Saint-Rémy-lès-Chevreuse, 27 de maig de 2005) va ser una paleontòloga i cartògrafa geològica francesa. Fins que es va casar es deia Geneviève Delpey. Es una especialista internacionalment reconeguda del gasteròpodes fòssils i de la geologia del Marroc.
A més de ser científica, tenia un talent artístic, i ambdós talents va combinar en el dibuix científic de fòssils, pas primordial per contribuir a llur estudi i identificacio. Geneviéve Termier estudiava a la Sorbona des de 1937, on es va centrar en l'estudi de l'evolució primerenca dels mol·luscs, començant pel marisc fins als gasteròpodes. Va començar investigant a l'Orient Mitjà amb L. Dubertret i va publicar la seva dissertació sobre els gasteròpodes mesozoics al Líban el 1939. El 1942 va anar al Marroc, on va treballar amb Henri Termier (1897-1989), amb qui es va casar el 1942 i amb qui va tenir un fill Michel, nascut el 1945. Ambdós són considerats com els paleontòlegs majors de França del segle xx i una gran part de la llur obra des de 1942 van escriure «a quatre mans». Va treballar al Centre Nacional de la Recerca Científica (CNRS), i en va esdevenir directora de recerca el 1960.
Amb Robert Bourrouilh va estar-se a Menorca, on van descobrir i descriure entre d'altres el gènere fòssil dels balearocrinus.
Per una bibliografia científica extensiva vegeu «Termier, Geneviève (1917-2005)». à la base de dades Persée.

## Referències

* ↑ Alonso, María Dolores Fernández; Ibarluzea, Araitz Uskola; Angós, Teresa Nuño «Mujeres en la Historia de la Geología (I): desde la antigüedad hasta el siglo XIX». Enseñanza de las ciencias de la tierra: Revista de la Asociación Española para la Enseñanza de las Ciencias de la Tierra, 14, 2, 2006, pàg. 129–130. ISSN: 1132-9157.
* ↑ Cuvelier, Jessie; Monnet, Claude «Plus d’un siècle de femmes à la Société géologique du Nord : Reflet de leur place dans l’Enseignement Supérieur et la recherche française». Mémoires de la société géologique du Nord, 2014, pàg. 74-75.
* 1 2 Bourrouilh, Robert. «Hommage à madame Genevièfe Termier, née Delpey 1917-2005» (en francès), 2006. Arxivat de l'original el 2021-02-28. [Consulta: 6 febrer 2021].
* ↑ «Termier, Geneviève (1917-2005)» (en francès). Idref.
* ↑ Bourrouilh, Robert; Termier, Geneviève «Balearocrinus breimeri, Crinoïde nouveau du Viséen supérieur de Minorque (Baléares)». Annales de la Société Géologique du Nord, 1973, pàg. 225-232.
# Sistema electoral del Senat d'Espanya

El sistema electoral del Senat d'Espanya es caracteritza per dos mètodes d'elecció: mitjançant sufragi indirecte s'elegeix aproximadament una cinquena part dels senadors i l'altra part per sufragi directe.
La base legal de les eleccions al Senat és l'article 69 de la Constitució espanyola de 1978 i els articles 161, 165 i 166 de la Llei Orgànica del Règim Electoral General.
El representants elegits per a ocupar càrrecs al Senat constitueix 208 membres elegits per sufragi universal directe més la quantitat addicional elegida per les assemblees legislatives de les comunitats autònomes per sistema electoral majoritari de vot limitat (sufragi indirecte).

## Senadors elegits per sufragi directe

Les circumscripcions electorals en són 59: 52 són plurinominals i 7 uninominals; els quals són:
* 47 províncies peninsulars amb quatre senadors elegibles per cadascuna d'aquestes.
* Tres illes majors (Gran Canària, Mallorca i Tenerife) amb tres senadors elegibles per cadascuna d'aquestes.
* Set illes o agrupacions (Eivissa-Formentera, Menorca, Fuerteventura, Gomera, Hierro, Lanzarote i La Palma) que són uninominals i elegeixen un senador cadascuna d'aquestes.
* Ceuta i Melilla elegeixen dos senadors cadascuna d'aquestes.
A les circumscripcions plurinominals, les candidatures es presenten en llistes obertes. Açò significa que l'elector pot dissenyar la seua pròpia llista amb candidats de distints partits.
El nombre de vots per persona és menor al nombre de senadors a elegir (vot múltiple limitat). El nombre de candidats que pot votar un elector és de tres candidats si vota a les circumscripcions provincials peninsulars; els d'illes majors i Ceuta i Melilla, dos candidats i la resta, un.
La fórmula electoral és la de la majoria simple: els candidats amb més vots per circumscripció aconsegueixen l'escó.

## Senadors elegits pels parlaments autonòmics

Els diputats autonòmics elegeixen als senadors en l'àmbit territorial de la província mitjançant un sistema electoral majoritari de vot limitat. Cada parlament autonòmic designa un nombre de senadors determinat per un mínim d'un senador més un senador per cada milió d'habitants de la província prenent com a referència el cens de població en el moment de celebració de les eleccions al Senat.
Cada parlament autonòmic elegeix els senadors reunida en ple "mitjançant una fórmula proporcional aplicada a la llista de candidats que presenta cada grup parlamentari".

## Senadors vacants

La LOREG introduí el senador suplent, que cobreix la vacant en cas de mort, incapacitat o renúncia d'un senador. Abans d'aquesta llei, es convocaven eleccions parcials per a cobrir la vacant.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Pérez de Lama, 1998, p. 49.
* ↑ Pérez de Lama, 1998, p. 46, 49.

## Bibliografia

* Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998. ISBN 84-930048-0-4.
# Receptors de tipus Toll

Els receptors de tipus Toll, en anglès:Toll-like receptors (TLRs) són una classe de proteïnes que tenen un paper clau en el sistema immunitari innat. ón receptors que normalment s'expressen en cèl·lules sentinella com els macròfags i les cèl·lules dendrítiques, que reconeixen molècules estructuralment conservades derivades de microbis. Un cop aquestes microbis han vençut barreres físiques com la pell o la mucosa del tracte intestinal, són reconegudes pels TLRs, els quals activen la resposta de les cèl·lules immunes. Els TLRs inclouen TLR1, TLR2, TLR3, TLR4, TLR5, TLR6, TLR7, TLR8, TLR9, TLR10, TLR11, TLR12, i TLR13, però els tres darrers no es troben en els humans
Van rebre el seu nom per la seva similitud amb la proteïna codificada pel toll identificat a la mosca Drosophila el 1985 per Christiane Nüsslein-Volhard. Els investigadors van quedar tan sorpresos del seu descobriment que van deixar anar espontàniament en idioma alemany, "Das ist ja toll!" que traduït significa "Això és gran!"

## Notes i referències

* ↑ Hansson GK, Edfeldt K «Toll to be paid at the gateway to the vessel wall». Arterioscler. Thromb. Vasc. Biol., 25, 6, 2005, pàg. 1085–7. DOI: 10.1161/01.ATV.0000168894.43759.47. PMID: 15923538.
* ↑ http://www.aerzteblatt.de/archiv/55316/

## Enllaços externs

* Toll-Like Receptors - MeSH Browser
* TollML: Toll-like receptors and ligands database at University of Munich (arxivat)
* The Toll-Like Receptor Family of Innate Immune Receptors (pdf)
* Toll-Like Receptors
# Tommy Docherty

Thomas Henderson Docherty més conegut com a Tommy Docherty (Glasgow, Escòcia, 24 d'abril de 1928 - 31 de desembre de 2020) fou un futbolista i entrenador de futbol escocès, que jugava de defensa i va militar en diversos clubs d'Escòcia i Anglaterra.

## Internacional

Amb la selecció de futbol d'Escòcia, va disputar 25 partits internacionals i va marcar solament un gol. Va participar amb la selecció escocesa, en una sola edició de la Copa Mundial. L'única participació de Docherty en un mundial, va ser en l'edició de Suècia 1958, on la seva selecció va quedar eliminada en la primera fase.

### Participacions en Copes del Món

| Mundial | Seu | Resultat |
| Copa Mundial de Futbol de 1958 | Suècia | Primera Fase |

## Clubs

| Club | País | Any |
| Celtic | Escòcia | 1947 - 1949 |
| Preston North End | Anglaterra | 1949 - 1958 |
| Arsenal FC | Anglaterra | 1958 - 1961 |
| Chelsea FC | Anglaterra | 1961 - 1962 |

## Referències

* ↑ O'Brien, Sean «RIP Tommy Docherty, former Man United and Chelsea boss who led Red Devils back to top-flight after relegation, dies aged 92» (en anglès). [Consulta: 31 desembre 2020].
* ↑ «Estadísticas de FIFA». Arxivat de l'original el 2015-07-25. [Consulta: 13 abril 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a National Football Teams
# Jo Backaert

Jo Backaert (5 d'agost de 1921) és un exfutbolista belga.

## Selecció de Bèlgica

Va formar part de l'equip belga a la Copa del Món de 1954 però no disputà cap partit.

## Referències

* ↑ «1954 FIFA World Cup Switzerland». Arxivat de l'original el 2013-11-13. [Consulta: 16 gener 2018].
# Mario Perusso

Mario Perusso (Buenos Aires, 1936) és un director d'orquestra argentí.
Perusso va estudiar amb els mestres Mariano Drago i Cayetano Marcolli. Ha dirigit i escrit espectacles lírics, coreogràfics, concerts simfònics i produccions operístiques. També ha escrit peces de cambra i cant. La seva trajectòria està lligada a teatres com el Teatro Colón de Buenos Aires o el Teatro Argentino de la Plata i a orquestres com l'Orquestra Simfònica Nacional de Bolívia, l'Orquestra Simfònica de Bahía Blanca o l’Orquestra del Teatro Colón. Entre les seves obres destaquen les òperes La voz del silencio (1969), Escorial (1989), Guayaquil (1993) i El ángel de la muerte (2008). L'Asociación de Críticos Musicales de la Argentina el va reconèixer com a Millor Compositor els anys 1990 i 1994 i com a Millor Director d'Orquestra els anys 1993 i 1995 i la Fundació Konex el va escollir com a Millor Director d'Orquestra l'any 1999.

## Referències

* ↑ «Mario Perusso | enciclopèdia.cat». [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ «Biografia». Teatro Colón. Arxivat de l'original el 30 de desembre 2016. [Consulta: 30 desembre 2016].
* ↑ Factory, Troop Software. «Mario Perusso | Fundación Konex» (en castellà). [Consulta: 11 febrer 2022].
# Geografia històrica

La geografia històrica és una disciplina que s'ocupa d'estudiar els territoris del passat, com han canviat fins al present i com han influït en les poblacions. Analitza com la cultura difereix a causa de les fronteres polítiques o de la influència dels factors físics al llarg del temps. Pertany, per tant, a la geografia humana. El seu màxim exponent és Carl Otwin Sauer.
Moltes vegades, però, les recerques sobre la geografia històrica poden ésser molt properes als estudis que es fan des d'altres disciplines, com pot ésser la història o l'arqueologia. En aquest sentit podem esmentar els estudis actuals sobre història del paisatge, que ens permeten de conèixer com eren els diversos territoris des de la prehistòria fins a l'actualitat, valorant d'una manera especial els períodes antics, medievals i moderns.

## Vegeu també

* Regió històrica
# Ses Pedreres / Vinromà

Les restes prehistòriques de Vinromà (Ses Pedreres) és un jaciment arqueològic protegit com a Bé d'Interès Cultural el 1966 com a coves i art rupestre, que es troba al municipi de Muro a Mallorca, concretament vora la carretera Muro-Ca'n Picafort, prop del kilòmetre 1 a l'esquerra en direcció ca'n Picafort. El jaciment es troba molt tapat per vegetació i pedreny per mor de la seva utilització com a claper en temps recents. S'hi distingeixen dos murs d'un possible naviforme que ha perdut un dels dos extrems, possiblement correspongui a l'Edat del Bronze. Els enderrocs impedeixen veure si hi ha més estructures.

## Referències

* ↑ «Restos Prehistóricos de Vinromà (Ses Pedreres)» (en castellà). Bienes culturales protegidos. Ministerio de Cultura y Deporte. [Consulta: 13 juliol 2023].
# Corrals de Sallants

Els Corrals de Sallants són uns corrals ramaders del terme municipal de Tremp, a l'antic terme ribagorçà d'Espluga de Serra, al Pallars Jussà.
Estan situats a mitja costa meridional de la Serra de Sant Gervàs, sota -sud-sud-oest- l'ermita de Sant Gervàs. Es troben a l'esquerra del barranc de la Font de l'Hort, en el camí de pujada a Sant Gervàs.
És un grup de cinc corrals, actualment en desús i ruïnes.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Museu Arqueològic de Ioànnina

El Museu Arqueològic de Ioànnina, situat a la capital de la regió de l'Epir, és un dels museus de Grècia.

## Història del museu

L'edifici del museu, el dissenyà l'arquitecte Aris Konstantinidis, fou construït entre 1963 i 1966 i s'obrí al públic uns anys més tard. Al principi era la seu, a més del museu arqueològic, de l'exposició d'antiguitats romanes d'Orient que es traslladaren al 1992 al nou Museu Bizantí de Ioànnina. A més, contenia obres de pintors grecs dels s. XIX i XX, que es traslladaren el 1999 a la Galeria d'Art Municipal de Ioànnina.

## Col·leccions

El museu conté una col·lecció d'objectes procedents sobretot de jaciments arqueològics de l'Epir —Dodona, el Necromantí, Kassope i Vitsa, entre altres— de períodes compresos entre la prehistòria i l'època romana.
El passadís central del museu exposa gràficament els principals fets històrics de l'Epir, així com els principals jaciments. L'exposició dels objectes es distribueix en set sales dedicades, respectivament, a les troballes prehistòriques, l'organització politicoadministrativa de la zona de l'Epir, Aecides i els reis dels Molossos, la vida quotidiana, els usos funeraris, l'època romana i el santuari de Dodona.

## Galeria d'imatges

* Figureta de bronze masculina, d'estil geomètric
* Placa de plom de Dodona de finals del s. VI ae amb una inscripció en què se sol·licita un oracle
* Enòcoe de figures roges
* Estela funerària d'Aecides, rei dels Molossos (segle iv aC)

## Referències

* 1 2 Museu Arqueològic de Ioànnina en la pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: història. (en grec)
* ↑ Museu Arqueològic de Ioànnina en la pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: descripció. Arxivat 2009-01-03 a Wayback Machine. (en grec)
# Jo Bonnier

Joakim «Jo» Bonnier (Estocolm, 31 de gener de 1930 - Le Mans, 11 de juny de 1972) va ser pilot de carreres d'automòbils que va competir a diferents categories al llarg de la seva vida, destacant però a la Fórmula 1 on va tenir una dilatada carrera.

## Història a la F1

Va començar a competir en curses sobre gel, encara que l'any 1955 es va passar a les curses en circuits. Aviat va ser cridat per Maserati, escuderia amb la qual va disputar la seva primera cursa, el Gran Premi d'Itàlia de 1956, conduint un 250F que va haver d'abandonar a la tercera volta. Amb Maserati hi va romandre fins a la fi de l'any 1958, quan va firmar amb BRM.
A la temporada de 1959 guanya el Gran Premi dels Països Baixos, en la que seria la seva única victòria a la Fórmula 1.
Va córrer amb les escuderies Scuderia Centro Sud, BRM, Porsche, Rob Walker Racing Team, Joakim Bonnier Racing Team, Lotus, Brabham, Anglo-Suisse Racing / Ecurie Bonnier i Honda.
Es retira de la competició amb la cursa al Gran Premi dels Estats Units de 1971. Després, el mateix any, va guanyar els 1.000 km de Barcelona disputat al Circuit de Montjuïc, junt amb Ronnie Peterson, competició que no puntuava per cap campionat.

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 104 | 1 | 1 | 1 | 0 | 39 |
* Millor classificació al campionat: 8è l'any 1959 (amb 10 punts)

## Referències

* ↑ «Barcelona 1000 Kilometres: 1971 - Race results». Racing Sports Cars. [Consulta: 17 maig 2012].
# Masia de l'Esparc

La Masia de l'Esparc és una obra de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Està situada en un extrem de la Vall de Bianya, de cara a migjorn, al peu de la muntanya de Sant Valentí, i pròxima a la riera de Ridaura, s'escau la masia de l'Esparc. En el decurs del temps, trobem escrit Espargo fins a l'any 1345; Spargo després, Sparc fins al 1868 i no apareix la E inicial i una CH final fins al 1901.

## Història

Tenim notícies d'aquesta pairalia des del testament de Miró II Bonfill de l'any 979, el qual comte-bisbe de Besalú en fa cessió al cenobi de Sant Pere de Camprodon: «aloudem meu ... de Sparago, quomodo fuit de Guarino» per dret de conquesta o, més ben dit, de reconquesta, als sarrins. L'any 1000 Bernat Tallaferro dona al priorat de Santa Maria de Besalú un alou situat a Bianya «in villa que dicunt Sparago».
Entre 1206 i 1269 consten Sparg com a monjos i priors de Sant Joan les Fonts. L'any 1143 figuren Ramon i Sibila com a primers senyors útils en l'acte de definició a l'església de Santa Maria de Ripoll. Segueixen referències (1332-1343) en capbrevacions amb el monestir de Sant Pere de Camprodon i en l'acte de Concòrdia entre les pairalies Sparg i Cabrafiga (1346) sobre un molí d'aigua fontanal.
Tretze generacions després, Pere Sparg s'esposa amb Caterina Feixas, la filla dels quals, Maria, es maridà l'any 1868 amb Enric Cabrafiga i Lliurella, reunint les dues cases: Esparc i Cabrafiga. L'any 1901 llur filla Margarida es maridà amb Frederic Riera Gustà que aportà la pairalia empordanesa Riera de Bàscara, configurant el patrimoni.

## Referències

* 1 2 3 4 «Masia de l'Esparc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# Malacosteus australis

Malacosteus australis és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 16,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües subtropicals que viu entre 500-2.000 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les aigües subtropicals i temperades de l'hemisferi sud, i a l'Índic equatorial.

## Referències

* ↑ Ayres W. O., 1848. (On a very curious fish.) Proc. Boston Soc. Nat. Hist. v. 3 (1848-1851). 69-70.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Kenaley, C.P., 2007. Revision of the Stoplight Loosejaw Genus Malacosteus (Teleostei: Stomiidae: Malacosteinae), with Description of a New Species from the Temperate Southern Hemisphere and Indian Ocean. Copeia, 2007 (4): 886–900.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kenaley, C.P., 2007.
* ↑ Gomon, M.F., C.J.M. Glover i R.H. Kuiter (eds.), 1994. The fishes of Australia's south coast. State Print, Adelaida, Austràlia. 992 p.
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Selvin Pennant

Selvin Pennant (Guatemala, 4 de gener de 1950) és un exfutbolista guatemalenc de la dècada de 1970.
Fou internacional amb la selecció de Guatemala.
Pel que fa a clubs, destacà a Cementos Novella, Deportes Aviación de Xile i Aurora FC.

## Referències

* ↑ «Perfil a sports-reference.com». Arxivat de l'original el 2012-12-16. [Consulta: 22 abril 2019].
* ↑ Tricolor vislumbra seis cambios ante chapines Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. La Nación
* ↑ «Goleadores históricos». Arxivat de l'original el 23 gener 2012. [Consulta: 19 gener 2012].
* ↑ (castellà) 19701979 Prensa Libre
* ↑ (castellà) Clásicos de antaño Prensa Libre
* ↑ Selvin Pennant a National-Football-Teams.com (anglès)
# Cosme Laguàrdia

Cosme Laguàrdia (Mansilla, Burgos, ? - Castelló d'Empúries, 22 de gener de 1825) fou l'obtentor de cabiscolia de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries l'any 1805, succeint a Josep Dorca.

## Referències

* ↑ «Defuncions (1813-1847) pàg.117», 22-01-1825.
* ↑ Gregori i Cifré, Josep M.; Salgado Cobo, Elena «La Capella de música de Santa Maria de Castelló d'Empúries i els compositors del seu fons musical». Fons de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries, 2013, pàg. 27.