OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tractat de Berlín (1878)

El Tractat de Berlín fou l'acte final del Congrés de Berlín (13 de juny-13 de juliol de 1878), pel qual el Regne Unit, Àustria-Hongria, França, l'imperi Alemany, Itàlia, l'imperi Rus i l'Imperi Otomà sota el soldà Hamid revisaren el Tractat de Santo Stefano signat el 3 de març del mateix any.
El tractat reconeix la plena independència dels principats de Sèrbia, Montenegro i Romania, i l'autonomia de Bulgària, que romania encara de manera formal sota el jou de l'Imperi Otomà i que fou dividida entre el Principat de Bulgària i la província autònoma de Rumèlia Oriental, el que va frustrar els plans russos de crear una «Gran Bulgària» aliada de Rússia. La província otomana de Bòsnia i Hercegovina i el Sanjak de Novi Pazar foren posats sota ocupació militar austrohongaresa, encara que formalment encara pertanyia a l'Imperi Otomà.
Els tres nous estats independents es proclamaren regnes (Romania el 1881, Sèrbia el 1882 i Montenegro el 1910), mentre Bulgària no proclamaria la plena independència fins al 1908 després d'annexar-se la Rumèlia Oriental el 1885. Àustria-Hongria s'annexà Bòsnia el 1908, provocant la crisi europea més gran.
El Tractat de Berlín acordà un estatut legal especial per a alguns grups religiosos; també va servir com a model per al sistema de minories que serà establit més tard en el marc de la Lliga de Nacions.
El Tractat també va proposar vagament una rectificació de fronteres entre Grècia i l'Imperi Otomà que es va dur a terme després d'intenses negociacions el 1881 amb la cessió de Tessàlia a Grècia.

## Referències

* ↑ Pavlowitch, Stevan K. A History of the Balkans 1804–1945. London, New York: Longman, 1999, p. 64-65. ISBN 9780582045859.
* ↑ Buergenthal, Thomas. International Human Rights in a Nutshell (3rd Edition). West Publishing Company, 1 juliol 2002. ISBN 0-314-26014-5. p. 7

## Vegeu també

* Congrés de Berlín
# Joan de Tournai

* Per a altres significats, vegeu «Tournay».
Joan de Tournai (segle xiv) fou un escultor i vidrier originari de Flandes, actiu a Girona durant els anys 20 del segle xiv. Fou un dels responsables de la introducció del nou llenguatge formal gòtic a Catalunya, juntament amb els altres mestres - de Guines, Montbray, Bonneuil, Saint-Quintin- també vinguts de França o Flandes. Es pot veure una escultura seva -Figura jacent de la reina Maria de Xipre- al Museu Nacional d'Art de Catalunya. També són obra seva el sepulcre d'Hug de Cardona, de la seva germana Brunisenda de Cervelló i el de Sant Narcís de l'església de Sant Feliu de Girona. realitzades totes amb alabastre gironí.

## Referències

* ↑ L'escultor Joan de Tournai a Catalunya, per Francesca Español i Bertran
* ↑ «Cerca a la col·lecció | Museu Nacional d'Art de Catalunya». [Consulta: 30 abril 2022].
* ↑ Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya.pàgina 134. Editat pel MNAC, 2004. ISBN 84-8043-136-9
# Sit cardenal del Brasil

El sit cardenal del Brasil (Paroaria dominicana) és un ocell de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el bosc obert, clars i vegetació secundària de les terres baixes de l'est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Sit cardenal del Brasil». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Cervantes (desambiguació)

«Cervantes» té aquests significats:
* Toponímia:
** Cervantes (Lugo), municipi a la Comarca dos Ancares (Província de Lugo, Galícia)
** Robleda-Cervantes municipi de la província de Zamora a la comunitat autònoma de Castella i Lleó
* Biografies:
** Annabel Cervantes Muñoz (Barcelona, 1969), escriptora catalana
** Ivan Cervantes Montero (Cambrils, 1982), pilot català d'enduro
** Miguel de Cervantes Saavedra (Alcalá de Henares, 1547 - Madrid, 1616), escriptor castellà, conegut sobretot per la novel·la El Quixot
** Alejandro Magariños Cervantes (Montevideo, 1825 - Rocha, 1893), polític, escriptor, professor i advocat uruguaià
** Antonio Corgos Cervantes (Barcelona, 1960), atleta i entrenador català
** Luis Barcala Cervantes (Madrid, 1863 - Santomera, 1936), enginyer de camins i polític espanyol
* Miscel·lània:
** Enigma Cervantes, documental estrenat el 2006 i que tracta sobre el possible origen valencià de Miguel de Cervantes
** Institut Cervantes, institució cultural pública creada el 1991
** Premi Cervantes, premi literari instituït el 1974
# Transportes Ferroviarios de Madrid

Transportes Ferroviarios de Madrid (TFM) és una entitat concessionària que s'encarrega de la gestió directa del tram de la línia 9 que va des de l'estació Puerta de Arganda fins a Arganda del Rey.
L'entitat es va formar l'any 1999 i està participada per Metro de Madrid, Caja Madrid, FCC, Acciona i ACS i és titular del tram per l'explotació i gestió directa de tots els serveis i recursos del tram durant 30 anys (fins al 2029).
A l'estació de Puerta de Arganda els passatgers han de fer canvi de tren si volen continuar viatjant per la línia 9 encara que no canviïn de línia.
# Joan de Tessalònica el Vell

Joan de Tessalònica (en llatí Joannes) fou arquebisbe de Tessalònica al segle vii.
Va ser un important defensor de la fe ortodoxa contra el Monotelisme del segle vii. Va assistir com a legat del papa al III Concili de Constantinoble (sisè concili ecumènic) el 680 i va subscriure l'acta del concili. La data de la seva mort és desconeguda.
Va escriure:
* 1. Εἰς τὸς μυροφόρους γυναῖκας, In Mulieres ferentes Unguenta, un tractat on demostra que no hi ha contradicció entre les diverses versions de la resurrecció de Crist donades pels quatre evangelistes. Alguns autors consideren que aquesta obra la va escriure Joan Crisòstom.
* 2. Αόγος, Oratio. Nicolau, bisbe de Cízic, durant el Segon Concili de Nicea (setè ecumènic) va llegir en públic una part considerable d'aquest text.

## Referències

* ↑ 116.Joannes of Tessalonica a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 603
# Flúðir

Flúðir és un poble que es troba en el municipi islandès d'Hrunamannahreppur, a la regió de Suðurland. No es troba gaire lluny de Geysir (el guèiser més antic conegut) i de Gullfoss, la cascada més icònica de l'illa. El poble es troba 79 metres sobre el nivell del mar.
Segons dades del 2017, té una població de 430 habitants. L'actriu sueca Noomi Rapace hi va viure durant la seva infantesa.
Flúðir és conegut en tota l'illa pels seus hivernacles geotèrmics on es produeixen la major part dels bolets de l'illa. És també un lloc d'escapada de cap de setmana pels reykjavinencs que hi tenen cabanyes. Recentment s'ha convertit en un punt d'interès per la seva aigua termal. En el poble es troben els banys més antics de l'illa, creats l'any 1891. Algunes de les fonts d'on s'obtenen les altes temperatures pels banys i els hivernacles eren guèisers en el passat, sobretot les que es troben al riu Lítli-Laxá.

## Referències

* ↑ «Flúðir, Iceland» (en anglès). GeoNames. [Consulta: 22 agost 2017].
* ↑ «ICELAND: Municipalites and Urban Settlements» (en anglès). CITY POPULATION. [Consulta: 22 agost 2017].
* ↑ «Introducing Flúðir» (en anglès). Lonely Planet. Arxivat de l'original el 23 d’agost 2017. [Consulta: 22 agost 2017].
* ↑ «SECRET LAGOON – FLUDIR» (en anglès). Activity Iceland. Arxivat de l'original el 23 d’agost 2017. [Consulta: 22 agost 2017].
# Oklan

Oklan (en rus: Оклан) és un poble del krai de Kamtxatka, a Rússia, que el 2021 tenia 40 habitants. Pertany al districte de Kàmenskoie.

## Referències

* ↑ «Камчатский край. Общая площадь земель муниципального образования». Arxivat de l'original el 2017-09-02. [Consulta: 28 març 2022].
# Jofré Martorell

Jofré Martorell era fill d'en Francesc Martorell i la seua muller na Damiata, i net d'en Guillem Martorell, el fundador de la nissaga dels Martorell. Tenia el rang de cavaller. El seu germà era, per tant, el novel·lista Joanot Martorell, l'autor de Tirant lo Blanch. Va participar el 1420 en l'expedició d'Alfons el Magnànim a Sardenya i Còrsega.
A través de la documentació històrica se sap que Jofré Martorell participà en l'incident que s'esdevingué a l'alqueria de Benibrahim, que es correspon amb l'actual partida de Benibrai al terme municipal de Xaló. En Jofré formava part del grup de gent armada –més de 80 homes– que isqué a l'encontre de Dionís d'Orga, algutzir del Governador de València. Aquesta gernació portava ballestes, arcs, llances i d'altres armes d'atac i cridaven consignes ofensives contra l'oficial del Governador. En Galceran Martorell, germà d'en Jofré, que també hi era, s'enfrontà coratjosament a l'algutzir, que pretenia desposseir els Martorell de l'alqueria de Benibrahim i, també, de la de la Murta, que fita pel sud amb l'anterior. L'incident, afortunadament, acabà sense cap desgràcia personal, i la despossessió no tingué lloc aquell sis d'abril de 1442.
El dia 16 de juny de 1435 l'àvia Beatriu, mare d'en Francesc Martotrell, li donà al seu net en Jofré 1000 sous per al moment del seu casament. Aquesta donació tingué lloc davant del notari Francesc Pelegrí i en presència del justícia de Xaló, Joan Piera, del rector de la parròquia, Jaume Guillem, i de dos escuders de València. El 1446 junts amb son germà va trametre cartells de deseiximents i lletres de batalla a Gonçal d'Íxer.

## Referències

* ↑ Sáiz Serrano, Jorge. Caballeros del rey : nobleza y guerra en el reinado de Alfonso el Magnánimo (en castellà). València: Universitat de València, 2008, p. 408. ISBN 978-84-370-8433-6.
* ↑ Artigues, Antoni. «Tirant lo blanc. Joanot Martorell- Magisteri Teatre-Mag Poesia». [Consulta: 30 desembre 2021].
* ↑ de Riquer, Martí. Història de la literatura catalana.. volum I. Esplugues de Llobregat: Edicions Ariel, 1964.
* ↑ Martorell, Joanot; Grifoll Àvila, Isabel (ed.); Amate, Kim (il·l.). Tirant lo Blanc : episodis amorosos. 1ª ed. [Barcelona]: Castellnou, 2013. ISBN 978-84-9804-417-1.
# Juan José Manso del Abad

Juan José Manso del Abad (Cenera, Mieres (Astúries), 8 de novembre de 1906 – Mèxic, juliol de 1972) fou un obrer metal·lúrgic i dirigent comunista asturià.
Des de ben jove treballà a les mines de Turón, a la conca minera asturiana, i després a la fàbrica de canons de Trubia, on destacà com a sindicalista i milità al PCE. Participà força activament com a membre del Comitè de la Unitat, en la revolució de 1934 a Trubia, raó per la qual fou detingut i condemnat a mort, que li seria commutada per 30 de presó. A començaments de 1936 fou alliberat. A les eleccions generals espanyoles de 1936 fou elegit diputat per Oviedo pel Front Popular.
L'esclat de la guerra civil espanyola el sorprèn a Oviedo, on forma part del Comitè Antifeixista Asturià i des d'agost de 1937 representant de la Junta Delegada del Govern al Nord. L'octubre de 1936 va treure de primer a línia al futur guerriller Cristino García Granda i l'envià a l'Escola d'Especialitats de Santander. Tingué un paper important en el control per les milícies republicanes de la fàbrica de Trubia i col·laborà en l'evacuació de les forces militars republicanes d'Astúries. Després s'incorporà al buró polític del partit. També fou comissari polític de l'Exèrcit Popular de la República i membre de la Junta de Defensa de Madrid.
Després del cop d'estat de Segismundo Casado el febrer de 1939 marxà a França, d'on s'embarcà cap a l'Havana. Allí fou el dirigent més destacat del PCE a l'exili, col·laborant amb la Casa de Cultura i la revista Nosotros. Participà també en l'homenatge que el 1944 les autoritats cubanes van fer a la República espanyola en l'exili. El 1949 fou detingut per la policia política cubana i el 1951 marxà cap a Mèxic. Quan triomfà Fidel Castro el 1959 va retornar un temps a Cuba, però poc després marxà a Mèxic.

## Referències

* ↑ Werelate.org extret de la Gran Enciclopedia Asturiana
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* ↑ Memorial Madrid: Represión franquista y lucha por la libertad G Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a Taller de Historia del PCE

## Enllaços externs

* Jorge Domingo El exilio republicano español en Cuba. Juan José Manso Abad, p. 448
# Juan José Linz

Juan José Linz Storch de Gracia (Bonn, Alemanya, 1926 - New Haven, Estats Units, 2013) fou un sociòleg espanyol.

## Biografia

Nascut el 24 de desembre de 1926 a la ciutat alemanya de Bonn de pare alemany i mare espanyola, es traslladà amb la seva família des d'Alemanya fins a Espanya el 1932. Estudià batxillerat a Madrid, i es va llicenciar en Dret i Ciències Polítiques per la Universitat Complutense de Madrid, i ampliant els seus estudis amb la llicenciatura de sociologia a la Universitat de Colúmbia als Estats Units. El 1961 esdevé professor d'aquesta universitat, iniciant una sèrie d'investigacions empíriques que van exercir una gran influència en la sociologia espanyola del moment.
Després de retornar breument a Espanya per iniciar el curs a la nova Universitat Autònoma de Madrid es traslladà a la Universitat Yale el 1968, exercint de professor convidat en diferents universitats d'arreu del món com Berkeley, Stanford, Heidelberg, Múnic, Humboldt de Berlín i Florència.
El 1981 fou guardonat amb el Premi Europa d'assaig per la seva obra La caída de los regímenes democráticos. El 1987 fou guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries de Ciències Socials per la seva rellevant aportació a la sociologia política contemporània. El 1996 rebé a Uppsala el Premi Johan Skytte de Ciència Política.
Les seves investigacions i publicacions han versat sobre règims totalitaris i autoritaris, sociologia comparada del feixisme, la fallida de les democràcies, les transicions a la democràcia, els tipus de règims democràtics especialment el presidencialisme, els nacionalismes, religió i política, els partits polítics, la sociologia electoral, les elits polítiques, locals, empresarials i intel·lectuals i la història social d'Espanya.
Va morir a New Haven l'1 d'octubre del 2013

## Obra seleccionada

* Un régimen autoritario: España, 1964
* El sistema de partidos en España: pasado y futuro, 1967
* De la Falange al Movimiento: el partido único y el régimen de Franco, 1970
* Informe sociológico sobre el cambio político en España, 1975-1981, 1981

## Referències

* ↑ «Fallece Juan José Linz, gran experto en sociología política», 02-10-2013. [Consulta: 2 octubre 2013].

## Enllaços externs

* (castellà) Fundació Príncep d'Astúries, Príncep d'Astúries de Ciències Socials 1987 Arxivat 2010-03-23 a Wayback Machine.
# Josep Jané i Periu

Josep Jané i Periu (?, 1914 – Barcelona, 6 de febrer del 2008) va ser un historiador local català. Va començar donant classes de formació professional i educativa a l'Escola Tècnica Professional del Clot, el 1932 es va incorporar a la Joventut Obrera Cristiana de la Federació de Joves Cristians, la secretaria de la qual va assumir; durant la postguerra fou membre de la Comissió Abat Oliba i, el 1983, fundà el Museu de Torrebesses, una col·lecció Etnològica gestionada per la fundació del mateix nom, al poble del Segrià. El 2004 fou guardonat amb un dels Premis d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla.

## Obres

* Torrebesses, poble del priorat de la cartoixa de Santa Maria d'Escala Dei de Tarragona, 1451-1835
* Introducció a la història de Torrebesses (2000)

## Referències

* ↑ AADD. Museus i Centres de Patrimoni Cultural a Catalunya. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 2010, p. 123. ISBN 84-393-5437-1.
* ↑ Xmn2. «Històries del transport per carretera de Catalunya: L'òmnibus Hispano Suiza que conduïa en Josep Bota i Jigo: el cotxe correu de Torrebesses.», divendres, 7 setembre 2012. [Consulta: 16 juny 2021].
# Josef Stalder

Josef Stalder (Suïssa, 1919 - 1991) fou un gimnasta artístic suís, guanyador de set medalles olímpiques entre les dècades del 1940 i del 1950.

## Biografia

Va néixer el 6 de febrer de 1919 en una ciutat desconeguda de Suïssa.
Morí el 2 de març de 1991.

## Carrera esportiva

Va participar, als 29 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1948 celebrats a Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar tres medalles olímpiques: la medalla d'or en la prova de barra fixa, la medalla de plata en la prova per equips i la medalla de bronze en la prova de barres paral·leles, a més de finalitzar quart en la prova individual i cinquè en la prova d'anelles, amb les quals aconseguí guanyar sengles diplomes olímpics.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia) aconseguí guanyar quatre medalles: la medalla de plata en les proves per equips i barra fixa i la medalla de bronze en la prova individual i de barres paral·leles, a més de finalitzar cinquè en la prova de cavall amb arcs.
Al llarg de la seva carrera aconseguí guanyar set medalles en el Campionat del Món de gimnàstica artística, entre elles tres medalles d'or.
# José Francisco Cevallos

José Francisco Cevallos (Ancón, 17 d'abril de 1971) és un exfutbolista equatorià de les dècades de 1990 i 2000, dirigent esportiu i polític.
Fou 89 cops internacional amb la selecció de l'Equador amb la qual participà en el Mundial de 2002 i diverses copes Amèrica.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Barcelona SC, Once Caldas i LDU Quito.
El 23 de maig de 2011 fou escollit ministre d'Esports de l'Equador.
També fou president del Barcelona Sporting Club.

## Referències

* ↑ rsssf: Copa América 1995
* ↑ rsssf: Copa América 1997
* ↑ rsssf: Copa América 1999 Arxivat 2015-07-09 a Wayback Machine.
* ↑ rsssf: Copa América 2001 Arxivat 2013-10-19 a Wayback Machine.
* ↑ «Cuelgan guantes Las Manos del Ecuador» (en castellà). futbolecuador.com, 16-05-2011. [Consulta: 17 maig 2011].
* ↑ José Francisco Cevallos a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Cevallos será posesionado mañana como nuevo Ministro de Deportes a eluniverso.com
# Julian Egerton

Julian Egerton (Londres, Anglaterra, 24 d'agost de 1848 – 22 de gener de 1945) va ser un clarinetista clàssic anglès.
Egerton va néixer a Londres. Tot i contraure la poliomielitis als vuit anys, va tenir una llarga i productiva carrera, fins a 93 anys. Va estudiar primer amb el seu pare, William Egerton, i després amb George Tyler de la "Royal Philharmonic Society". Va ser el primer clarinetista britànic a interpretar el Quintet per a clarinet Op 115 de Brahms. Va ser professor al Royal College of Music en successió d'Henry Lazarus des del 1894 fins al 1910 i al Kneller Hall des del 1889. Entre els seus estudiants hi havia Charles Draper i Haydn Draper.
Quan l'Estat i les bandes privades de la reina Victòria es van reorganitzar el 1870, Julian Egerton va ocupar el lloc del seu pare, a l'edat de 22 anys, càrrec que va ocupar fins al 1909. Va ser, a més, director dels Concerts Hans Richer fundació el 1879 i a moltes festes provincials. Va tocar al primer i molts posteriors concerts al passeig al "Queens Hall" amb Henry Wood.
El 1910 va renunciar a les dues cites docents per motius personals, per a la sorpresa i el pesar de les institucions implicades. El 1911 va morir la seva dona Caroline Wakelin, amb qui es va casar el 1872. Junts van tenir set fills. Es va tornar a casar el 1917 i es va traslladar poc després a Bilsington, Kent, on va morir, als 96 anys.
Els seus clarinets Fieldhouse es conserven a la Col·lecció d'Instruments Musicals Històrics d'Edimburg.

## Referències

* Pamela Weston (1971), Clarinet Virtuosi of the Past, 292 pages.
* https://web.archive.org/web/20121012000336/http://www.music.ed.ac.uk/euchmi/ugw/ugwf1m.html// at www.music.ed.ac.uk
# Joseph Albert

Joseph Albert (Banyuls de la Marenda, 25 de març de 1931 - Perpinyà, 29 de setembre de 1991) va ser un viticultor, sindicalista i polític nord-català. Treballador agrícola al seu municipi, es va adherir al Partit Comunista Francès i al sindicat CGT el 1947. El 1951 fou nomenat primer secretari de la Federació del PCF als Pirineus Orientals, càrrec que va ocupar fins 1973. A les eleccions cantonals de 1973 fou escollit conseller general del cantó de Prats de Molló i la Presta succeint al seu company del partit Guillaume Julia que ja no es presentava. El 1983 fou escollit alcalde de Prats de Molló i la Presta. Va conservar tots dos mandats fins a la seva mort.
Va ser candidat del PCF a les eleccions legislatives franceses de 1962 i de 1968 per la primera circumscripció dels Pirineus Orientals: va desistir a favor de Paul Alduy (FGDS) en l'escrutini del 30 de juny de 1968. També fou derrotat per Alduy a les eleccions cantonals de 1960 al cantó de Perpinyà-Est i per Léon-Jean Grégory a les eleccions cantonals de 1976.
Crític envers el PCF des de 1968, va continuant sent la figura de proa del partit al departament dels Pirineus Orientals durant molts anys fins que va trencar amb el PCF el 1982. Després es va aproximar al Partit Socialista tot i que no s'hi va adherir.

## Referències

* ↑ Cahiers du communisme, décembre 1962, p. 219
* ↑ Le Travailleur catalan, numéro hors-série Mai 68 dans les P.O.
* ↑ Revue Communisme, n° 3, 1983, p. 154 : « Deux conseillers généraux des Pyrénées-Orientales, Narcisse Planas et Joseph Albert, ont annoncé fin novembre qu'ils démissionnaient du PCF »

## Bibliografia

* André Balent, « Albert (Joseph) », a Nouveau Dictionnaire de biographies roussillonnaises 1789-2011, vol. 1 Pouvoirs et société, t. 1 (A-L), Perpignan, Publications de l'olivier, 2011, 699 p. (ISBN 9782908866414)
# Jupiaba elassonaktis

Jupiaba elassonaktis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Tocantins al Brasil.

## Referències

* ↑ Zanata A. M. 1997. Jupiaba, um novo gênero de Tetragonopterinae com osso pélvico em forma de espinho (Characidae, Characiformes). Iheringia, Ser. Zool., Porto Alegre. Núm. 83. 99-136.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Pereira, T.N.A. & P.H.F. Lucinda. 2007. A new species of Jupiaba Zanata, 1997 (Ostariophysi, Characiformes, Characidae) from the rio Tocantins drainage, Brazil. Zootaxa 1614: 53–60.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
* Zanata, A. M. 1997. Jupiaba, um novo gênero de Tetragonopterinae com osso pélvico em forma de espinho (Characidae, Characiformes). Iheringia, Série Zoologia (Porto Alegre) Núm. 83: 99-136.