OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eríxias (diàleg)

* Part de la sèrie: Els diàlegs de Plató
* Primers diàlegs:
* Apologia – Càrmides – Critó
* Eutífron – Alcibíades I
* Hípias major – Hípias menor
* Ió – Laques – Lisis
* Transitoris i diàlegs mitjans:
* Cràtil – Eutidem – Gòrgias
* Menexen – Menó – Fedó
* Protàgoras – El convit
* Diàlegs mitjans posteriors:
* La República – Fedre
* Parmènides – Teetet
* Últims diàlegs:
* Timeu – Crítias
* El Sofista – El Polític
* Fileb – Lleis
* Obres d'autenticitat dubtosa:
* Axíoc - Alcíone
* Clitofont – Epínomis - Eríxias
* Demòdoc – Cartes – Hiparc
* Minos – Rivals d'amor – Sísif
* Alcibíades II – Tèages
* Aquesta caixa:
Eríxias és un diàleg socràtic que s'atribueix a Plató, però que es considera fals. Té lloc a la Estoa de Zeus, i inclou Sòcrates, en conversa amb Crítias, Eríxias i Erasístrat (nebot de Fèax).
El diàleg es refereix al tema de la riquesa i la virtut. La posició d'Eríxias és que és bo ser materialment pròsper, però és derrotat quan Crítias afirma que tenir diners no sempre és una bona cosa. Sòcrates mostra que els diners només tenen un valor convencional. En una discussió dirigida a Crítias, Sòcrates arriba a la conclusió que els diners mai no poden ser considerats útils, fins i tot quan es fan servir per a comprar alguna cosa útil. La conclusió final de l'Eríxias és que la majoria dels rics són els més miserables perquè tenen totes les coses materials que volen.

## Referències

* ↑ A. E. Taylor, (2001), Plato: the man and his work, page 548. Dover
* 1 2 John Madison Cooper, D. S. Hutchinson, (1997), Plato, Complete works, page 1718. Hackett Publishing
* ↑ William Keith Chambers Guthrie, (1986), A history of Greek philosophy, page 397. Cambridge University Press

## Enllaços externs

* Eryxias Arxivat 2011-03-11 a Wayback Machine., translated with an introduction by Benjamin Jowett.
# Lay Hoon Chan

Lay Hoon Chan (segle XX) és una consellera de finances originària de Singapur que treballa entre d'altres per a l'inversor i empresari Peter Lim i que va presidir el València Club de Futbol de 2014 a 2017.
Llicenciada en Economia per la Universitat Nacional de Singapur l'any 1985, Lay Hoon comença com a auditora empresarial a Anglaterra des d'on salta als consells de direcció de diverses empreses multinacionals del sector de la moda, automobilisme, alimentació i medicina. Amb una dilatada experiència en el món financer, ha actuat com a directora d'empreses que cotitzen en borsa a Singapur i Hong Kong. A més, des de desembre de 2013 és la presidenta executiva de Thomson Medical Pres. Ltd, un dels proveïdors de serveis mèdics privats més importants del sud-est asiàtic per a dones i infants.
L'octubre de 2014 Peter Lim va adquirir la majoria accionarial del València Club de Futbol raó per la qual Lay Hoon Chan va ser elegida presidenta executiva el mes de desembre de 2014 com una de les màximes persones de confiança del magnat asiàtic. Deixà el càrrec l'abril de 2017.

## Referències

* ↑ «Lay Hoon, la presidenta» (en castellà), 03-12-2014. [Consulta: 24 gener 2022].
* ↑ «¿Quién es Lay Hoon Chan, la nueva presidenta del Valencia CF?. Las Provincias», 09-11-2016. Arxivat de l'original el 2016-11-09. [Consulta: 24 gener 2022].
* ↑ VALENCIA @lasprovincias, LAS PROVINCIAS |. «Layhoon Chan deja la presidencia del Valencia CF tras dos años y cuatro meses» (en castellà), 10-04-2017. [Consulta: 24 gener 2022].
# Esplugapalla

Esplugapalla és una masia situada al municipi d'Odèn, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya (2003), pàg. 589.
# Nossa Senhora do Monte (Brava)

Nossa Senhora do Monte és una freguesia (parròquia civil) de Cap Verd. Cobrix la part oriental de l'illa Brava i del municipi de Brava. La freguesia està composta dels següents assentaments:
* Campo Baixo
* Cova Joana
* Fajã de Água
* Mato
* Nossa Senhora do Monte
* Tantum
* Tomé Barraz
# Alice Winchester

Alice Winchester (Chicago, 9 de desembre de 1907 - 9 de desembre de 1996) va ser una editora de revistes i historiadora de l'art estatunidenca.
Nascuda a Chicago, Winchester era filla d'un clergue congregacionalista. Va créixer a Concord (Massachusetts), i va ser educada l'Smith College. Després de graduar-se, va treballar breument al Chase National Bank de Nova York abans d'incorporar-se al personal de la revista Antiques, on el 1930 es va convertir en secretària d'Homer Eaton Keyes. Ell va morir l'octubre de 1938; al març següent Winchester va ser nomenada la seva successora com a editora. Es convertiria en una veu influent en el món del col·leccionisme d'antiguitats, publicant estudis d'historiadors i comissaris com Joseph Downs, Charles F. Montgomery, Marshall B. Davison, Irving W. Lyon i Helen Comstock. En el camp de l'art popular, va publicar treballs de Mabel M. Swan, Esther Stevens Brazer, E. Alfred Jones, Carl W. Dreppard, Jean Lipman i Nina Fletcher Little, entre d'altres; va dedicar números sencers de la revista al Museu Winterthur, el Colonial Williamsburg, el Museu Shelburne, el Greenfield Village, el Museu Henry Ford, l'Historic Deerfield i els museus Shaker de Hancock (Massachusetts) i Pleasant Hill (Kentucky). Antiques també va descriure col·leccionistes notables i els va entrevistar en les seves cases a la secció «Viure amb antiguitats». Quan es va retirar el 1972, Winchester va continuar publicant sobre el tema de l'art popular americà, escrivint sobre Jonathan Fisher i publicant dos llibres amb Jean Lipman.
També va treballar al Whitney Museum of American Art des del 1972 fins al 1974.
Durant la seva carrera va rebre la Medalla Smith College el 1968 i el Premi Henry Francis duPont per les Arts Decoratives del Museu Winterthur el 1990.
Una entrevista d'història oral amb Winchester, realitzada entre el 1993 i el 1995,es troba als Arxius d'Art Americà de la Smithsonian Institution. Els arxius també posseeixen una col·lecció dels seus escrits, donats el 1993.

## Referències

* 1 2 3 Wertkin, Gerard C. Encyclopedia of American Folk Art (en anglès). Routledge, 2 d'agost de 2004. ISBN 978-1-135-95614-1.
* 1 2 3 «Oral history interview with Alice Winchester, 1993 September 17-1995 June 29» (en anglès). Archives of American Art.
* ↑ «Alice Winchester papers, [ca.1925-1990]» (en anglès). Archives of American Art.
# Layali Ibn Awa

Layali Ibn Awa (àrab: ليالي ابن آوى, Layālī ibn āwà, ‘Les nits del xacal’) és una pel·lícula siriana, biogràfica i històrica, produïda per General Organization Cinema in Syria; dirigida i guionada pel director Abdellatif Abdelhamid, en 1989 i de 105 minuts de durada.

## Argument

Ambientada a Latakia el 1967, mostra els efectes de l'occidentalització en la societat siriana.

## Repartiment

* Bassam Kousa - el fill
* Assad Fedda - Abu Kamel
* Najah Abdullah
* Zuhair Ramadan
* Tulay Aaron

## Referències

* ↑ Layali Ibn Awa al web de la Universitat de Pennsilvània

## Enllaços externs

* Tráiler de Las noches del chacal a YouTube
* Pel·lícula sencera a Facebook
# Marcial

Marcial és el nom dels següents personatges:
* Marc Valeri Marcial, poeta romà conegut simplement com a Marcial
* Marcial (metge), metge i anatomista
* Corneli Marcial, tribú militar
* Marcial Pina, jugador del FC Barcelona
* Sant Marcial de Llemotges, bisbe de Llemotges.
* Sant Marcial de Còrdova, soldat màrtir al 304.
* Marcial de Pamplona, bisbe de Pamplona en 693.
* Sant Marcial de Roma, un dels Set Sants Germans.
* Sant Marcial de Saragossa, un dels Màrtirs de Saragossa.
# Pagėgiai

Pagėgiai ( escoltar (?·pàg.)) és la capital del municipi de Pagėgiai que forma part del comtat de Tauragė, al sud-oest de Lituània.
L'escut d'armes de la ciutat i del municipi representa un ocell amb una clau, que simbolitza el caràcter fronterer de la zona (ara amb l'óblast de Kaliningrad de Rússia). Una unitat de la guàrdia de fronteres de Lituània es troba en Pagėgiai.

## Enllaços externs

* Pagėgiai regional council
# Nossa Senhora de Peneda

Nossa Senhora de Peneda és un santuari situat dins del Parc Nacional de Peneda-Gerês, a Portugal. Envoltat per enormes roques, és una rèplica del de Bom Jesus do Monte a Braga. A principis de setembre s'omple de pelegrins procedents de tota la regió.

## Referències

* ↑ «Santuário de Nossa Senhora da Peneda, incluindo o património móvel integrado» (en portuguès). SIPA. [Consulta: 23 juliol 2023].
* ↑ «El templo de la Senhora da Peneda fue elevado a Santuario» (en castellà). Diario Luso-Galaico, 25-04-2020. [Consulta: 23 juliol 2023].
# Domenico Bianchini

Domenico Bianchini (Udine, c. 1510 $^{(Gregorià)}$ - Venècia, c. 1576 $^{(Gregorià)}$ (>1576)) fou un compositor, dedicat al llaüt i també a la manufactura de mosaic, venecià del Renaixement.
Domenico Bianchini va néixer en una família de mosaicistes venecians. Ell era el germà menor de Vincenzo Bianchini, el membre més notable d'aquesta família de mosaïcistes. És reconegut com un mestre en el gremi del mosaic en 1537, i treballa regularment des 1540-1576 com un mosaïcista a la basílica de "Sant Marc" a Venècia, sobre unes bases de cartons de Francesco Salviati i Tintoretto: en 1568, realitzà d'un mosaic basat en una taula que Tintoretto li va donar de la seva obra L'últim sopar.
Segons el crític de música i musicòleg François-Joseph Fétis (1784 - 1871), el seu sobrenom Es Rossetto, s'explica pel color dels seus cabells: hauria estat vermell com el famós compositor venecià del segle xviii Antonio Vivaldi.

## Obres

Al segle xix, François-Joseph Fétis li va donar dues publicacions diferents, tant venecianes: una Intabolatura di lauto (que no se'n sap la data de publicació) i una col·lecció intitulada Madrigali e canzon francese,napolitane et balli. Libro primo (imprès en 1546 per Antonio Gardane).
No obstant això, el musicòleg italià Oscar Chilesotti (1848 - 1916) va demostrar més tard que era en realitat una sola publicació Intabolatura de lauto di D. B. ditto Rossetto di Madrigali Canzon Francese Napolitane et Balli novamente stampati. Libro primo, impresa per Antonio Gardane en 1546.
Aquesta col·lecció va ser un gran èxit i va ser imprès en la seva totalitat com a mínim tres vegades (1546 Gardane Gardane 1554 i 1563 G. Scotto). A més, onze d'aquestes peces per a llaüt van ser reimpresos a Nuremberg per Hans Gerle en 1552.

## Discografia

* Massimo Lonardi: Intabolature di lauto - Venècia 1554 - segell Nalesso Record Venezia (2002)
* Richard McKenzie: Lute Music - Venècia 1546 - Etiqueta de Magnatune (2012)

## Referències

* 1 2 (it) Pietro Zani, Enciclopedia metodica critico-ragionata delle belle arti, parte prima, vol. IV, Tipografia ducale di Parma, 1820, p. 44.
* ↑ (it) Luigi Lanzi, Storia pittorica della Italia dal risorgimento delle belle arti fin presso al fine del XVIII secolo, Presso Niccolo Capurro, Pise, 1815, p. 20.
* 1 2 (it) Giannantonio Moschini, Guida per la Citta di Venezia all'amico delle belle arti, Volume II, Parte I, Tipografia di Alvisopoli, Venise, 1815, p. 564.
* ↑ (en) Mary P. Merrifield, Medieval and Renaissance Treatises on the Arts of Painting, Dover Publications, 2012, p. xI.
* 1 2 3 4 5 (en) Oxford Index
* 1 2 3 4 5 (en) Magnatune
* 1 2 (en) H. Colin Slim, Tintoretto Music Making Women at Dresden, in Imago Musicae IV, Bärenreiter-Verlag et Duke University Press, 1987, p. 56.
* ↑ (en) Eleanor Selfridge-Field, Venetian Instrumental Music from Gabrieli to Vivaldi, Dover Publications, 1999, p. 70.
* 1 2 3 4 (it) Encyclopédie Treccani

## Bibliografia

* Bénézit (en anglès). Arxivat 2016-05-09 a Wayback Machine.
# Facultat de Dret (Girona)

L'edifici de la Facultat de Dret és una obra de les darreres tendències de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El projecte de la Facultat de Dret de la Universitat de Girona pretenia establir un diàleg entre l'edifici i el seu entorn, establint un equilibri entre l'exterior i els espais interiors.
Es tracta d'una construcció amb diversos nivells edificats de manera esglaonada que oculten el gran volum de l'immoble. La tendència a l'horitzontalitat permet que des de l'exterior no siguin visibles les grans dimensions dels espais interiors. La facultat està formada per una seqüència de plens i buits, parts edificades i jardins exteriors, dotze patis interiors, passadissos i vidrieres horitzontals que, amb tot, permeten que l'interior s'inundi de llum natural. A la planta inferior es troba el nucli de l'edifici, un espai desmaterialitzat i lluminós. Aquí es troben les aules d'informàtica i diversos serveis. Un túnel subterrani en aquesta plana connecta la facultat de dret amb la biblioteca.
Els diversos espais d'aquest immoble estan distribuïts segons la seva funcionalitat; d'aquesta manera, les 24 aules, de dimensions diverses (poden acollir 30, 40, 50 o 100 persones), formen, juntament amb sales de seminaris, la zona de docència. Allunyades de l'espai educatiu es troben les àrees de gestió i administració i aquelles reservades per a la recerca, amb els despatxos dels professors i sales de treball. La Sala de Pràctica Jurídica Mieres i la Sala de Graus Francisco Tomás y Valiente són les dues sales més emblemàtiques de la facultat, tot conferint-li un caràcter elegant.
El projecte va guanyar el Premi Pritzker d'Arquitectura RCR 2017.

## Referències

* 1 2 3 4 «Facultat de Dret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 maig 2019].
# Estació de Wiencourt-l'Equipée

L'estació de Wiencourt-l'Equipée és una estació ferroviària situada al municipi francès de Wiencourt-l'Equipée (al departament del Somme).
És servida pels trens del TER Picardie.
| Provinença | Estació anterior | Línia | Estació següent | Destinació |
| Amiens | Marcelcave | TER Picardie | Guillaucourt | Saint-Quentin |
| Amiens | Marcelcave | TER Picardie | Guillaucourt | Reims |
# Bassa de Can Cardús

La Bassa de can Cardús és una petita bassa artificial, formada en un clot generat per una activitat d'extracció d'àrids l'any 1992, que des del seu abandonament s'ha anat naturalitzant com a zona humida. Té interès sobretot com a zona on realitzar activitats d'educació ambiental. La Fundació Terra ha realitzat en aquest espai diverses actuacions de restauració i ha impulsat un projecte que, amb el suport de l'Ajuntament d'Esparreguera, pugui contribuir a la potenciació dels seus valors naturals i a l'ús social de l'espai.
La bassa, que és poc fonda i té una superfície d'uns 800 m2, conserva l'aigua tot l'any. Està situada en un clot adjacent a la carretera d'accés a la urbanització Mas d'en Gall.
Actualment, la vegetació es troba poc desenvolupada i pel que fa al bosc de ribera, apareixen només alguns pollancres, tamarius i salzes. L'interès de l'espai rau sobretot en la fauna, ja que s'hi ha detectat la presència de 4 espècies d'amfibis (granota verda, reineta, gripau i tòtil). També s'hi ha citat rèptils com la colobra d'aigua, i invertebrats aquàtics, entre els quals destaquen els odonats.
La bassa i el seu entorn són plens de deixalles diverses. L'elevada freqüentació, afavorida per la proximitat de la carretera d'accés a la urbanització, i la presència d'espècies exòtiques són d'altres factors que afecten negativament l'espai.

## Referències

* 1 2 3 4 «Bassa de Can Cardús». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 8 agost 2014].
# Marc Claudi Glícia

Marc Claudi Glícia o Glícias, llatí: Marcus Claudius Glicia o llatí: Glycias, va ser un llibert de Publi Claudi Pulcre, del que era un secretari o potser un missatger.
Després de la derrota de Claudi Pulcre a Drèpana l'any 249 aC, el senat va fer-lo comparèixer davant seu per a respondre de la seva conducta. El senat el convidà a nomenar un dictador, i per a aquest càrrec Claudi Pulcre va nomenar Glícia. Però el nomenament va ser cancel·lat abans i tot que Glícia pogués nomenar el seu magister equitum. Així i tot, va comparèixer als Ludi Maximi com si fos dictador realment i vestit amb la toga pretexta. Després va ser llegat a Còrsega del cònsol Gai Licini Var l'any 236 aC, on va fer un tractat amb els illencs sense autorització del cònsol ni del senat, i com que el tractat no va ser acceptat per Roma, se'l va entregar als illencs com a responsable. Els corsos no el van voler castigar i el van retornar als romans que el van condemnar a mort i el van executar.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 276.
# Oomoto

Oomoto (大本, Ōmoto, Gran Font, o Gran Origen), també coneguda com a Oomoto-kyo (大本教, Ōmoto-kyō) és una religió japonesa fundada el 1892 per Nao Deguchi. Els practicants d'Oomoto solen reconèixer figures religioses notables d'altres creences com a kami.
Oomoto-kyo va tenir una gran influència en Morihei Ueshiba, fundador de l'Aikido. Des del començament, l'Oomotokyo ha estat molt lligat a la llengua auxiliar internacional esperanto. Així, va decidir utilitzar-la perquè el seu missatge arribés a tothom per igual. Gràcies a una donació de Oomoto, des del 1987 l'Associació Universal d'Esperanto atorga anualment el Premi Deguĉi en reconeixement a persones o projectes actius en l'esperanto com a potencial recurs per a la pau mundial i per a la felicitat de la humanitat, segons els ideals de L. L. Zamenhof i els ensenyaments de Deguĉi Onisaburo, qui va ser una figura important en aquesta religió. Alguns dels guardonats amb aquest premi han estat Claude Piron, William Auld, Mireille Grosjean i Hori Jasuo.

## Referències

* ↑ «Frequently Asked Questions About Oomoto». Ōmoto. [Consulta: 2010].
* ↑ Stalker, Nancy K.. Prophet motive : Deguchi Onisaburō, Oomoto, and the rise of new religions in Imperial Japan. Honolulu: University of Hawai'i Press, 2008, p. 101. ISBN 9780824831721.
* ↑ James L. McClain, Japan: A Modern History p 469 ISBN 0-393-04156-5

## Bibliografia

* Nancy K. Stalker, "Prophet Motive: Deguchi Onisaburo, Oomoto and the Rise of New Religion in Imperial Japan," University Of Hawaii, 2008, ISBN 0-8248-3226-4
* Emily Groszos Ooms, Women and Millenarian Protest in Meiji Japan: Deguchi Nao and Omotokyo, Cornell Univ East Asia Program, 1993, ISBN 978-0-939657-61-2
* The Great Onisaburo Deguchi, by Kyotaro Deguchi, translated by Charles Rowe, ISBN 4-900586-54-4
* Iwao, Hino. The Outline of Oomoto. Kameoka, Japan, 1968.
* Murakami Shigeyoshi. Japanese Religion in the Modern Century. Translated by H. Byron Earhart. Tokyo, 1980. Originally published as Kindai hyakunen no shukyo. ISBN 978-0-86008-260-6
* Yasumaru Yoshio. Deguchi Nao Tokyo, 1977.

## Enllaços externs

* Lloc oficial d'Omoto-kyo
# Nou Sudan

Nou Sudan fou el nom donat per John Garang, de forma general, al seu projecte polític i específicament a una brigada de forces d'elit que estaven sota el seu comandament directe i foren creades el 1991. Garang no era independentista i preferia un Sudan federal (però autènticament federal) i per això parlava d'un nou Sudan. Les seves arrels d'esquerra el feien sintonitzar amb els anhels democràtics del país i amb la justícia social. Probablement el va fer adoptar aquesta línia política la caiguda del bloc soviètic i l'acostament als americans (enfrontats cada vegada més amb el règim islamista de Khartum), que es va reflectir en el canvi de l'estel vermell de la bandera del moviment, pel groc que simbolitzava l'esperança, en la dècada del 1990.

## Referències

* John Garang & the Vision of New Sudan Arxivat 2009-12-16 a Wayback Machine.
# José Manuel Rueda Sampedro

José Manuel Rueda (Linares, 30 de gener del 1988) és un futbolista andalús, que juga com a migcampista defensiu pel Olímpic Xàtiva
Format al planter del FC Barcelona, va debutar amb el primer equip blaugrana en un partit de la temporada 07/08. El mes de juny del 2010 va deixar la disciplina blau-grana per provar sort a l'equip de l'AC Omonia xipriota.
# Estació de Xilxes

Esquema :
Xilxes és una estació de la línia C-6 de la xarxa de Rodalies Renfe de València situada a l'oest del nucli urbà de Xilxes a la comarca de la Plana Baixa de la província de Castelló. L'estació es troba a la línia del Corredor Mediterrani, per la qual cosa passen molts trens de llarg recorregut sense parar.
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Rodalies València de Renfe |||||
| València-Nord | La Llosa | C-6 | Moncofa | Castelló de la Plana |

## Vegeu també

* Línia 6 (Rodalies València)
* Rodalies València (xarxa ferroviària)
* Renfe Operadora
# Eugen Kipp

Eugen Kipp (26 de febrer de 1885 - 10 de novembre de 1931) fou un futbolista alemany de la dècada de 1910.
Fou 16 cops internacional amb la selecció alemanya amb la qual participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1912. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Sportfreunde Stuttgart i Stuttgarter Kickers.

## Referències

* ↑ «German Soccer Personalities». abseits-soccer.com. Arxivat de l'original el 2008-12-22. [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ kicker Almanach 1990 (alemany) Yearbook of German football, publisher: kicker, published: 1989, page: 88, accessed: 22 març 2009
* ↑ Eugen Kipp a National-Football-Teams.com (anglès)
# Olympic Hall Juan Antonio Samaranch

Olympic Hall Juan Antonio Samaranch, antigament Olympic Hall Zetra (en bosnià: Olimpijska dvorana Zetra), Zetra Ice Stadium o Zetra Arena, és un complex esportiu de la ciutat de Sarajevo (Bòsnia i Hercegovina) construït el 1983. Va ser anomenat el juny de l'any 2010 en honor de Joan Antoni Samaranch i Torelló.
El complex esportiu de Zetra fou construït l'any 1983 per la celebració a la ciutat de Sarajevo dels Jocs Olímpics d'Hivern de 1984 amb una capacitat per a 12.000 espectadors, realitzant-se l'estrena del nou edifici durant els Campionats del Món juvenils de patinatge de velocitat sobre gel l'any 1983. Durant la realització dels Jocs aquest complex allotjà la competició d'hoquei sobre gel, patinatge artístic sobre gel i patinatge de velocitat sobre gel, així com la cerimònia de clausura dels Jocs.
Durant la Guerra de Bòsnia (1992-1995) el complex fou destruït, i utilitzat amb finalitats sanitàries. En acabar la guerra s'inicià la reconstrucció de l'edifici gràcies a la Forces d'Estabilització (SFOR) dependents de l'OTAN. El Comitè Olímpic Internacional (COI) donà, per a la reconstrucció, 11,5 milions de dòlars, una tasca que finalitzà el 1999.

## Referències

* ↑ sportsfeatures.com, 2010, Sarajevo Olympic Hall renamed after Juan Antonio Samaranch Arxivat 2010-07-25 a Wayback Machine.
* ↑ (anglès) time.com - Sport: A Little Touch of Heaven Arxivat 2010-10-29 a Wayback Machine.
* ↑ (anglès) sportsillustrated.cnn.com - The Killing Ground Arxivat 2012-11-05 a Wayback Machine.
* ↑ (anglès) www.nato.int - Zetra returns to the future
* ↑ (anglès) sportsillustrated.cnn.com - Scorecard Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine.