OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa dels Lleons

La Casa dels Lleons és un edifici d'estil neomudèjar situat al Parc de la Ciutadella de Barcelona, protegit com a bé amb elements d'interès.

## Història

L'edifici va ser projectat per l'arquitecte Pere Falqués i Urpí l'any 1894, com a part del seu encàrrec per satisfer les necessitats d'allotjament de la col·lecció zoològica instal·lada al Parc de la Ciutadella l'any 1892, la qual esdevindria el futur Parc Zoològic de Barcelona. L'edifici va ser concebut com a sala d'exposició amb gàbies per grans fèlids i, especialment, lleons, raó per la qual va rebre el nom de "Casa dels Lleons".
L'any 1924 va ser remodelat per convertir-se en la seu administrativa i edifici de direcció del Zoo de Barcelona, funció que ocupa fins a l'actualitat.

## Descripció

La Casa dels Lleons és un edifici d'estil neomudèjar. Es caracteritza per la seva façana frontal, composta per grans arcades de ferradura i construida amb maó vist en dues tonalitats distribuides en franges alternatives. Sobre els arcs es presenta una gelosia que arriba fins a la barbacana, de forma volada.
A les cantonades de la façana frontal s'eleven dos coronaments de maó vermell, guarnits amb l'escut de Barcelona i dos parallamps decorats amb elements metàl·lics esfèrics. Els coronaments i la barbacana són recobertes per teules romanes de ceràmica vidriada verda.
No es conserven gran part dels elements originals que componien les façanes laterals i la façana posterior de l'edifici, si bé no haurien presentat grans elements ornamentals. Fotografies prèvies a 1924 permeten demostrar la presència original de dues torres semicirculars laterals de coloració clara, decorades amb merlet i finestres.

## Referències

* 1 2 3 4 «Catàleg de patrimoni arquitectònic». Portal d'Informació Urbanística de l'Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 16 gener 2021].
* ↑ Carandell Baruzzi, Miquel. De les gàbies als espais oberts. Catalunya: Alpina, SL, 03-2018, p. 18-19. ISBN 978-84-8090-728-6.
* ↑ Zoo de Barcelona. Zoo oh!: revista del Zoo de Barcelona. 3. Barcelona: Zoo de Barcelona, 2011, p. 12.
* ↑ Caballé, Francesc; Catasús, Aina; González, Reinald. Estudi històric i valoració patrimonial del conjunt del Parc de la Ciutadella de Barcelona (tesi), 05-2019, p. 118.
* ↑ «Arxiu Fotogràfic del Centre Excursionista de Catalunya». Cercavila amb gegants i capgrossos pels carrers de Barcelona. [Consulta: 16 gener 2021].

## Vegeu també

* Parc Zoològic de Barcelona
* Pere Falqués i Urpí
* Modernisme català
# Casa al carrer Unió, 4 (Portbou)

La Casa al carrer Unió, 4 és una obra de Portbou (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Portbou, al bell mig del terme.
Edifici entre mitgeres de planta rectangular format per dos cossos adossats, amb teulada de dos vessants i coberta plana, aquesta última aprofitada com a terrat. El volum de majors dimensions consta de planta baixa i dos pisos, mentre que el menor en té tres. Majoritàriament, les obertures són rectangulars i presenten els emmarcaments en relleu arrebossats. La planta baixa ha estat transformada per adaptar-la als nous usos de la construcció. Tot i així, les obertures presenten emmarcaments ornamentats amb motllures semicirculars. Aquest nivell està delimitat, respecte als pisos superiors, per una cornisa motllurada. Al primer pis hi ha dos finestrals amb els emmarcaments arrebossats, que tenen sortida a un balcó corregut amb la llosana motllurada i barana de ferro treballat. Al mig hi ha una finestra probablement posterior a la construcció de l'edifici. A l'extrem de llevant del parament destaca una finestra amb l'emmarcament motllurat, guardapols i ampit motllurats. A la segona planta hi ha dos balcons exempts amb les llosanes motllurades, sostingudes per mènsules ornamentades amb bustos femenins. Les baranes també són de ferro treballat. A l'extrem de llevant del parament hi ha una altra finestra de les mateixes característiques que la del pis inferior i, alhora, també es repeteix a la tercera planta. El volum de majors dimensions està rematat per una cornisa motllurada, mentre que l'altre presenta una barana d'obra assentada també damunt d'una cornisa amb motllures.
La construcció presenta el parament arrebossat i pintat.

## Referències

* 1 2 3 «Casa al carrer Unió, 4». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2017].
# Casa de l'avinguda Catalunya, 23 (la Pobla de Claramunt)

La Casa de l'Avinguda Catalunya és edifici al nucli de la Pobla de Claramunt (Anoia) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Casa del primer quart del segle XX de composició simètrica, dos pisos, acabada en terrat de balustres. Sembla reformada sobretot a la part del balcó superior. Quatre columnes adossades tanquen l'estructura simètrica de porta i balcó (planta i primer pis), dobles, i sostenen el balcó del segon pis. Finestres i portes de sortida al balcó, remarcats per arrebossats. Mènsules decoratives simulen ésser l'element de subjecció del ràfec del terrat. Un drac-cigne en ferro forjat decora el balcó just al mig d'aquest.

## Notes

* ↑ «Façana al carrer Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Casa de l'Avinguda Catalunya (La Pobla de Claramunt - Anoia)
# Cantó de Valon

El cantó de Valon és un cantó francès del departament de l'Ardecha, situat al districte de L'Argentièira. Té 7 municipis i el cap és Valon.

## Municipis

* Balazuc
* Bessas
* La Bastida de Virac
* Lagòrça
* Ornhac de l'Avenc
* Pradons
* Ruoms
* Salavas
* Sampzon
* Vagnas
* Valon

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1952-1976 | Henri Ageron | SFIO, després PS |
| 1976-1982 | André Peschier | PCF |
| 1982-2001 | Yves Serre | PS |
| 2001-2008 | Max Divol | Divers droite, després UMP |
| 2008- | Laurent Ughetto | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 5.040 | 5.518 | 5.766 | 6.202 | 6.590 | 7.333 | 8.497 |
# Cantó de Vandœuvre-lès-Nancy-Est

El cantó de Vandœuvre-lès-Nancy-Est és un cantó francès del departament de Meurthe i Mosel·la, situat al districte de Nancy. Compta amb part del municipi de Vandœuvre-lès-Nancy.
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1998- | Stéphane Hablot | PS | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Casa del 5 del Carrer de Sant Pere

La Casa del 5 del Carrer de Sant Pere és un edifici medieval de la vila de Vilafranca de Conflent, de la comarca d'aquest nom, a la Catalunya del Nord.
Com el seu nom indica, és en el número 5 del carrer de Sant Pere, en el sector nord-occidental de la vila. Li correspon la parcel·la cadastral 23.
La casa, del segle xiv, és construït amb còdols, i ha estat molt refeta. Només conserva alguns elements mediev als a la planta baixa: una arcada de punt rodó amb les arestes aixamfranades i vestigis de la porta a l'angle meridional, amb arestes vives; el sòl està sobrealçat mitjançant uns graons.

## Referències

* ↑ La casa, en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «189 - Vilafranca de Conflent». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Garrigou Grandchamp, Pierre. «Inventaire des édifices domestiques des XIIe, XIIIe et XIVe siècles à Villefranche de Conflent». A: La maison au Moyen Age. Toulouse: Société archéologique du Midi, 2002.
# Cantó de Vitry-sur-Seine-1

El cantó de Vitry-sur-Seine-1 és un cantó francès del departament de la Val-de-Marne, al districte de Créteil. Creat amb la reorganització cantonal del 2015.

## Municipis

* Vitry-sur-Seine (en part)

## Referències

* ↑ Décret n° 2014-171 du 17 février 2014 portant délimitation des cantons dans le département du Val-de-Marne
# Cantó de Vitré-Est

El cantó de Vitré-Est (bretó Kanton Gwitreg-Reter) és una divisió administrativa francesa situat al departament d'Ille i Vilaine a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 10 comunes :
| Nom francès | Nom bretó | Població | km² | Codi Postal | Codi INSEE |
| Balazé | Belezeg | 1.914 | 36,66 | 35500 | 35015 |
| Bréal-sous-Vitré | Breal-Gwitreg | 530 | 5,75 | 35370 | 35038 |
| Châtillon-en-Vendelais | Kastellan-Gwennel | 1.551 | 32,03 | 35210 | 35072 |
| Erbrée | Ervored | 1.498 | 35,52 | 35500 | 35105 |
| La Chapelle-Erbrée | Ar Chapel-Ervoreg | 450 | 11,98 | 35500 | 35061 |
| Mondevert | Mondeverzh | 576 | 5,02 | 35370 | 35183 |
| Montautour | Menezaoter | 240 | 6,90 | 35360 | 35185 |
| Princé | Priskieg | 333 | 12,36 | 35210 | 35232 |
| Saint-M'Hervé | Sant-Merve | 1.213 | 29,68 | 35500 | 35300 |
| Vitré (fracció) | Gwitreg | 11.901 | ? | 35500 | 35360 |
| Cantó | Gwitreg-Reter | 20.206 | unbekannt | - | 3542 |

## Evolució demogràfica

| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 7.039 | 6.860 | 6.773 | 7.235 | 7.796 | 8.305 |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1976 | Alexis Méhaignerie | MRP |
| 1976-2001 | Pierre Méhaignerie | UDF-CDS |
| 2001-2008 | Joseph Prodhomme | UDF |
| 2008- | Isabelle Le Callennec | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Castell de Saix

El castell de Saix, s'alça sobre la població de Saix (Alt Vinalopó), dominant una penya propera al riu Vinalopó.

## Característiques

El castell de Saix va conèixer distintes fases constructives fins a arribar a tenir l'aparença que avui dia contemplem. Són molts autors els quals opinen que la seva actual fàbrica és del segle xiv, encara que ja en època musulmana existia en aquest mateix lloc un alcàsser que rebia també la denominació de Saix. La part més antiga del castell és la zona nord, i la més moderna, la qual correspon a la torre de l'Homenatge.
El Castell és una de les tres grans fortaleses de la comarca, juntament amb les de Villena i Biar. Formava part de la línia defensiva de fortificacions d'aquesta zona des de l'època musulmana.
Es compon bàsicament de dues grans torres cúbiques unides per llenços de muralla amb merlets. Els fonaments d'una de les torres són possiblement romans, i l'altra, considerada com la de l'homenatge, és musulmana, del segle xii, encara que els seus fonaments són del segle x.
En el seu interior es troba una notable escala amb volta d'arcs ogivals que ascendeix fins als pisos superiors.
La torre de l'homenatge es troba en el segon recinte, cimentada sobre una caverna de la roca, amb més de 15 metres d'altura i tres plantes de carreus encadenats.
La primera i la segona d'aquestes plantes posseeixen una volta de mig canó apuntada, amb sageteres en aquesta última i en la tercera d'elles. La comunicació entre les plantes es realitza a través d'una escala que, adossada al mur, es troba coberta amb arcs apuntats i escalonats.
Existia un pont llevadis com accés a la torre de l'Homenatge que avui dia ha desaparegut. Al costat de la torre existeix un gran aljub amb un dels seus costats.
L'altra torre se situa en l'extrem de la planta allargada del castell. El seu forma és quadrada i posseeix una única planta amb volta de canó i gruixuts murs. A part d'aquests elements, la seva secció més destacable és l'accés al castell, que es realitza a través d'un baluard que dona pas al pati principal.
La fortalesa ha estat restaurada i el seu estat és molt bo.
* 1 2 URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1740. Data de consulta: 10 octubre 2024.
# Cau del Notari

El Cau del Notari és un paratge del terme municipal de Granera, a la comarca del Moianès, un morro de gresera sobre el punt d'unió dels torrents de les Gavinetes i de les Sorreres.
Està situat en el sector sud-occidental del terme, a ran del límit amb Castellterçol, a la dreta del torrent del Sot del Calbó, al nord de les Sorreres, al nord-oest del Pererol i al sud-oest de Coll Roig.

## Referències

* ↑ Gracía-Pey, Enric. Granera. Recull Toponomàstic (pdf). (edició digital de juny de 2009). Barcelona: Societat d'Onomàstica & Institut Cartogràfic de Catalunya, juny de 2004, p. 57 [Consulta: 12 gener 2020]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ «El Cau del Notari en el seu entorn». Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Castel d'Azzano

Castel d'Azzano és un comune (municipi) de la província de Verona, a la regió italiana del Vèneto, situat a uns 110 quilòmetres a l'oest de Venècia i a uns 6 quilòmetres al sud-oest de Verona.
A 1 de gener de 2020 la seva població era de 11.958 habitants.
Castel d'Azzano limita amb els següents municipis: Buttapietra, Verona, Vigasio i Villafranca di Verona.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 14 agost 2020].
# Castel di Lucio

Castel di Lucio (sicilià Castiddruzzu) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Messina. L'any 2007 tenia 1.432 habitants. Limita amb els municipis de Geraci Siculo (PA), Mistretta, Nicosia (EN), Pettineo i San Mauro Castelverde (PA).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Giuseppe Franco | Llista cívica |
# Causa Galiza

Causa Galiza és una organització política independentista gallega. Causa Galiza va ser fundada en 2012, i en 2014 esdevenir un partit polític. El 31 d'octubre de 2015, nou membres de Causa Galiza van ser detinguts sota l'acusació de ser membres del grup Resistência Galega, una organització que fou qualificada com a terrorista, i van ser acusats de cometre el delicte d'apologia del terrorisme. El 2016, l'Audiència Nacional va il·legalitzar l'organització durant un any degut a un delicte d'apologia del terrorisme.

## Referències

* ↑ «Comparecen na Audencia Nacional os detidos de Resistencia galega.». CRTVG.
* ↑ «La Audiencia Nacional suspende por un año a Causa Galiza por apoyar la actividad terrorista en Galicia.». La Voz de Galicia.

## Enllaços externs

* Moviments de municipis i entitats contra la il·legalització del partit Causa Galiza.
# Centre-du-Québec

Centre-du-Québec és una regió administrativa de la província canadenca del Quebec, situada a la riba sud del riu Sant Llorenç. La regió està dividida en 5 municipalitats regionals de comtat (MRC) i 83 municipis.

## Demografia

* Població: 226 856 (2005)
* Superfície: 6 921 km²
* Densitat: 32,8 hab./km²
* Taxa de natalitat: 9,7‰ (2005)
* Taxa de mortalitat: 7,9‰ (2005)
Font: Institut de la statistique du Québec

## Organització territorial

Centre-du-Québec compta amb cinc municipalitats regionals de comtat i un territori equivalent, la reserva índia d'Odanak, enclavada dins el territori de Nicolet-Yamaska, tot i no formar-ne part.

### Municipalitats regionals de comtat

* Arthabaska
* Bécancour
* Drummond
* L'Érable
* Nicolet-Yamaska

### Territoris equivalents

* Reserva índia d'Odanak

## Enllaços externs

* Portal regional de Centre-du-Québec Arxivat 2006-06-16 a Wayback Machine. (francès)
* Pàgina oficial turística de Centre-du-Québec Arxivat 2006-06-28 a Wayback Machine. (francès) (anglès)
# Centre (Alacant)

El Centre és un barri de la ciutat d'Alacant a l'Alacantí. Limita al nord, separat per l'avinguda d'Alfons el Savi, amb el barri del Mercat i, en el seu extrem més oriental, amb el de Sant Antoni; a l'est, separat per la Rambla de Méndez Núñez, amb el barri de Santa Creu; i, delimitant al sud pel passeig de l'Esplanada, i a l'oest pel carrer de Canalejas i l'avinguda de Federico Soto, amb el barri de l'Eixample-Diputació. Segons el cens de 2006, compta en 5.865 habitants (2.607 homes i 3.258 dones).

## Referències

* Població per barris Arxivat 2007-03-19 a Wayback Machine., en la pàgina de l'Ajuntament d'Alacant.
Viccionari
# Cerfontaine (Nord)

Cerfontaine és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 563 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 553 | 578 | 641 | 588 | 559 | 562 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jacky Sautier | |
# Cementiri militar polonès de Monte Cassino

El cementiri militar polonès de Monte Cassino hi ha les sepultures de 1.072 polonesos que van morir assaltant l'abadia benedictina bombardejada a la muntanya el maig de 1944, durant la batalla de Monte Cassino. El cementiri és mantingut pel Consell per a la protecció dels llocs commemoratius de lluita i martiri.
Les afiliacions religioses dels difunts s'indiquen en tres tipus de làpides: creus cristianes per a les làpides catòliques i ortodoxes orientals i jueves que porten l'estrella de David.
El cementiri també guarda la tomba del general Władysław Anders, que havia comandat les forces poloneses que van capturar Monte Cassino. Anders va morir a Londres el 1970 i les seves cendres van ser enterrades al cementiri.
El cementiri es pot veure clarament des de l'abadia, que es troba a pocs centenars de metres.
El cementiri és el més proper de tots els cementiris aliats, que simbolitza la importància dels combatents polonesos durant la batalla. Són els polonesos els qui s'han atribuït l'alliberament de l'abadia de les potències de l'Eix. Com a tals, els seus morts de guerra van ser honrats en ser enterrats tan a prop de l'estructura per la qual van morir alliberadors.

## Galeria

* Làpida del tinent general General Władysław Anders
* Làpides ortodoxes i critianes
* Làpida jueva
* La làpida del soldat jueu de l'exèrcit d'Anders, Abraham Wurzel
* Vista del monestir de Monte Cassino des del cementiri polonès
* Cementiri polonès vist des del monestir de Monte Cassino
* Placa al cementiri

## Enllaços externs

* Polish World War II Military Cemeteries in Italy Arxivat 2021-05-17 a Wayback Machine. (anglès)
* Traces of War (anglès)
* The War Cemeteries at Cassino (anglès)
# Cementiri municipal (Tordera)

El Cementiri municipal és una obra de Tordera (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Cementiri situat a l'oest del nucli urbà de Tordera format per una superfície de planta rectangular tancada per un mur perimetral continu on hi ha bona part dels nínxols. La porta d'accés està orientada a l'est, mentre que a l'oest hi ha una sala que sobresurt en forma semicircular. L'interior, cobert de vegetació i xiprers, disposa de cinc construccions allargades que permeteren ampliar l'espai per als nínxols.

## Història

A Tordera hi havia el cementiri situat al costat de l'Església Parroquial de Sant Esteve però a causa de l'augment de població es va construir un segon cementiri als afores del nucli. Segons les fons documentals el 1853 es decideix buscar un altre lloc i finalment s'inaugura el nou cementiri el 1858. Durant 40 anys van funcionar de manera simultània fins que es va traslladar el primer.

## Referències

* 1 2 «Cementiri municipal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 juny 2020].
# Gerencialisme

El gerencialisme, a un nivell, implica la creença en el valor dels gestors professionals i en els conceptes i mètodes que utilitzen. Els escriptors contemporanis en gestió com Thomas Diefenbach associen el gerencialisme amb la jerarquia. Però els estudiosos també han vinculat el gerencialisme amb el control, amb la rendició de comptes, i amb una creença ideològica decidida en la importància d'organitzacions gestionades estretament, en contraposició a individus o a grups que no s'assemblen a una organització.

## Referències

* ↑ Consulta feta el 2020 al TermCat, sobre la traducció anglesa de Managerialism.
* ↑ Diefenbach, Thomas. Hierarchy and Organisation: Toward a General Theory of Hierarchical Social Systems (en anglès). Routledge, 2013-06-21. ISBN 9780415843928.
* ↑ For example: Enteman, Willard F.. «7: Managerialism». A: Managerialism: The Emergence of a New Ideology. Madison, Wisconsin: University of Wisconsin Press, 1993, p. 164. ISBN 9780299139247. «Managerialism does not hold that the corporation is so driven by an organic principle that individual managers have no effective choice in giving it direction. Whether the organization behaves in an organic way is, to an important extent, a result of the management's efforts, and the direction of that organic force is something over which management attempts to exercise control. Thus, managerialism has not accepted the underlying determinism of capitalism and socialism.»
* ↑ Miller, Karen Johnston; McTavish, Duncan. «9: Public policy and accountability». A: Making and Managing Public Policy. London: Routledge, p. 216. ISBN 9781135016906. «Accountability as managerialism [...] Hood and Lodge (2006: 186-187; Hood and Scott 2000) argue that NPM and managerialism have changed the nature of the public service bargain. [...] Thus, to demonstrate results, managerial accountability is employed with a combination of market accountability with more 'customer' focus to users of public services, and performance management regimes. The idea is to ensure that bureaucrats are more responsive to users of services (downward accountability) and report results and policy delivery to political masters (upward accountability). Ironically[,] managerial regimes have had unintended outcomes with civil servants becoming defensive about performance rather than being innovative - the exact opposite of what managerial regimes are designed to achieve (ibid).»
* ↑ MacBeath, John; Dempster, Neil; Frost, David; Johnson, Greer; Swaffield, Sue. «The policy challenge». A: Strengthening the Connections between Leadership and Learning: Challenges to Policy, School and Classroom Practice. Routledge. ISBN 9781351165303. «Managerialism may be described as seductive because it has an easy appeal with its endorsement of efficiency, effectiveness, and accountability. [...] This seductive argument has it that schools, and the organisations in which they are embedded, need to be more tightly managed, more transparent, and thus more easily held to account by their 'stakeholders'.»
# Josep Maria Civit i Fons

* Per a altres significats, vegeu «Josep Maria Civit».
Josep Maria Civit i Fons (Barcelona, 24 de juny de 1954) és un director de fotografia català. És conegut per la seva participació en pel·lícules com La cara oculta (2011), Incerta glòria (2017) o El rey de La Habana (2015).
Estudià teoria de l'art contemporani a la Universitat Autònoma de Barcelona i fotografia i disseny gràfic a l'escola Eina.
Als Premis Gaudí de 2018 va guanyar el premi a la millor fotografia. També ha obtingut una nominació al Goya el 2016 pel seu treball fotogràfic en la pel·lícula El Rey de La Habana. Va guanyar el Premi Prisma 2012 a la Millor Cinematografia de Produccions de TV per Tornarem, atorgat per l'Associació Espanyola de Directors i Directores de Fotografia. A més de la seva participació en el cinema d'autor també va realitzar videoclips i publicitat. Dels més de treinta premis que ha guanyat en aquest camp destaca el Lleó de cinema publicitari de Canes.

## Referències

* 1 2 Ros, Cristina «Josep Maria Civit: “En cada pel·lícula faig un viatge al cap del director”». Ara, 17-08-2017 [Consulta: 23 desembre 2018].
* 1 2 «Josep M. Civit». IMDb. [Consulta: 24 desembre 2018].
* 1 2 CCS. «Josep Maria Civit i Fons». A: Diccionari enciclopèdic del cinema a Catalunya. en línia. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, s.d [Consulta: 31 desembre 2018].
* ↑ «Els guanyadors». CCMA. [Consulta: 29 gener 2018].
* ↑ 324cat. «Josep Maria Civit, premi a la millor fotografia». CCMA, 03-01-2013. [Consulta: 31 desembre 2018].

## Enllaços externs

* «Josep Maria Civit». Catalanfilms&tv. Generalitat de Catalunya.