OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# En la tormenta

En la tormenta s una pel·lícula mexicana de l'any 1982 dirigida per Fernando Vallejo. La pel·lícula tracta sobre l'època de La Violència a Colòmbia. Vallejo va voler fer la pel·lícula en Colòmbia, no obstant això es va trobar amb nombrosos obstacles per a filmar-la al país pel que va decidir fer-la en Mèxic amb actors mexicans i recreant els paisatges colombians en aquell país.

## Censura

La projecció a Colòmbia també li va ser prohibida perquè es va considerar que "era un moment molt delicat per a passar una pel·lícula així". Davant els obstacles i el veto de què va ser objecte com a cineasta amb Crónica roja, la seva pel·lícula anterior, i amb En la tormenta, Vallejo va decidir renunciar a fer cinema. Sobre aquest tema Vallejo comenta: "Com jo només volia fer cinema colombià i no mexicà, ni italià, ni japonès, ni marcià, vaig desistir de l'intent".

## Ambientació

Per a la ambiéntación de la pel·lícula, es van fer construir caserius, "caseticas" colombianes, camions d'escala, fondes, sembrar cafetales i fins i tot, per a recrear els torrentosos rius colombians, moure un riu, el Papaloapan, que no avançava. Arrossegats per un cable tirat d'una llanxa, fent solcs en l'aigua com si es mogués el riu, es van ambientar els cadàvers de conservadors i liberals decapitats baixant pel riu Cauca i amb les alimanyus damunt traient-los els intestins.

## Premis

La pel·lícula va ser guardonada en 1981 per Millor ambientació en la XXIII edició dels Premis Ariel de la Acadèmia Mexicana d'Arts i Ciències Cinematogràfiques.
També va ser premiada per millor actor (Carlos Riquelme), qui ja havia rebut en la XIII edició de 1958 el premi a la Millor coactuación masculina per La dulce enemiga i en la X edició de 1955 el premi a Millor actor de quadre per El joven Juárez.

## Referències

* ↑ «A su estilo, con humor negro, el escritor Fernando Vallejo renuncia a la nacionalidad colombiana». Arxivat de l'original el 15 de maig de 2007. [Consulta: 15 maig 2007].
* ↑ Los mundos de En la Tormenta de Fernando Vallejo: representaciones de la violencia desde la pantalla, per Andrés Tafur
* ↑ XXIII Premis Ariel a Filmaffinity
# En temps de bruixes

En temps de bruixes (títol original Season of the Witch) és una pel·lícula d'acció i aventures estatunidenca del 2011 dirigida per Dominic Sena i protagonitzada per Nicolas Cage i Ron Perlman. Ha estat doblada al català.

## Argument

La brutalitat i les injustícies comeses durant les croades han fet que en Behmen (Nicolas Cage) i el seu amic Felson (Ron Perlman) no volguessin lluitar més pels interessos de l'Església Catòlica. Després de la captura d'Esmirna tots dos decideixen desertar de l'Orde i la Croada per tornar a casa. Tots dos es queden sorpresos en veure a Estíria els estralls de la pesta bubònica. A la ciutat de Marburg, mentre hi busquen aliments, els dos cavallers són cridats davant el cardenal local, el Cardenal d'Ambroise (Christopher Lee), per la seva tornada no programada des d'Orient.
El cardenal moribund amenaça en Behmen i en Felson amb pena de presó per desertar de llurs funcions si no accepten dur a terme una perillosa missió. Al calabós del cardenal s'hi troben una jove (Claire Foy) acusada de ser la bruixa que porta la pesta. Només es lliuraran de la pena de presó si accepten portar la jove a una abadia on serà jutjada. Durant el camí estaran acompanyats per en Hogomar (Stephen Graham), un jove ansiós de ser nomenat cavaller, anomenat Kay (Robert Sheehan) i el pare Debelzaq (Stephen Campbell Moore) i el cavaller Eackhart. La ruta és llarga i dura, travessant gorges pregones i boscs plens de llops.

## Producció

Es començà a filmar al novembre del 2008 a diferents localitzacions d'Àustria, Hongria i Croàcia. Destaquen llocs com Innsbruck, Salzburg, Budapest o regió d'Ístria. La data del llançament original era el 19 de març del 2010. Diverses setmanes abans d'aquesta data la distribuïdora Lions Gate Entertainment, al·legant que havia rebut reaccions a les passes prèvies a l'estrena, Dominic Sena fou acomiadat i fou contractat Brett Ratner, que dirigí noves escenes al setembre del 2010.

## Referències

* ↑ En temps de bruixes a esadir.cat
* ↑ «Filming locations» (en anglès). imdb. [Consulta: 23 febrer 2011].
* 1 2 «Trivia for Season of the Witch» (en anglès). imdb. [Consulta: 23 febrer 2011].
# Epistoleu

Epistoleu (en grec antic ἐπιστολεύς) era el segon oficial en rang a la marina espartana després de l'almirall (ναύαρχος, navarc), nomenat per si li passava alguna cosa al cap de la flota, segons diuen Xenofont i Juli Pòl·lux.
Quan els habitants de Quios i altres aliats d'Esparta van sol·licitar que Lisandre fos nomenat de nou navarc de les flotes de l'Egeu, els espartans el van enviar com a epistoleu, ja que per raons legals no podia ser almirall (no es podia repetir en el càrrec), però amb capacitat de decisió de fet sobre l'almirall, segons Xenofont i Plutarc.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Epistoleus». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 4-XII-2020].
# Erioneuron

Erioneuron és un gènere de plantes de la subfamília de les cloridòidies, família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Erioneuron avenaceum (Kunth) Tateoka
** Erioneuron avenaceum var. avenaceum
** Erioneuron avenaceum var. cabrerae (Caro) E.A. Sánchez
** Erioneuron avenaceum var. grandiflorum (Vasey) Gould
** Erioneuron avenaceum var. kurtzianum (Parodi) Anton
** Erioneuron avenaceum var. longiaristatum (Kurtz) Beetle
** Erioneuron avenaceum var. longiglume (Parodi) Anton
** Erioneuron avenaceum var. nealleyi (Vasey) Gould
** Erioneuron avenaceum var. nealleyi (Vasey) Gould
** Erioneuron avenaceum var. pygmaeum (Hack.) Anton
* Erioneuron grandiflorum (Vasey) Tateoka
* Erioneuron nealleyi (Vasey) Tateoka
** Erioneuron nealleyi var. grandiflorum (Vasey) Beetle
** Erioneuron neallyi var. neallyi
* Erioneuron pilosum (Buckley) Nash
** Erioneuron pilosum var. argentinum (Kuntze) Nicora
** Erioneuron pilosum var. aristiglumis (Caro) E.A. Sánchez
** Erioneuron pilosum var. longearistatum (Kurtz) Anton
** Erioneuron pilosum var. mendocinum (Parodi) Nicora
** Erioneuron pilosum var. parodianum E.A. Sánchez
** Erioneuron pilosum var. pilosum
* Erioneuron pulchellum (Kunth) Tateoka
# Entr'acte

Entr'acte és un curtmetratge francès de l'any 1924 dirigit per René Clair, que la va estrenar com a interludi de la producció dels Ballets Suecs Relâche al Théâtre des Champs-Élysées de París. La pel·lícula Relâche està basat en un llibre i té decorats de Francis Picabia, està produïda per Rolf de Maré i la seva coreografia va ser feta per Jean Börlin. La música tant del ballet com de la pel·lícula és obra d'Erik Satie.

## Producció
### Desenvolupament

Per aquesta producció, els dadaistes que van col·laborar en el projecte van inventar un nou mode de producció: linstantaneisme. La pel·lícula completa dura unes 20 minuts i en ella usa tècniques com mostrar gent córrer a càmera lenta, seqüències que es mostren invertides en el temps, una ballarina des de sota, un ou sobre una font d'aigua que és disparat i de sobte es converteix en un ocell i gent que desapareix. El càsting va incloure cameos de Francis Picabia, Erik Satie, Man Ray, Marcel Duchamp, Jean Borlin (director dels Ballets Suecs), Georges Auric, i Clair mateix. El director de l'orquestra a l'estrena va ser Roger Désormière.

## Estrena
### Seqüència cinematogràfica

La cinta està formada per les següents dues parts:
* Una seqüència d'uns 90 segons (les indicacions temporals són aproximades: les tècniques cinematogràfiques i musicals de l'època no permetien tenir precisió temporal), en què apareixen Satie i Picabia disparant un canó des de dalt d'un edifici. Aquesta seqüència, com a pel·lícula muda, es va reproduir al principi del ballet, just després de la "petita obertura" ("Ouverturette"), i abans que s'aixequi la cortina ("Rideau"). La música d'aquesta part de la pel·lícula s'anomena "Projectionnette", i és inclosa com el segon ítem de la partició de Relâche. Sembla no haver-hi cap esforç real per sincronitzar la música amb les accions en aquesta part de la pel·lícula. Probablement la música "Projectionnette" va ser interpretada dues o tres vegades abans de procedir a la part musical coneguda com "Rideau".
* La resta de la pel·lícula va fer d'interludi dels dos actes del ballet. La partitura d'aquesta part de la pel·lícula no està inclosa en la partició Relâche, sinó que va ser escrita per Satie en una partitura separada, titulada "Cinéma". Aquesta part de la música conté zones "ampliable" de repetició, per tal de coincidir amb el començament d'una nova melodia amb certs esdeveniments de la pel·lícula. Així doncs, va ser un dels primers exemples de sincronització de música en el cinema. A la partitura, Satie va llistar fins a 10 seccions que estaven associades a escenes de la pel·lícula.
L'any 1974, es va mostrar la pel·lícula al Festival Cinema de Canes.

### DVD

El curt es va incloure en el DVD de Criterion Collection de la pel·lícula de Clair Visca la llibertat! (1931).

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Entr'acte». festival-cannes.com. Arxivat de l'original el 26 setembre 2012. [Consulta: 27 abril 2009].

## Enllaços externs

* Clip Musical 1 Clip Musical 2
# Ella Robinson Merchant

Ella Robinson Merchant (Cedar Falls, Iowa, 26 de setembre de 1857 - Lincoln, Nebraska,16 de juny de 1916) fou una editora i escriptora estatunidenca. El seu pare era el Dr. William Robinson.
La seva única obra literària coneguda va ser Descobrint un món paral·lel: un romanç, novel·la de ciència-ficció de caràcter feminista publicada el 1893, conjuntament amb Alice Ilgenfritz Jones i signada amb el pseudònim col·lectiu Two Women of the West (Dues dones d'Occident). La novel·la descriu la història d'un home que va a Mart amb avió i allà estudia la societat de dues ciutats en dos països molt diferents i en fa la comparació: la segona, situada a les muntanyes és una ciutat sense classes socials on prevalen els valors ètics i democràtics, molt diferent de la primera i també de la societat estatunidenca de finals del segle xix.
Va ser propietària i impulsora de diaris als estats de Montana i d'Iowa, conjuntament amb el seu marit, Lorenzo Stoddard Merchant. Quan aquest va morir, ella va continuar al capdavant de la capçalera Cedar Rapids Daily Republican. El 1898, se'n va vendre les accions i va dedicar-se a viatjar, entre d'altres, a Chicago, Louisiana, París, i també va residir a Iowa, Nova York i Washington. No va tenir fills i la seva fortuna va anar a parar als germans del seu marit, Frank Ivan Merchant i Kate Matilda Merchant, que tampoc varen tenir descendència i varen llegar els recursos per crear una beca d'estudis a la Universitat de Northern Iowa, encara activa.

## Referències

* ↑ Donawerth, Jane «Review of UNVEILING A PARALLEL: A ROMANCE» (en anglès). Resources for American Literary Study, 21, 2, 1995, pàg. 318–320. ISSN: 0048-7384 [Consulta: 8 abril 2021].
* ↑ «The Merchant Legacy | Special Collections & University Archives». [Consulta: 6 abril 2021].
* ↑ «Merchant Scholarships | Honors & Scholars». [Consulta: 13 juny 2023].
# Ermengol Gassiot Ballbé

Ermengol Gassiot Ballbé (1972) és un arqueòleg, doctor en Prehistòria i professor a la UAB. El 2014 fou elegit secretari general a Catalunya del sindicat anarcosindicalista CGT. Forma part de la fornada de nous dirigents anarcosindicalistes amb relació amb els moviments socials i l'independentisme. A Terrassa va formar part de l'Assemblea d'Okupes.
Es va afiliar al sindicat l'any 1998 procedent del col·lectiu Assemblea d'Okupes de Terrassa, i, des del 2006, és delegat del comitè d'empresa de la Universitat Autònoma de Barcelona, al mateix temps que ocupa la secretaria d'Acció Social de la CGT des del 2010.
El 27 de febrer del 2017 va ser detingut arran d'una ordre de cerca i captura per una ocupació del rectorat de la UAB el 2013 en protesta pel Pla Bolonya.

## Referències

* ↑ «Entrevista a Ermengol Gassiot, secretari general de la CGT». Crític.
* ↑ Barnils, Andreu «Ermengol Gassiot: 'La CGT i l'independentisme s'acaben trobant en el camí'». Nacio Digital, 03-05-2014 [Consulta: 11 juny 2016].
* ↑ Rosseti, Homera «Ermengol Gassiot: “A la CGT pensem que cap Estat no ens farà lliures i alhora que Catalunya té dret a decidir el seu futur”». El Crític, 30-04-2015.
* ↑ «Ermengol Gassiot, nou secretari general de CGT Catalunya». Nacio digital, 13-04-2014.
* ↑ ACN «Detenen el secretari general de la CGT a Catalunya per l'ocupació del rectorat de la UAB el 2013». El Punt Avui. Arxivat de l'original el 2018-02-28 [Consulta: 27 febrer 2018].
* ↑ «La Fiscalia reclama 11 anys de presó a cada un dels 27 encausats per l'ocupació del rectorat de la UAB». Ara.cat.
# Emishi

El terme Emishi (虾夷), era utilitzat al Japó (abans del segle vii escrit com 毛人) per designar els habitants del nord-est de Honshu, en el territori que avui es coneix com a regió Tohoku. Algunes tribus d'aquesta regió es van oposar i van resistir al govern dels emperadors del Japó a finals del període Nara i a començaments del període Heian. Alguns historiadors contemporanis asseguren que els emishi eren nadius descendents de la cultura Jōmon i relacionats amb els ainu.

## Conquesta

Els emishi estaven constituïts per moltes tribus, alguns aliats dels japonesos (fushu, IFU) mentre que altres van romandre hostils (iteki). Els emishi del nord-est de Honshu depenien dels seus cavalls durant el combat, per la qual cosa van desenvolupar un sistema únic d'atac i fugida per mitjà d'arquers a cavall que era molt efectiu contra el lent exèrcit japonès d'aquella època, compost quasi exclusivament per infanteria pesant. Els primers intents de subjugar aquestes tribus van ser un fracàs, ja que les tècnica de guerra de guerrilles utilitzada pels emishi era superior.

## Referències

* ↑ Takahashi, pp. 110-13.
* ↑ Farris, William Wayne, Heavenly Warriors (Cambridge: Harvard University Press,1992), p. 117.

## Bibliografia

* Aston, W.G.. Nihongi: Chronicles of Japan from Earliest Times to A.D. 697. London: Kegan Paul, 1924. Originally published in 1896. The standard English translation of the ancient Japanese compilation known as the Shoku Nihongi.
* Farris, William Wayne. Heavenly Warriors: The Evolution of Japan's Military: 500–1300. Harvard: Harvard University press, 1996.
* Nagaoka, Osamu. 古代東国物語　[Kodai Togoku Monogatari]. Tokyo: Kadokawa Shoten, 1986.
* Nakanishi, Susumu. エミシとは何か　[Emishi to wa nanika]. Tokyo: Kadokawa, 1993.
* Ossenberg, Nancy S., "Isolate Conservatism and Hybridization in the Population History of Japan" in Akazawa, T. and C.M.Aikens, eds., Prehistoric Hunter Gatherers in Japan. Tokyo: University of Tokyo Press, 1986.
* Takahashi, Takashi. 蝦夷 [Emishi]. Tokyo: Chuo koron, 1986.

## Enllaços externs

* Qui eren els emishi?(anglès)
* Conquesta dels emishi(anglès)
# Emissió de positrons

L'emissió de positrons, també coneguda com a desintegració beta plus (β$^+$) és un tipus d'emissió beta. En l'emissió beta plus, un protó es converteix, mitjançant força nuclear feble, en un neutró, un positró (també anomenada partícula beta plus, l'antimatèria contrapart d'un electró), i un neutrí.
Els isòtops que pateixen aquesta emissió i, per tant, emeten positrons són el carboni-11, potassi-40, nitrogen-13, oxigen-15, fluor-18, i iode-121. Com a exemple, l'equació següent descriu l'emissió beta plus del carboni-11 a bor-11, emetent un positró i un neutrí:
| $^{11}$₆C | → | $^{11}$₅B | + | e$^+$ | + | Ve | + | 0.96 MeV |
Aquests isòtops s'usen en tomografia per emissió de positrons, una tècnica utilitzada en medicina. S'ha de tenir en compte que l'energia emesa depèn de l'isòtop que es desintegra; la xifra de 0,96 MeV només és aplicable a la desintegració de carboni-11. Els isòtops que incrementen la massa en la conversió d'un protó a neutró, o la decreixen menys de m$_e$, no es desintegren espontàniament per emissió de positrons.
Els nuclis que es desintegren per emissió de positrons poden també desintegrar-se per captura electrònica. Per a les desintegracions a baixa energia, la captura neutrònica és energèticament afavorida en 2m$_e$c² = 1.022 MeV, ja que l'estat final perd una electró més que no n'afegeix un. A mesura que l'energia de desintegració s'incrementa, també ho fa la ràtio d'entroncament cap a l'emissió de positrons. Això no obstant, si la diferència d'energia és menor a n 2m$_e$c², llavors no succeeix l'emissió de positrons i la captura electrònica és l'única forma de desintegració. Alguns isòtops (per exemple, $^7$B) són estables en els raigs còsmics, perquè els electrons es despullen i l'energia de desintegració és massa petita per a l'emissió de positrons.

## Enllaços externs

* Taula de núclids - IAEA (anglès) amb filtre en desintegració β$^+$, en Java o HTML.
# Estació d'O Porriño

Línia Trenhotel Galícia :
L'estació d'O Porriño es troba a la localitat gallega d'O Porriño, a la província de Pontevedra. Té serveis de mitjana i llarga distància operats per Renfe.
Pertany a la línia que uneix Monforte de Lemos amb Redondela, que és d'ample ibèric, en via única i està electrificada.

## Trens
### Mitjana Distància

| Línia | Trens | Origen/destinació | Destinació/origen |
| | Intercity | Vigo | Madrid-Chamartín |
| 6 | Regional Express | Vigo | Lleó |

### Llarga Distància

| Tren | Origen/destinació | Parades Intermèdies | Destinació/origen | Observacions |
| Alvia | Vigo-Guixar | Redondela · O Porriño · Ourense-Empalme · Monforte de Lemos · San Clodio-Quiroga · A Rúa-Petín · O Barco de Valdeorras · Ponferrada · Bembibre · Astorga · Lleó · Sahagún · Palència · Burgos-Rosa de Lima · Miranda de Ebro · Vitòria · Pamplona · Tafalla · Castejón de Ebro · Tudela de Navarra · Saragossa-Delicias · Lleida Pirineus · Camp de Tarragona | Barcelona-Sants | 3 trens setmanals per sentit |
| Trenhotel Galicia | Vigo-Guixar | Redondela · O Porriño · Guillarei · Ourense-Empalme · Monforte de Lemos · San Clodio-Quiroga · A Rúa-Petín · O Barco de Valdeorras · Ponferrada · Astorga · Lleó · Palència · Burgos-Rosa de Lima · Logronyo · Castejón de Ebro · Tudela de Navarra · Saragossa-Delicias · Lleida Pirineus · Camp de Tarragona | Barcelona-Sants | 1 tren diari per sentit |
| Trenhotel Rías Galegas | Pontevedra | Vigo-Guixar · Redondela · O Porriño · Guillarei · Ourense-Empalme · A Gudiña · Puebla de Sanabria · Zamora · Medina del Campo · Àvila | Madrid-Chamartín | 1 tren diari per sentit |

## Referències

* ↑ Red ferroviaria española Arxivat 2013-09-27 a Wayback Machine. Ministerio de Fomento

## Enllaços externs

* Estació d'O Porriño a la web d'Adif
# Estadi Republicà Tofiq Bahramov

L'Estadi Republicà Tofiq Bahramov (en àzeri Tofiq Bəhramov adına Respublika Stadionu) és un estadi de futbol de la ciutat de Bakú a Azerbaidjan.
És propietat de l'Associació de Federacions de Futbol de l'Azerbaidjan. Hi disputa els seus partits la selecció de futbol de l'Azerbaidjan. Té una capacitat de 31.200 seients, i és l'estadi amb més capacitat del país També hi juga el club FK Qarabağ.
L'estadi fou construït entre els anys 1939 i 1951. La construcció es suspengué durant els anys de la II Guerra Mundial. Fou inaugurat el 16 de setembre de 1951. S'anomenà Estadi Ióssif Stalin entre 1951 i 1956 i Estadi Vladímir Lenin entre 1956 i 1993. Aquest darrer any va rebre el nom de l'àrbitre de futbol Tofiq Bahramov, qui havia mort el mateix any.
El 2011 l'estadi fou arranjat per com a possible seu del Festival de la Cançó d'Eurovisió 2012. Fou inaugurat novament el 16 d'agost de 2012.

## Referències

* ↑ «Dövlət başçısı Tofiq Bəhramov adına stadionunun açılışında iştirak edib (fotoreportaj), retrieved 16 agost 2012». Arxivat de l'original el 15 d’octubre 2014. [Consulta: 3 novembre 2013].
* ↑ «Stadium for 60,000 seats to be built in Baku». Arxivat de l'original el 2011-10-03. [Consulta: 3 novembre 2013].
* ↑ «AZN 10 million financed for overhaul of potential venue of Eurovision 2012». Arxivat de l'original el 10 de juliol 2011. [Consulta: 10 juliol 2011].
* ↑ «Azerbaijan: Buildings Commissioned & Upgraded in Baku». Arxivat de l'original el 19 de juliol 2011. [Consulta: 10 juliol 2011].
* ↑ «İlham Əliyev Tofiq Bəhramov adına Respublika Stadionunun əsaslı təmir və yenidənqurmadan sonra açılışında iştirak etmişdir». [Consulta: 10 juliol 2013].
# Esquirol dels matolls

Els esquirols dels matolls (Paraxerus) són un gènere de rosegadors esciüromorfs de la família dels esciúrids. Es troben a l'Àfrica subsahariana.

## Taxonomia

* Paraxerus alexandri
* Paraxerus boehmi
* Paraxerus cepapi
* Paraxerus cooperi
* Paraxerus flavovittis
* Paraxerus lucifer
* Paraxerus ochraceus
* Paraxerus palliatus
* Paraxerus poensis
* Paraxerus vexillarius
* Paraxerus vincenti
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Estació de Baró de Viver

Mapa Metro Línia 1 :
Baró de Viver és una estació de la L1 del Metro de Barcelona situada sota el Nus de la Trinitat al districte de Sant Andreu de Barcelona i es va inaugurar el 1983.
Metro de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Hospital de Bellvitge | Trinitat Vella | | Santa Coloma | Fondo |

## Accessos

* Passeig de Sant Coloma

## Vegeu també

* Llista d'estacions del metro de Barcelona
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Estadi Ferencváros

L'Estadi Ferencváros, o Ferencváros Stadion, anomenat Groupama Arena per patrocini, és un estadi d'usos múltiples a Budapest, Hongria i seu del Ferencvárosi Torna Club. Amb una capacitat de 23.698 espectadors, és el segon estadi més gran d'Hongria després del Puskás Aréna. L'estadi es troba on era l'Estadi Flórián Albert, antic estadi del club, que va ser demolit el 2013.
El 10 d'agost de 2014, el Ferencvárosi va jugar el primer partit contra Chelsea FC. El primer gol en el nou estadi va ser marcat per Zoltán Gera en el minut 17. Tanmateix, en la segona meitat Ramires i Fàbregas van fer gol donant com a resultat la desfeta per 2-1 al nou estadi per a l'equip local.

## Referències

* ↑ «Geráé az első gól, a Chelsea-é a győzelem az új Fradi-stadionban». Nemzeti Sport, 10-08-2014.
* ↑ «Ferencváros 1-2 Chelsea». Chelsea FC, 10-08-2014.
* ↑ «Didier Drogba: Chelsea striker injured in friendly victory». BBC Sport, 10-08-2014.
* Estàtua de Flórián Albert a l'entrada de l'estadi
* Construcció de l'estadi
* Construcció de l'estadi

## Enllaços externs

* Pàgina oficial della Groupama Arena (hongarès) (anglès)
# Estadi Ennio Tardini

L'Estadi Ennio Tardini és un estadi de futbol de la ciutat de Parma, Itàlia. És propietat del FC Parma. L'estadi té una capacitat de 28.800 espectadors i unes dimensions de 105x68.
La construcció rau en un concepte d'Ennio Tardini, president del club entre 1921 i 1923. Va ser inaugurat el 1923.
El Rugby Parma FC fou resident a l'estadi a les primeries del club, de les quals destaca

## Referències

* ↑ «Impianti» (en italià). ParmaCalcio1913.com. S.S.D. Parma Calcio 1913. Arxivat de l'original el 17 setembre 2018.
* ↑ «La storia dello stadio "Ennio Tardini" di Parma (1923)». Associazione Parma Club Petitot. www.apcpetitot.it. Arxivat de l'original el 4 setembre 2011.
# Esteles funeràries al cementiri (Querol)

Les Esteles funeràries al cementiri és una obra de Querol (Alt Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta de cinc esteles funeràries situades damunt la tanca del cementiri de Querol. Són de pedra, amb la característica forma cilíndrica amb peu de tronc de piràmide de bases paral·leles. A les dues cares tenen creus en relleu als laterals hi ha decoració amb inscripcions. Algunes esteles presenten petits elements decoratius geomètrics al voltant de la creu.

## Història

En l'actualitat les esteles són elements decoratius en la tanca del cementiri. En el seu origen, aquestes esteles tenien com a funció senyalitzar els diversos llocs d'enterrament.

## Referències

* 1 2 «Esteles funeràries al cementiri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Esteles funeràries al cementiri». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.