OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marià Rubió i Bellver

Marià Rubió i Bellver (Reus, 1862 - Niça, 1938) va ser un enginyer militar català, responsable d'importants obres urbanístiques i d'enginyeria.

## Biografia

Graduat militarment a l'Acadèmia Militar de Guadalajara (1878), va combinar el treball militar i l'activitat tècnica i científica. Destinat a Maó (1883), s'ocupà de les reformes de la Fortalesa de la Mola.
Es traslladà a Barcelona el 1896 i l'any 1901 va donar-se de baixa a l'exèrcit, i es va dedicar exclusivament a l'obra civil. Va ser contractat pel Doctor Andreu a la Societat Urbanitzadora del Tibidabo per a dirigir el projecte d'urbanització de la muntanya. Va ser president de la Societat d'Atracció de Forasters de Barcelona des de 1911 i director tècnic de l'Exposició Internacional de Barcelona de 1929. La guerra civil espanyola el va trobar a l'estranger i va morir a Niça, França, el 1938.
Va ser autor de diversos llibres de temàtica militar i d'enginyeria, però destaquen especialment els seus articles a La Vanguardia com a analista de la Primera Guerra Mundial entre 1914 i el final de la guerra, publicats després com a llibre amb el nom Filosofía de la guerra: juicios, observaciones, y comentarios relativos a la gran lucha de las naciones. Barcelona: Minerva, 1917
Era germà de Joan Rubió i Bellver, arquitecte deixeble de Gaudí amb qui col·laborà al Tibidabo. Es va casar amb Maria Tudurí i els seus fills van seguir la seva vocació per l'obra civil: Santiago Rubió i Tudurí amb qui va compartir projectes al Tibidabo i va introduir-lo en la Societat Gran Metropolitano, que havia de construir la línia del metro de Lesseps a la Rambla i Correus (actual Línia 3); i amb Nicolau Maria Rubió i Tudurí a qui proposà com a ajudant de Jean Forestier en els projectes de reforma de Montjuïc.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 575.
* 1 2 Santasusagna, J. Reus i els reusencs en el renaixement de Catalunya fins al 1900. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1984, p. 229.

## Bibliografia complementària

* Els Rubió: una nissaga d'intel·lectuals: Marian Rubió i Bellvé, Joan Rubió i Bellver, Nicolau Ma. Rubió i Tudurí, Santiago Rubió i Tudurí, Fernando Rubió i Tudurí, Marian Rubió i Tudurí. [Barcelona]: Angle: N.M.A.R.T., Fundació Privada Nicolau Ma. i Montserrat Rubió, 2003.
# Marià Salusi I

Marià Salusi I fou jutge de Càller. No es coneix qui en fou el pare però s'esmenta un oncle de nom Sergi de Rovo o Deravo (Zerchis Deravo) i dos germans, Pere i Comit (que vivien el 1066). Va morir abans de 1058. Salusi fou el nom dinàstic. Es va casar amb Jordina de Setzal. Fou el pare d'Orsoc Torxitori I. Com ancestres s'anomenen a un Torxitori, casat amb Geti, que fou protospari regi i arcont de Sardenya, i un Salusi casat amb Nespella, parents ambdós de Sergi de Ravo. El jutjat de Càller (inicialment Caralis) tenia com a capital a Santa Igia a la vora de l'estany de Santa Gilla. El va succeir el seu fill Orsoc Torxitori I.

## Referències

* ↑ Ortu, Gian Giacomo. La Sardegna dei giudici. [Cagliari, Italy]: Regione autonoma della Sardegna, 2005. ISBN 88-89801-02-6.
# Marc Tul·li Tiró

* «tiró» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «ànec».
Marc Tul·li Tiró (en llatí: Marcus Tullius Tiro) (Arpino, 103 aC — Puteoli, 4 aC) va ser un escriptor llatí. Esclau, secretari, amanuense i amic de l'escriptor i polític Ciceró, després de la seva mort, n'obtingué la llibertat i va ser l'encarregat de compilar i publicar gran part dels seus discursos, assaigs i correspondència. Freqüentment, Ciceró esmenta Tiró en les seves cartes, ressaltant la gran ajuda que li proporciona en els seus treballs i estudis. Segons Jeroni d'Estridó, després de l'assassinat de Ciceró, es retirà a una finca de Puteoli, on va morir a l'edat de noranta-nou anys.
Publicà Vita Ciceronis i el tractat gramatical De usu atque ratione linguae latinae. La seva figura està vinculada a la invenció de la Notació Tironiana, un sistema de taquigrafia que servia per transcriure els discursos de Ciceró, que més endavant, farien servir els monestirs de l'Europa Medieval, tot i que, autors com Quint Enni, el precediren en l'ús taquigràfic.

## Referències

* 1 2 «Marc Tul·li Tiró». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «M. Tullius Cicero, Letters to Atticus, book 7, letter 5, section 2» (en llatí). [Consulta: 8 abril 2018].
* ↑ Smith, Andrew. «St. Jerome: Chronological Tables: 194:1» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2018].
* 1 2 «Marc Tul·li Tiró». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Margaret Wertheim

Margaret Wertheim (Brisbane, Austràlia, 20 d'agost de 1958) és una escriptora de divulgació científica australiana que ha escrit diferents publicacions sobre la història cultural de la física. Ella i la seva germana bessona, Christine Wertheim, resideixen actualment a Los Angeles, Califòrnia on van fundar i continuen treballant en l'Institute for Figuring (IFF, per les seves sigles en anglès), una organització sense ànim de lucre que concentra la seva lluita en el projecte Crochet Coral Reef, que va començar com a resposta a les habilitats artístiques de Daina Taimina, una matemàtica universitària. Wertheim, també ha creat una sèrie d'exposicions artístiques sobre les temàtiques de ciència i art que s'exhibeixen arreu del món. Per aquestes, ha aconseguit guanyar una sèrie de premis. El 2016 se li va atorgar el premi commemoratiu Klopsteg de l'Associació Nord-americana de Professors de Física a més de la Medalla Scientia (2017) d'Austràlia pel seu treball sobre la ciència pública.
Una de les seves recerques l'associa estretament al Museu Natural Americà d'història Natural localitzat a Nova York, soci de l'Institut de Los Angeles per a les Humanitats. A més de tenir un doctorat a la Universitat de Deakin, l'educació anterior de Wertheim inclou dos graus universitaris. El primer és un Grau de ciència en Física Pura i Aplicada a la Universitat de Queensland, i el segon, un grau especialitzat en Matemàtica Pura i programació a la Universitat de Sydney.

## Referències

* ↑ «Margaret Wertheim | Edge.org» (en anglès). www.edge.org. Arxivat de l'original el 24 de març de 2019. [Consulta: 24 març 2019].

## Enllaços externs

* Margaret Wertheim - Lloc web oficial
# Marina Capdevila i Papió

Marina Capdevila i Papió (Falset, 1985) és una il·lustradora i muralista catalana. El seu treball es basa a utilitzar el recurs de l'exageració per a distorsionar situacions de la vida quotidiana, portant-les a un punt més extrem, buscant-ne l'espontaneïtat i la ironia. La paleta de colors que utilitza es basa en el color de les cases del seu poble natal i, a l'hora de buscar inspiració, es fixa en els padrins i els retrata de manera còmica i a la vegada respectuosa, alegres i vitals.
L'any 2021, va pintar un mural de quatre plantes d'alçada, consistent en una abraçada gegant d'un grup d'ancians, a la residència Puig d'en Roca del barri de Fontajau, a la ciutat de Girona, on feia poc havia mort la seua mare.

## Referències

* ↑ Sulli, Aurora. «La pell dels murs: Marina Capdevila». TV3, 08-02-2022. [Consulta: 13 juliol 2022].
* ↑ «La il·lustradora Marina Capdevila». RTVE, 09-10-2020. [Consulta: 8 juliol 2021].
* ↑ «Miscelanea Artista: Marina Capdevila». [Consulta: 8 juliol 2021].
* ↑ von Touceda, María. «Me gusta visibilizar un colectivo que por desgracia no es el protagonista» (en castellà), 16-12-2020. [Consulta: 8 juliol 2021].
* ↑ Zuriaga, David «Marina Capdevila y la juventud del crecer» (en castellà). All City Canvas, 07-01-2020.
* ↑ «L'artista Marina Capdevila pinta un mural dedicat a la gent gran en una residència de Girona». TV3, 02-07-2021. [Consulta: 8 juliol 2021].
* ↑ Blanchar, Clara «El abrazo gigante de los mayores de las residencias» (en castellà). El País, 03-07-2021.
# Mas del Senyor

El Mas del Senyor és un edifici del municipi de Bovera (Garrigues) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de diversos edificis, obres de tipus popular entre els quals destaca el casal més gran. Aquest té una façana decorativa que li dona un aspecte de certa noblesa. Es tracta d'un conjunt d'edificacions de caràcter residencial i agrícola disposades al voltant d'un pati central.
Aquest casal principal consta de tres cossos dividits en planta baixa i dos pisos superiors. El cos central té d'una galeria amb estretes arcades a la part alta. Està flanquejat per dues torres d'acabament modificat. Tota ella guarda un mateix esquema compositiu a base d'un parament de pedra irregular, perfecte a les cantonades, finestrals geminats de gust historicista amb motius decoratius d'arabescos i capitells historiats amb elements vegetals, zoomorfs i antropomorfs. A la planta baixa hi ha petites espitlleres i un portal amb un arc amb la data de 1907.
A la zona posterior s'hi van adossant la resta d'edificacions, entre elles una bonica galeria amb arcades que dona vista a uns dipòsits d'aigua. La factura de totes elles és més senzilla, de pedra i fang, amb coberta de teula. Es tracta de dependències pels masovers, corrals, molí d'oli.

## Història

Els iniciadors foren la família de Gustà Martorell. La finca comprèn 180 hectàrees, de les que 80 o 90 són territori municipal de Bovera. Les intervencions són paral·leles al canvi efectuat a les teulades de l'edifici principal. L'interior està força malmès, i algunes de les altres construccions resten en part derruïdes.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas del Senyor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].
# Martha De Laurentiis

Martha De Laurentiis (Lancaster, 10 de juliol de 1954 - Beverly Hills, 4 de desembre de 2021) (nascuda Schumacher) va ser una productora estatunidenca de cinema. Va ser acreditada com Martha Schumacher fins a 1995. De Laurentiis va ser coneguda per la producció de pel·lícules com Break, U-571, Hannibal, i Red Dragon amb el seu espòs Dino De Laurentiis, així com la sèrie de televisió Hannibal.

## Biografia

Nascuda Martha Schumacher el 10 de juliol de 1954 a Lancaster, Pennsilvània, va créixer a Piqua, Ohio. El 1972, va ser coronada Miss Junior d'Ohio. Va anar a la Ball State University i va treballar com a model a Nova York, abans de treballar en la producció de pel·lícules com Els amos de la nit i Llops humans. També va treballar en comptabilitat de producció en diversos projectes de televisió.
El 1980, es va incorporar a De Laurentiis Entertainment Group com a assistent de comptabilitat de producció i finalment es va convertir en presidenta de la companyia.
De Laurentiis va ser membre del jurat del 65è Festival Internacional de Cinema de Berlín.
El 16 de desembre de 2017, Ball State li va concedir un doctorat honoris causa en humanitats.
Ella i Dino es van casar el 1990 i van tenir dues filles, Carolyna i Dina. Dino va morir el 2010; Martha va morir de càncer el 4 de desembre de 2021 a l'edat de 67 anys.

## Referències

* ↑ «Martha De Laurentiis». NBC.
* ↑ «Berlin Film Festival Reveals International Jury Members, Includes Matthew Weiner». Variety.
* ↑ Nordyke, Kimberly. «Martha De Laurentiis, Producció on 'Hannibal’and 'Red Dragon,' Dies at 67». The Hollywood Reporter. [Consulta: 6 desembre 2021].
* ↑ «Production Company Los Angeles | De Laurentiis Co Since 1947 the De Laurentiis Company has produced a number of classic films and award winning TV, from King Kong, to Serpico, to NBC's Hannibal.» (en anglès americà). [Consulta: 13 desembre 2021].
* ↑ «Die Preise der Internationalen Jury» (en alemany). [Consulta: 13 desembre 2021].
* ↑ «Board keeps emphasis on quality, affordability» (en anglès). cms.bsu.edu. Arxivat de l'original el 2018-01-06. [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ «Morta Martha De Laurentiis, moglie di Dino e zia di Aurelio presidente del Napoli». Fanpage.it, 05-12-2021. [Consulta: 5 desembre 2021].
* ↑ Murphy, J. Kim. «Martha De Laurentiis, 'Hannibal’and 'Red Dragon' Producer, Dies at 67». Variety. [Consulta: 6 desembre 2021].
# Matamala de Almazán

Matamala de Almazán és un municipi de la província de Sòria, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Referències

* ↑ «Provincia de Soria (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
# María Jesús de Sola

María Jesús de Sola Juste (Osca, 17 de març de 1922 – Barcelona, 9 d'abril de 2013) va ser una pintora espanyola que va desenvolupar la seva activitat artística a la meitat del segle xx.
Filla del militar Juan de Sola Repollés i de Teresa Juste. El seu pare va estar destinat en diverses ciutats de Marroc i Espanya fins que va ser traslladat definitivament a Barcelona, on la pintora va desenvolupar la seva carrera professional i on viurà fins a la seva mort.
Entre 1942 i 1948 va a estudiar a l'Escola de Belles Arts de Sant Jordi de Barcelona. Va participar en diversos Salons d'Octubre barcelonins i exposà particularment a Barcelona, Madrid i Nova York, entre altres ciutats.
Va formar part del Grup Lais, fundat per Antonio Estradera Fondevilla, que va donar a conèixer el novembre de 1949 el Primer manifest negre com a intent de rellançar l'avantguarda en la primera postguerra. El grup era format pels artistes Santi Surós, Enric Planasdurà, Francesc Xavier Modolell, Ramon Rogent, Sanjuán, Manuel Capdevila i Josep Hurtuna, a més dels citats anteriorment, Antonio Estradera i María Jesús de Sola.
Podem trobar obres de l'artista dintre de les col·leccions del Museu de l'Hospitalet, la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, Museu Abelló, Museu d'Història de Girona i del Museu de Badalona.

## Obres destacades

* s/d - Figura (cera sobre paper), conservada al Museu de l'Hospitalet.
* 1960 - Figures femenines (oli sobre tela), conservada a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer.
* 1983 - [Retrat femení] (cera sobre paper), conservada al Museu d'Història de Girona.
* 1999 - Sintonia infantil (oli sobre tela), conservada al Museu de Badalona.

## Referències

* 1 2 «María Jesús de Sola Juste». Real Academia de la Historia, 2018. [Consulta: 19 novembre 2019].
* ↑ «Maria Jesús de Solà i Juste». Grup Enciclopèdia Catalana, 24-01-2019. [Consulta: 19 novembre 2019].
* ↑ «Antonio Estradera Fondevilla». Real Academia de la Historia, 2018. [Consulta: 19 novembre 2019].
* ↑ Miralles, Francesc (coord.). Història de l'Art Català. Vol. VIII: L'època de les Avantguardes: 1917-1970. Barcelona: Edicions 62, 1983, p. 222.
* ↑ «Museus en línia: obra de María Jesús de Sola al Museu de l'Hospitalet». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 novembre 2019].
* ↑ «Museus en línia: obra de María Jesús de Sola a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 novembre 2019].
* ↑ «Museus en línia: obra de María Jesús de Sola al Museu d'Història de Girona». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 novembre 2019].
* ↑ «Museus en línia: obra de María Jesús de Sola al Museu de Badalona». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 novembre 2019].
# María Jesús Merino Poyo

María Jesús Merino Poyo és una periodista i política espanyola, alcaldessa de Sigüenza des de 2019.
Diplomada en turisme, es va doctorar en periodisme per la Universitat Complutense de Madrid amb la lectura de Comunicación y Crisis: Un plan estratégico. També va exercir com a directora de la fundació «Apadrina un Arbre».
Cap de lista (com a candidata independent) de la candidatura del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE) per a les eleccions municipals del 26 de maig de 2019 a Sigüenza, va resultar elegida regidora. També es va presentar al número 4 de la llista del PSOE a Guadalajara per a les eleccions a les Corts de Castella-la Manxa del mateix dia. Va ser investida com a alcaldessa de Sigüenza el 15 de juny de 2019, amb una majoria absoluta de vots a favor, reemplaçant a José Manuel Latre Rebled. El 18 de juliol de 2019 va prendre possessió del càrrec de diputada regional, cobrint la baixa per renúncia de Sara Simón.

## Referències

* ↑ Mancha 24, Castilla-La. «María Jesús Merino, designada candidata del PSOE a la Alcaldía de Sigüenza el 26-M» (en castellà). [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ Castellano, Mercedes. «María Jesús Merino Poyo encabeza la lista del PSOE a la Alcaldía de Sigüenza» (en castellà), 05-03-2019. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ Plazuela, La. «María Jesús Merino, nueva alcaldesa de Sigüenza» (en espanyol europeu). Arxivat de l'original el 2019-10-15. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ Castellano, Mercedes. «María Jesús Merino se convertirá el próximo 15 de junio en la primera alcaldesa de Sigüenza» (en castellà), 03-06-2019. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ «Los diputados socialistas Cabañero, Caballero y Simón renuncian a sus actas» (en castellà), 05-07-2019. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ «María Jesús Merino en Sigüenza califica de “hito histórico” la llegada de una mujer a la alcaldía», 15-06-2019.
* ↑ «María Jesús Merino y Francisco Pérez Torrecilla nuevos diputados regionales» (en castellà), 18-07-2019. [Consulta: 15 octubre 2019].
# Melchor Ordóñez y Viana

Melchor Ordóñez y Viana Cárdenas (Màlaga, 18 de novembre de 1811 -Madrid, 23 de gener de 1860) va ser un polític espanyol.

## Biografia

Llicenciat en dret, el 1845 va treballar de Degà del Col·legi d'Advocats de Màlaga, d'on havia estat governador civil en 1843 i 1844. El 1846 fou governador civil de Sevilla i en 1847 novament de Màlaga, on l'1 de juny de 1847 confeccionà el Primer Assaig de Legislació Taurina per Màlaga.
De tendència conservadora, també va ser Governador Civil de València i Cadis en 1847, de Cadis, Màlaga i València e 1848 i ministre de la Governació entre abril i agost de 1851 durant el govern de Juan Bravo Murillo. Durant cinc mandats, seria cap superior polític de Màlaga i secretari d'Estat i del despatx de la Governació del Regne. També fou dos cops governador civil de Barcelona, en 1853-1854 i 1856-1857, i de Madrid en 1852. Va morir a Madrid el dia 23 de gener de 1860, amb tan sols 49 anys.

## Referències

* ↑ El govern civil de Barcelona al segle xix. desenvolupament institucional i acció política Arxivat 2015-01-08 a Wayback Machine. per Manuel Risques i Corbella p. 582
* ↑ Melchor Ordoñez y Viana-Cardenas

## Enllaços externs

* Málaga siglo XIX Arxivat 2015-04-15 a Wayback Machine.
# María del Carmen Sánchez Zamora

María del Carmen Sánchez Zamora (Alacant, 13 de juliol de 1982) és una política valenciana, diputada a les Corts Valencianes en la IX legislatura.
Des de xicoteta en el món de la festa de fogueres, va ser guardonada amb el premi estel del concurs de playbacks i va ostentar tots els càrrecs honorífics a la seua comissió de Rambla de Méndez Núñez. En 2003 va ser bellea i en 2004 va ser triada dama d'honor de la bellea del foc d'Alacant. En 2012 va entrar a la Federació de Fogueres, càrrec que va deixar per la política, ja que son incompatibles. És llicenciatura en filologia anglesa per la Universitat d'Alacant i des de 2005 ha treballat esporàdicament com a auxiliar administrativa de la Conselleria de Sanitat de la Generalitat Valenciana. Militant de Ciudadanos, fou la número dos de la llista del partit per l'ajuntament d'Alacant a les eleccions municipals espanyoles de 2015, però renuncià quan fou escollida diputada a les eleccions a les Corts Valencianes de 2015.

## Referències

* ↑ Ciudadanos ficha en su lista de Alicante a un ‘gurú’ de Twitter Arxivat 2015-08-06 a Wayback Machine., alicantepress, 21 d'abril de 2015
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 16 setembre 2015].
# Mas Pou (Vilaür)

Mas Pou és una masia del municipi de Vilaür (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada al sud del nucli urbà de Vilaür, a tocar l'inici del poble i al peu de la carretera que va a Camallera (GIV-6231).

## Descripció

És una masia de planta rectangular amb diverses construccions annexes, envoltades per una tanca que delimita l'espai de barri. L'edifici principal presenta la coberta a dues vessants de teula i està distribuït en planta baixa i dos pisos. A la banda sud presenta dos petits cossos adossats, coberts amb terrasses superiors establertes a diferent nivell i amb els finestrals d'arc de mig punt. Per la banda de ponent hi ha una llarga eixida al pis, bastida damunt un porxo format per tres voltes de canó successives amb llunetes, actualment transformades en obertures que comuniquen els tres espais. Envers el nord se li adossa un altre cos rectangular, amb teulada d'un sol vessant i dos pisos, el qual presenta una finestra d'arc mixtilini normal i la resta rectangulars, una de les quals presenta una inscripció amb la data 1706.
A l'edifici principal, les obertures són majoritàriament rectangulars i estan emmarcades amb carreus de pedra ben desbastats, algunes amb guardapols i ampit motllurats, i d'altres d'arc conopial amb roseta central, de finals del segle xvii. Destaquen les reixes de ferro forjat, originals probablement dels segles XVII-XVIII i localitzades a les finestres de la façana principal. Aquesta està orientada a llevant i en destaca el portal d'accés, rectangular i emmarcat amb carreus de pedra desbastats i la llinda plana, la qual presenta un gravat esculpit on s'hi representa un personatge extraient aigua d'un pou, mitjançant una corriola i una galleda. Fa al·lusió al nom de la casa, cognom dels propietaris inicials. A l'interior de l'edifici, la sala i diverses estances es troben cobertes amb voltes de maó pla.
Dins la finca, al sector sud-est hi ha tres petits edificis annexos, bastits en pedra i destinats a serveis, que acompanyen la masia. Alhora, la finca es troba delimitada per una tanca de pedra i morter, que presenta un gran portal d'accés d'arc rebaixat, emmarcat amb carreus de pedra i cobert amb una petita teulada de dues vessants.
La construcció es troba arrebossada i pintada de color groc.

## Història

La façana oest es va veure molt modificada en construir una capella particular moderna, damunt d'una gran eixida o terrassa. Era de planta rectangular, bastida amb maons i fou suprimida fa alguns anys.
L'element més destacable és l'emblema de la família Pou, un personatge nu pouant aigua amb una corriola.
Actualment és la residència familiar del editor Jacobo Siruela i domicili social d'Edicions Atalanta.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Mas Pou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Max Jørgensen

Max Carl Jørgensen (Municipi de Greve, 9 d'abril de 1923 - Ídem, 26 de novembre de 1992) va ser un ciclista danès, que va destacar sobretot amb el ciclisme en pista.

## Palmarès

* 1950
** Campió de Dinamarca amateur en persecució
* 1952
** Campió de Dinamarca amateur en ruta

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Marthe Nespoulous

Marthe Nespoulous, o Nespoulos (París, 1 de maig de 1894 - Bordeus, 6 d'agost de 1962), fou una soprano francesa.
Interessada per la música i el cant com a aficionada, estudià amb la professora Mme Billa-Azéma. Cantant el «Pie Jesu», del Rèquiem de Fauré, durant el funeral de Sarah Bernhardt, va atreure l'atenció de Jacques Rouché, el gran cap de l'Opéra de París, que la contractà. El 1923 va debutar-hi com a la jove babilònia a l'Hérodiade de Massenet. Seguiren després altres òperes i els primers papers en diversos teatres d'Europa i Amèrica, com La Monnaie de Brussel·les, l'Opera de MonteCarlo, el San Carlo de Nàpols, el Liceu de Barcelona, on va cantar la temporada 1933-1934, o el Colon de Buenos Aires.
A partir de 1947 va ser professora de cant del Conservatori de Bordeus.

## Referències

* 1 2 3 Ziegler, Jean. «Marthe Nespoulous». Malibran Music. Arxivat de l'original el 2020-06-06. [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «Dades» (en francès). Bnf. [Consulta: 26 febrer 2018].
* ↑ «Biografia» (en anglès). Forgotten Opera Singers. [Consulta: 26 febrer 2018].