OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Conchobar mac Nessa

Conchobar mac Nessa, fill de Ness en la mitologia cèltica irlandesa, és el prototip de la reialesa cèltica de redistribució de la riquesa, que va treballar per a la prosperitat i equilibri del seu poble. Amb nombroses guerres, es va oposar a altres regnes d'Irlanda. La seva capital va ser Emain Macha.

## Biografia

Fill del druida Cathbad i de la reina Ness, va arribar a ser rei de l'Ulster gràcies a un truc de la seva mare: casada amb el rei Fergus mac Roeg, li va demanar el tron per al seu fill durant només un any. En finalitzar-lo, els habitants de l'Ulster van refusar el retorn de Fergus i Conchobar va assumir el seu paper de rei.
Es va casar amb quatre filles d'Eochaid Feidlech: Mumain, Aitenchaithrech Ethne, Clothra i Medb. Durant un viatge a l'altre món (el Sidh), amb la seva germana Dectera que li feia d'auriga, va concebre Cú Chulainn. A la mort de la seva posterior esposa Deirdre, decideix unir-se a Luaine, la qual és víctima d'una maledicció mortal del druïda Aithirne Ailgesach.
Conchobar tenia tres residències a Emain Macha:
* la Cróeb Ruad, on s'assentava el rei;
* la Cróeb Derg, on es guardaven els trofeus de les batalles i
* la Téte Brecc, on s'emmagatzemaven les armes dels guerrers.

### Mort

Conchobar va ser assassinat com a resultat d'una ferida infligida pel guerrer Cet mac Máach de Connacht. Cet havia robat un dels trofeus de la Batalla de l'Ulster, el cervell petrificat de Mesgegra, rei de Leinster, i li dispara des del seu mandró fins a incrustar-lo al cap de Conchobar; aquest fet es creu que va tenir lloc a Horseleap, ciutat situada en el comtat d'Offaly. Els metges van ser incapaços d'eliminar de Conchobar, el cervell petrificat; van cosir la ferida i van dir al rei que podria sobreviure, sempre que no s'emocionés o fes grans esforços. Set anys més tard, passats d'una manera raonablement pacífica, se li va parlar a Conchobar de la mort de Crist, i es va enfadar tant, que el cervell va esclatar en el seu cap, i va morir. La sang de la ferida el va batejar com a cristià, i la seva ànima va anar al cel. Encara que aquest relat de la seva mort ha estat cristianitzat, també té fortes similituds amb el mite escandinau de Thor, que lluita contra Hrungnir, cosa que suggereix o bé un origen comú dels dos episodis o una influència de l'època dels nordicogaèlics a Irlanda.

## Vegeu també

* Cicle de l'Ulster.

## Referències

* ↑ Stokes, 1910, p. 18-38.
* ↑ O'Curry, 1861, p. 593.
* ↑ Meyer, 1906, p. 2-21.

## Bibliografia

* Meyer, Kuno. «The Death of Conchobar ». A: The Death Tales of the Ulster Heroes (en anglès), 1906.
* O'Curry, Eugene. Lectures on the Manuscript Materials of Ancient Irish History (en anglès), 1861.
* Stokes, Whitley «Tidings of Conchobar mac Nessa» (en anglès). Ériu nº 4, 1910.
Temes de la mitologia celta :
Part de {{Mitologies europees}} :
Temes generals :
Mitologia irlandesa :
Mitologia escocesa :
Mitologia gal·lesa :
Mitologia bretona :
Vegeu també: Mitologia de les illes Hèbrides, {{Mitologia gal·lo-britònica}}, {{Mitologia gallega}}, {{Mitologia irlandesa (Ulster)}} i {{Llegenda del Rei Artús}} :
# Albalat

«Albalat» té aquests significats:
* Albalat de la Ribera, municipi de la Ribera Baixa
* Albalat dels Sorells, municipi de l'Horta Nord
* Albalat dels Tarongers, municipi del Camp de Morvedre
* Albalat dels Ànecs, antic assentament, avui en dia abandonat, en el municipi de Cabanes, la Plana Alta
* Albalat d'Altea
* Albalat de Cinca, municipi aragonès a la província d'Osca i enquadrat a la comarca del Cinca Mitjà
* Albalat de l'Arzebispe, població d'Aragó, de la província de Terol, situat a l'esquerra del riu Martín, a la comarca del Baix Martín
# Adalia (Valladolid)

Adalia és un municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó. Limita amb San Cebrián de Mazote al nord, Barruelo del Valle, Villasexmir i San Salvador a l'est, Gallegos de Hornija i Vega de Valdetronco al sud, i Mota del Marqués a l'oest.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 93 | 87 | 87 | 88 | 84 | 82 | 74 | 69 | 68 | 67 |

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | Siro Bayon Martin | UCD | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | Ildefonso Fernandez Izquierdo | AP/PDP/UL | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | Tomas Delgado del Barrio | PP | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | Tomas Delgado del Barrio | PP | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | | | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | | | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Francisco González Fernández | PP | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Jesús Ángel Fernández Paniagua | Independent | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Personatges il·lustres

* Melitón Herreras, poeta local.
* Isidro Primo Rodríguez (1881-1936), beat Edmigio, beatificat el 10 d'octubre de 1993 per Joan Pau II.
# Aljamia

Aljamia (de l'àrab: العجَميَّة, al-ʿajamiyya) és el nom de l'escriptura amb caràcters àrabs de les diverses llengües romàniques de la península Ibèrica. La llengua de l'administració era l'àrab però les parles d'origen llatí seguien vives en l'ús de part de la població, i aquesta llengua s'escrivia amb caràcters aràbics. Amb aquest tipus d'escriptura es varen redactar un nombre significatiu de textos, destacant els diwans (col·leccions de poemes).
Altres usos d'aljamia: Per extensió, s'utilitzen els termes hebraicoaljamiat o simplement aljamiat per referir-se als textos en llengües romàniques escrits amb l'alfabet hebreu, especialment per part dels jueus sefardites, ja que tradicionalment el judeocastellà s'ha escrit en caràcters hebreus.

## Referències

* ↑ «Aljamiat- Sapiens.cat». Arxivat de l'original el 2017-08-02. [Consulta: 8 maig 2017].

## Bibliografia

* E. Saavedra, Índice de la literatura aljamiada, Madrid 1878
* Xavier Casassas Canals, "La literatura aljamiado-morisca en el marco de la literatura islámica española: siglos XIII-XVII (una variedad del castellano vinculada al hiero-sprachbund islámico)", en Benlabbah, Fatiha y Chalkha, Achouak. (Eds.), Los moriscos y su legado desde ésta y otras laderas, Rabat, 2010, pp. 368-396.
# Adolf Müller

Adolf Müller (Tolna, Hongria, 7 d'octubre de 1801 - Viena, Àustria, 29 de juliol de 1886) fou un compositor i escriptor austríac.
Per raons desconegudes, Matthias Schmid, després de la mort de ses pares. Va créixer amb son oncle i sa tia a Brünn. Hi fa rebre la primera formació musical amb Joseph Rieger. Amb vuit anys va donar el primer concert públic al pianoforte. Els parents acollidors, una família d'artistes, el van destinar al teatre. Tot i això, preferia la música.i El 1823 se'n va anar a Viena on va estudiar composició amb Joseph von Blumenthal. Després unes obres menors, el 1826 va tenir un pimer èxit amb l'opereta Die Schwarze Frau (la dona negra). Va ser també durant molts anys mestre de capella Leopodstädter Theater i del Theater an der Wien.
Dotat d'una gran facilitat melòdica i de no escassos coneixements tècnics, des de 1825 fins al 1884 va compondre 640 obres teatrals (operetes, vodevils, etc.) d'escàs valor, però que es feren populars. Ja no es pot comptar el nombre dels seus lieder i peces per a piano.
Durant algun temps també es dedicà a l'ensenyament del cant. Va tenir entre els seus alumnes na Antonie Erhartt.
El seu fill, Adolf Müller (1839-1901), fou també compositor i director d'orquestra.

## Referències

* ↑ Letellier, Robert Ignatius. Operetta: A Sourcebook, Volume I. Cambridge Scholars Publishing, 5 d'octubre de 2015, p. 418–419. ISBN 978-1-4438-8425-9.
* ↑ von Wurzbach, Constantin. «Müller, Adolph (Vater)». A: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich (en alemany). tom 19. Viena: Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, 1868, p. 328–338 [Consulta: 10 agost 2022].
* 1 2 Biba, Otto. «Müller, Adolf». A: Neue Deutsche Biographie (en alemany). tom 18, 1997, p. 341-342.
* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castella). volum 37, Mu-Neby. facsímil de l'edició de 1918. Madrid: Espasa-Calpe, 1976, p. 246. ISBN 84-239-4537-5.
* ↑ von Wurzbach, Constantin. «Müller, Adolph (Sohn)». A: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich (en alemany). tom 19. Viena: Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, 1868, p. 338s. [Consulta: 10 agost 2022].
# Eremites de Sant Joan Baptista

Les Eremites de Sant Joan Baptista o Monges Baptistines són religioses de vots solemnes membres de l'orde monàstic fundat en 1730 per Giovanna Battista Solimani.

## Història

Giovanna Battista Solimani va tenir (deia que fou en una visió) la inspiració de fundar un nou orde monàstic que prengués com a model la vida de Sant Joan Baptista, pel rigor de la seva vida i la seva tasca d'apostolat. Solimani conegué el prevere Domenico Francesco Oliveri, rector de Moneglia (prop de Gènova), qui el cridà perquè s'establís a Moneglia, on anà el 7 de juny de 1730.
Hi visqué amb algunes companyes en una estricta clausura i vivint de l'almoina, començant així la vida comunitària de l'institut. El 1736, amb l'autorització del dux i de l'arquebisbe de Gènova, la comunitat es traslladà a la capital. El gener de 1744, el papa Benet XIV, aprovà amb tres breus l'erecció del monestir i la regla del nou orde.
El 7 de desembre del 1744 les religioses s'instal·laren a un monestir fet en una casa del noble Carlo Giustiniani; el 20 d'abril del 1746 la fundadora i dotze companyes reberen l'hàbit religiós de mans de l'arquebisbe i el 5 d'agost del 1747, després de l'any de noviciat, feren els vots solemnes perpetus.
La regla, d'una extrema rigorositat, fou mitigada després del Concili Vaticà II.
El monestir de Gènova es traslladà, en 1924, de la Salita dei Cappuccini (avui Salita Battistine) al barri de Sturla. N'hi hagué una casa filial, fundada a Roma en 1775 per desig de Climent XIV: el 1950 es traslladà a Grotte di Pastena, però es tancà per manca de vocacions. En 1972 s'obrí un nou monestir a Trivero.

## Activitats i difusió

Les baptistines fan vida contemplativa, amb vots de pobresa, obediència, castedat i clausura. Porten un hàbit format per una túnica de llana de color de canyella, cinyell de crins, escapulari i capa del mateix color que la túnica, vel negre i sandàlies de corda.
En acabar el 2005 només tenia dos monestirs: Gènova i Brovarone di Trivero, amb divuit monges.

## Bibliografia

Annuario Pontificio per l'anno 2007. Città del Vaticano: Editrice Vaticane, 2007, p. 1523
# Cantó de Vavincourt

El cantó de Vavincourt és un cantó francès del departament del Mosa, situat al districte de Bar-le-Duc. Té 11 municipis i el cap és Vavincourt.

## Municipis

* Behonne
* Chardogne
* Érize-la-Brûlée
* Érize-Saint-Dizier
* Géry
* Naives-Rosières
* Raival
* Resson
* Rumont
* Seigneulles
* Vavincourt

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1973 | M. Zaepffel | Divers droite |
| 1973-1992 | Michel Chauvin | UDR, després RPR |
| 1992-1998 | Didier Herment | Divers droite |
| 1998-2004 | Jean-Jacques Poette | Divers droite |
| 2004- | Jean-Claude Salziger | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Haílton Corrêa de Arruda

Haílton Corrêa de Arruda, conegut com a Manga, (26 d'abril de 1937) és un exfutbolista brasiler.

## Selecció del Brasil

Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 1966.

## Referències

* ↑ Haílton Corrêa de Arruda a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Todos os brasileiros - 1966» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# III Sínode de Sevilla

El III Sínode de Sevilla fou una reunió de bisbes de la província de la Bètica al Regne de Toledo, l'any 634.
La seva existència és coneguda gràcies a una carta de Brauli, Bisbe de Saragossa, en la qual sol·licitava (primer al rei i després al Bisbe de Sevilla, Isidor) còpies de les actes.
# València Firebats

Els València Firebats, que en català seria Rat-penats de foc de València, són un equip de futbol americà de la ciutat de València. L'equip es fundà l'any 1993 i actualment prenen part de la màxima categoria de la Lliga espanyola de futbol americà.
És un dels millors equips de la lliga disputant cinc anys consecutius la final de la LNFA, aconseguint el títol dels anys 2006, 2007 i 2009, tan sols perdent la final de 2008 i 2010 enfront L'Hospitalet Pioners.

## Palmarès

* 3 Lliga espanyola de futbol americà: 2006, 2007 i 2009

## Referències

* ↑ Valero, Pedro. «València manda en el fútbol americano» (en castellà). Levante-EMV, 22-01-2018. [Consulta: 24 maig 2024].

## Enllaços externs

* Web oficial València Firebats
# Eremites de Sant Jeroni

«Eremites de Sant Jeroni» té aquests significats:

## Religió

* Eremites de Sant Jeroni de Fiesole
* Orde de Sant Jeroni
* Pobres Eremites de Sant Jeroni
# Amon Amarth

«Amon Amarth» té aquests significats:
* A la Terra Mitjana de J.R.R. Tolkien, Amon Amarth és el nom que rep en Síndarin el Mont del Fat o Oròdruin.
* Amon Amarth es refereix a un grup musical Suec de Death Viking Metal, que agafa el nom de la muntanya imaginada per J.R.R. Tolkien.
# Matamala (Gaià)

Matamala és una masia al nord del terme municipal de Gaià (Bages) prop de la colònia de Cal Vidal. És un edifici civil construït en pedra, una masia orientada al sud-oest del tipus II de la classificació de J. Danés. Mas de tres plantes amb construccions laterals que fan un pati d'entrada. Porta interior de mig punt i adovellada, que permet deduir que una ampliació afectà a la façana. Hi ha tres arcades al primer pis i tres al segon, aquestes tapades posteriorment. Material de construcció: pedra.
La casa fou construïda l'any 1701 segons consta en diverses inscripcions tant a l'interior com a l'exterior de l'edifici. Però suposem que anteriorment hi havia un altre edifici doncs en el fogatge de 1553 hi surt Pere Corts que viu a Matamala (al costat de la casa n'hi ha una altra en estat ruïnós). L'ampliació més important fou el 1779 (segons consta a la porta d'entrada i afectà a la façana). La nova façana incorporà una galeria al primer pis.

## Referències

* 1 2 «Mas Matamala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
# Cantó de Veira-Monton

El cantó de Veira-Monton és un cantó francès del departament del Puèi Domat, situat al districte de Clarmont d'Alvèrnia. Té 11 municipis i el cap és Veira-Monton.

## Municipis

* Authezat
* Le Cendre
* Corent
* Le Crest
* Les Martres-de-Veyre
* Orcet
* Plauzat
* La Roche-Blanche
* La Sauvetat
* Tallende
* Veira-Monton

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1961-1979 | Raymond Deval | Divers droite |
| 1979-1985 | Paul Bador | PS |
| 1985-1998 | Pierre Chabrillat | UDF |
| 1998- | Jean-Pierre Decombas | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 7.984 | 9.711 | 13.047 | 17.416 | 21.147 | 22.732 | 23.833 |
# Capella de Maria Auxiliadora

Capella de Maria Auxiliadora és una obra eclèctica d'Alella (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Element urbà de tipus religiós.
Petita capella situada al camí del Bosquet i formada per una petita cupuleta amb volta de mitja taronja que allotja una imatge de la Mare de Déu amb l'Infant Jesús als braços, ambdós coronats. La cúpula és sostinguda per quatre columnetes de tipus clàssic amb capitells decorats amb elements vegetals i aixecats sobre petits plints quadrats. A la part inferior sembla que hi ha una part afegida posteriorment, la continuació d'aquests petits plints en quatre pilars construïts amb totxo. La Mare de Déu s'eleva sobre una columna estriada de tipus clàssic.

## Referències

* 1 2 «Capella de Maria Auxiliadora». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Cap de Crist

El Cap de Crist és una talla en alabastre amb restes de policromia i daurat, obra de Jaume Cascalls, un dels escultors més rellevants del segle xiv a Catalunya. Cascalls va estar vinculat durant gairebé trenta anys al projecte del panteó reial de Poblet del rei Pere el Cerimoniós i a altres grans empreses del període així ho avala. Ara com ara, d'acord amb criteris estilístics, se li atribueix la realització d'aquest «Cap de Crist», que devia formar part d'un grup escultòric del Sant Sepulcre, presumiblement provinent de l'església del convent de Sant Agustí Vell de Barcelona que, segons descripcions antigues, van fer construir els paraires i els tintorers sota l'advocació del Corpus Christi el 1352.
La fractura del coll permet suposar que pertanyia a un Crist jacent de cos sencer, com el conservat a l'Església de Sant Feliu de Girona i adscrit també a Cascalls. Les semblances corresponen a la temàtica d'ambdues obres, al seu tractament naturalista i també a qüestions d'ordre estilístic. En aquesta peça cal destacar determinats recursos materials com l'addició de punxes d'esbarzer per tal d'intensificar l'efecte dramàtic de la testa coronada d'espines.

## Referències

* ↑ Cap de Crist, al web del MNAC
* ↑ «Cap de Crist | Museu Nacional d'Art de Catalunya». [Consulta: 30 abril 2022].
* ↑ DDAA, 2012, p. 85.

## Bibliografia

* DDAA. Catàleg de la col·lecció del gòtic.Museu Nacional d'Art de Catalunya. Barcelona: MNAC, 2012.
# Capriccio (Rex Whistler)

Capriccio és un gran mural del pintor anglès Rex Whistler (1905–1944). Està penjat en el menjador de Plas Newydd, la històrica llar dels marquesos d'Anglesey, ara propietat del National Trust, que té vistes a l'estret de Menai i a les muntanyes de Snowdonia, al nord de Gal·les. El mural és l'obra més gran de Whistler, i també la pintura de llenç més gran del Regne Unit.
L'obra va ser executada in situ entre 1936 i 1938. Mesura 58 peus de llarg, ocupant tota una paret del menjador. Es tracta d'una escena portuària de trompe-l'œil i un paisatge marí, el seu tema és italià d'estil, però barreja punts de vista d'"edificis britànics i italians, i les muntanyes de Snowdonia".
El mural inclou un autoretrat de Whisrler portant una escombra mentre el treball continua en la columnata del sud.

## Referències

* ↑ Morris, Roderick Conway. «Rex Whistler, Remembered and Revisited», 09-07-2013.
* ↑ Ltd, e3 Media. «Capriccio of a Mediterranean Seaport with British and Italian Buildings, the Mountains of Snowdonia, and a Self-portrait wielding a Broom (Plas Newydd Dining Room Mural) 1175991». www.nationaltrustcollections.org.uk.
* ↑ says, Nikki Copleston. «Whistler's wonder». Illuminations, 10-09-2019.
* ↑ «Letters and rose carving give insight into relationship between Rex Whistler and Lady Caroline Paget». Letters and rose carving give insight into relationship between Rex Whistler and Lady Caroline Paget. [Consulta: 28 juliol 2021].
* ↑ «Letters and rose carving give insight into relationship between Rex Whistler and Lady Caroline Paget». Letters and rose carving give insight into relationship between Rex Whistler and Lady Caroline Paget. [Consulta: 3 agost 2021].
# Cantó de Montebourg

El cantó de Montebourg és un cantó francès del departament de la Manche, situat al districte de Cherbourg-Octeville. Té 22 municipis i el cap es Montebourg.

## Municipis

* Azeville
* Écausseville
* Émondeville
* Éroudeville
* Flottemanville
* Fontenay-sur-Mer
* Fresville
* Le Ham
* Hémevez
* Joganville
* Lestre
* Montebourg
* Ozeville
* Quinéville
* Saint-Cyr
* Saint-Floxel
* Saint-Germain-de-Tournebut
* Saint-Marcouf
* Saint-Martin-d'Audouville
* Sortosville
* Urville
* Vaudreville

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | Joseph Lecacheux | RPR |
| 1951-1958 | Albert Pèlerin | RPR |
| 1958-1976 | Henri Lecacheux | CNI |
| 1976-1982 | Louis Laisney | Divers droite |
| 1982-1988 | Henri Lecacheux | CNI |
| 1988- | Rolande Brécy | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 7.044 | 6.914 | 6.166 | 5.986 | 6.312 | 6.385 | 6.794 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Herman Snellen

Herman Snellen (Zeist, 19 de febrer de 1834 - Utrecht, 18 de gener de 1908) va ser un oftalmóleg neerlandès que va crear el 1862 la prova de Snellen per estudiar l'agudesa visual dels seus pacients. Va assumir el càrrec de director de l'hospital holandès (Nederlandsch Gasthuis) per a pacients oftàlmics, precedit en el càrrec pel Dr. Frans Cornelis Donders.
Des de la seva creació, s'han venut més còpies de la carta de Snellen que qualsevol altra carta. S'ha mantingut com un estàndard en els consultoris mèdics al segle 21

## Imatges

* H. Snellen
* Cartell de Snellen actual

## Vegeu també

* Oftalmòmetre
* Esferòmetre
* Refractòmetre

## Referències

* ↑ Herman Snellen, Whonamedit.com. Accessed July 6, 2010.
* ↑ Bordsen, John. "Eye Chart Still The Standard For Vision" Arxivat 2012-09-29 a Wayback Machine., The Seattle Times, August 9, 1995. Accessed July 6, 2010.

## Enllaços externs

* The lensometer
* Biografia (anglès)
* Genealogía de Herman Snellen a "Stamboom Van Dee" (en neerlandès)
# III Setmana Internacional de Cinema Fantàstic i de Terror

La III Setmana Internacional de Cinema Fantàstic i de Terror va tenir lloc a Sitges entre el 26 de setembre i el 2 d'octubre de 1970 sota la direcció d'Antonio Rafales amb la intenció de promocionar el cinema fantàstic i el cinema de terror. Fins aquesta edició tenia caràcter purament d'exhibició, no hi havia jurat ni es van entregar premis. Hi havia dues seccions, una informativa i l'altra retrospectiva. Les pel·lícules es van projectar aquest cop a la Societat Recreativa El Retiro de Sitges, la majoria sense subtitular. El festival va començar a adquirir notorietat, fou visitat per l'actor Juan Luis Galiardo i fins i tot la Rai en va fer un reportatge. La clausura es va fer al Palau de Maricel.

## Secció Informativa

* Hexen bis aufs Blut gequält de Michael Armstrong
* Vertige de Jean Beaudin
* Kulhavý ďábel de Juraj Herz
* Cheonnyeon ho de Shin Sang-ok
* Curse of the Crimson Altar de Vernon Sewell
* The Body Stealers de Gerry Levy
* The Beast in the Cellar de James Kelley
* The Sorcerers de Michael Reeves
* La casa vella i fosca de William Castle
* Torture Garden de Freddie Francis
* Il dio chiamato Dorian de Massimo Dallamano
* Kaijū Sōshingeki d'Ishirō Honda
* Piège de Jacques Baratier
* Le Dernier Homme de Charles Bitsch
* La caixa oblonga de Gordon Hessler
* Sadko d'Aleksandr Ptuixkó
* Tumannost Andromedi de Ievgueni Xersotobitov
* Przekładaniec d'Andrzej Wajda
* The Name of the Game Is Kill! de Gunnar Hellström

## Secció retrospectiva

* Lot in Sodom (1933) de James Sibley Watson
* Paris qui dort (1924) de René Clair

## Referències

* ↑ Edició de 1970 al web del Festival de Sitges
* ↑ 1970: Sitges Año Tres a absencito.blogspot
* ↑ Sitges:La semana de cine fantástico y de terror, La Vanguardia, 30 de setembre de 1970
* ↑ La III Semana de Cine Fantástico y de Terror de Sitges, La Vanguardia, 1 d'octubre de 1970
* ↑ La sexta jornada de la Semana de Cine Fantástico y de Terror, La Vanguardia, 3 d'octubre de 1970
# Neritina tiassalensis

Neritina tiassalensis és una espècie de gastròpode eupulmonat d'aigua dolça de la família Neritidae. Viu enmig de roques on el corrent és més ràpid al riu Bandama.
És un endemisme de la Costa d'Ivori: riu Bandama. Les seues principals amenaces són l'extracció d'aigua del riu on viu, la contaminació i les preses.

## Referències

* 1 2 3 IUCN (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)