OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Grup de la mixita

El grup de la mixita és un grup de minerals químicament complexos i visualment indistingibles. El grup es troba constituït per minerals arsenats i fosfats. Generalment, els minerals que integren aquest grup presenten hàbits aciculars radials o prismàtics i sovint es troben zonats.
Els minerals que formen aquest grup són:
Minerals arsenats :
| Nom del mineral | fórmula química |
| Agardita-(Ce) | CeCu₆(AsO₄)₃(OH)₆·3H₂O |
| Agardita-(Dy) | (Dy,La)Cu₆(AsO₄)₃(OH)₆·3H₂O |
| Agardita-(La) | LaCu₆(AsO₄)₃(OH)₆·3H₂O |
| Agardita-(Nd) | NdCu₆(AsO₄)₃(OH)₆·3H₂O |
| Agardita-(Y) | YCu₆(AsO₄)₃(OH)₆·3H₂O |
| Goudeyita | AlCu₆(AsO₄)₃(OH)₆·3H₂O |
| Mixita | BiCu⁶(AsO₄)$^3$(OH)₆·3H₂O |
| Plumboagardita | (Pb,REE,Ca)Cu₆(AsO₄)₃(OH)₆·3H₂O |
| Zalesiïta | CaCu₆(AsO₄)₂(AsO₃OH)(OH)₆·3H₂O |
| Minerals fosfats ||
| Calciopetersita | CaCu₆(PO₄)₂(PO₃OH)(OH)₆·3H₂O |
| Petersita-(Ce) | Cu₆Ce(PO₄)₃(OH)₆·3H₂O |
| Petersita-(Y) | (Y,Ce,Nd)Cu₆(PO₄)₃(OH)₆·3H₂O |
Segons la classificació de Nickel-Strunz, els minerals del grup de la mixita pertanyen a "08.DL - Fosfats, etc, amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 2:1» juntament amb els següents minerals: foggita, cyrilovita, mil·lisita, wardita, cheremnykhita, dugganita, kuksita, wallkilldellita-(Mn), wallkilldellita-(Fe) i angastonita.

## Jaciments

Els minerals d'aquest grup es poden trobar en tots els continents excepte a l'Antàrtida, en prop de mig miler de jaciments diferents. Als territoris de parla catalana es poden trobar alguns dels minerals d'aquest grup:
| Mineral | Indret |
| Agardita-(Y) | - A Prullans, a la Cerdanya (Lleida, Catalunya) |
| Mixita | - A La Soulanette i mines de Costabona, a Prats de Molló i la Presta (Pirineus Orientals, Catalunya Nord) - A la Mina La Amorosa, a Vilafermosa (Castelló, País Valencià) |
| Zalesiïta | - A Can Pey, a Montferrer (Pirineus Orientals, Catalunya Nord) - A les Mines de Brezal, a Pavías (Castelló, País Valencià) - A la Mina La Murta, a La Vall d'Uixó (Castelló, País Valencià) |

## Notes

* ↑ Actualment no és una espècie reconeguda per l'Associació Mineralògica Internacional

## Referències

* 1 2 «Mixite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 desembre 2015].

## Bibliografia

* Olmi, F., Sabelli, C. & Trosti Ferroni, R. (1991): A contribution to the crystal chemistry of mixita group minerals from Sardinia (Italy). N. Jb. Mineral. Mh. 1991, 487-499.
* Susanne Göb, Thomas Wenzel, Michael Bau, Dorrit E. Jacob, Anselm Loges and Gregor Markl (2011): The redistribution of rare-earth elements in secondary minerals of hydrothermal veins, Schwarzwald, southwestern Germany. Can. Mineral. 49, 1305-1333.
# Aphyosemion louessense

Aphyosemion louessense és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: sud de Gabon i sud de la República del Congo.

## Referències

* 1 2 «Aphyosemion louessense» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Pellegrin, J. 1931. Poissons de la Louessé (Kouilou) recueillis par M. A. Baudon. Description d'une variété nouvelle. Bull. Soc. Zool. Fr. v. 56: 219-221.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Maria Chiappelli

Maria Chiappelli, de soltera von Zdekauer (Macerata, 24 de gener de 1902-Lido di Camaiore, 9 de juliol de 1961) va ser una escriptora italiana.
Nascuda en una família noble, el seu pare, Ludovico von Zdekauer, s'havia traslladat a Itàlia des de Praga portat per la seva passió per la cultura italiana. Així Maria Chiappelli va tenir ocasió de freqüentar els cercles literaris italians des de molt primerenca edat.
Als divuit anys es va casar amb Francesco Chiappelli, noble italià, i va passar a residir a Florència.
Pocs anys després va començar la seva obra literària. En el camp del teatre la seva obra es va limitar a una comèdia: Giri d'acqua. La seva activitat principal va ser en l'àmbit del relat curt. Entre els seus llibres figuren La stella caduta (1937) i L'oca minori (1941).
En opinió de Pietro Pancrazi, el sentiment que domina la seva obra és l'amor matern, que expressa d'una forma singular.

## Referències

* 1 2 3 4 Fàbregas, Xavier. Enciclopedia Universal Ilustrada Europeo-Americana: suplemento anual, 1961-1962. [Nachdr. der Ausg.]. Cantoblanco (Madrid): Espasa Calpe, 1966, p. 175. ISBN 8423945952. OCLC 489562558.
# Super Tamade

Super Tamade (スーパー玉出, Suupaa Tamade) és un grup japonés amb implantació a les prefectures d'Osaka i Hyogo que gestiona una cadena de supermercats oberts les 24 hores del dia i coneguts a la zona per la seua política de preus baixos i ofertes, així com pel cridaner aspecte de les botigues, decorades amb llums de neó. A més dels supermercats, el grup disposa d'immobiliàries, centres de bowling, billar i karaoke. La seu dels establiments i la tenda principal es troben al districte de Nishinari, a la ciutat d'Osaka. El gruix de les sucursals són a Osaka (31 botigues), a la resta de la prefectura hi ha 15 botigues, principalment repartides per l'àrea metropolitana d'Osaka i ciutats dormitori, i a la ciutat d'Amagasaki, a Hyogo, el grup també disposa d'una botiga. Una particularitat dels supermercats Tamade és que obren tots els dies de l'any i les 24 hores del dia, tot i que això últim no és en totes les botigues.
Al llarg del temps, el supermercat Tamade s'ha convertit en un símbol d'Osaka i el seu estil comercial, especialment de la zona sud de la ciutat com Nishinari i Shinsekai, rebent a televisions de tot el Japó que fan programes especials sobre l'establiment.

## Referències

* ↑ Currie, Nick. «Osaka's crazed, cheap and cheerful supermarket chain» (en anglès), 18-03-2016. [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «Super Tamade! Super Tamade!» (en anglès), 23-02-2010. [Consulta: 6 juny 2020].
# Loftus Road

Loftus Road és un estadi de futbol de Londres (Anglaterra, Regne Unit). Va ser inaugurat el 1904 i té una capacitat de 18.200 espectadors.

## Història

Va ser inaugurat el 22 d'octubre del 1904. El seu primer propietari va ser el Shepherd's Bush Football Club, equip que va desaparèixer el 1915. Dos anys més tard el Queens Park Rangers es va quedar amb l'estadi.
El 1938 es va reformar, construint-se una grada coberta per a 6.000 espectadors. El 5 d'octubre del 1953 es va inaugurar la il·luminació artificial en un partit contra l'Arsenal. El 1968 es va construir la grada anomenada South Africa Road Stand i dos anys més tard l'Ellerslie Road Stand.
El 27 d'abril del 1974 es va registrar el rècord d'assistència, quan 35.353 espectadors van presenciar un partit contra el Leeds United FC.
El 1980 es va construir la grada Loftus Road End. El 1994 es va fer l'última remodelació i es van posar seients en totes les localitats, de manera que l'estadi va passar a tenir una capacitat de 18.200 espectadors. El 2002 l'estadi va ser usat també pel Fulham Football Club, mentre durava la reconstrucció del seu estadi (Craven Cottage), fins al 30 de juny del 2004.

## Arquitectura

Cada un dels costats té un nom: Loftus Road End (o The Loft), Ellerslie Road Stand, South Africa Road Stand i School End.

## Enllaços externs

* Loftus Road en la Web Oficial del Queens Park Rangers
* Loftus Road en www.weltfussball.de
* Loftus Road en www.worldstadiums.com Arxivat 2010-04-07 a Wayback Machine.
* Loftus Road (www.fussballinlondon.de)
* Loftus Road (http://www.stadiumguide.com)
# Casa Solà Morales

La Casa Solà Morales és una obra d'Olot (Garrotxa) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, situat al passeig d'en Blai, la façana del qual, refeta per Domènech i Montaner, resta dividida en tres cossos o registres superposats. El primer, amb una porta d'accés d'arc rebaixat a cada banda, que emmarquen el semisoterrani i l'entresolat, és decorat amb elements que recorden els desapareguts baixos de la casa Lleó-Morera (1905) del mateix Domènech, al passeig de Gràcia de Barcelona. Aquest cos és presidit per dues escultures femenines de l'escultor Eusebi Arnau, col·laborador de Domènech.
El segon cos, amb dos pisos superposats de severs balcons i una tribuna amb abundant decoració vegetal modernista, és totalment recobert amb esgrafiats, reproducció dels que ja hi havia al segle xviii, de caràcter rococó. El darrer cos, una galeria seguida de falsos arcs, és coronat pel gran ràfec decorat de la teulada.
A l'interior, guarda interessants mostres de decoració dels segles xviii i xix, obra de Panyó i Ramon i Rafael Diví, i de Miralles (1854). Cal esmentar també l'oratori, de finals del segle xviii, així com la galeria que hi porta, reformada a inicis del segle xix per l'arquitecte Alfred Paluzie i decorada pel pintor Melcior Domenge.
Hi ha dues figures femenines situades a la balconada del pis principal que representen dones joves amb la figura molt estilitzada i idealitzada, amb les vestidures arrapades al cos. Els pentinats, molt fets enrere, deixen veure un rostre totalment net i sense expressió. Una d'elles sosté amb les dues mans uns brots de raïms i altres fruits. L'altra sosté amb una mà flors i amb l'altra fruits. Estan realitzades en pedra polida molt blanca.

## Història

La família Solà, originària de Batet de la Serra (Garrotxa), s'establí a Olot el 1781, i construí l'edifici actual, ubicat en el passeig del Firal, que fou començat a urbanitzar en els primers anys del segle xix (1812-14). Una pubilla de la casa, Juliana Solà i Mandes, es casà amb Jacint de Morales, de família sevillana, i des d'aleshores la família ha pres el nom de Solà-Morales. A principis de segle, entre 1912 i 1916, Domènech i Montaner va refer la façana, que decorà a l'estil modernista.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Solà Morales». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Östlicher Bahnhofskanal

L'Östlichter Bahnhofskanal és un canal navegable industrial al port d'Harburg a l'estat federal alemany d'Hamburg. Connecta el Lotsekanal i el Verkehrshafen a la resclosa de desguàs "Karnappschleuse" del Seevekanal. Enllà de la resclosa, el curs d'aigua ja no és navegable. El pont abatible, sempre funcional, va construir-se els anys 1933-34. S'obre en tornar-se 90° a un l'eix paral·lel a la riba oriental del canal. A la seva inauguració era el pont més llarg d'aquest tipus d'Alemany. Va reemplaçar un pont giratori del 1890 de l'època de la construcció del primer eixample del port d'Harburg.
* El pont abatible entre el canal i la dàrsena del Verkerhshafen
* El canal en direcció del Verkehrshafen
* El pont vist des del carrer Neuländer Straße en direcció del carrer Veritaskai
* La desembocadura del canal (esquerra) al Lotsekanal i el Verkehrshafen

## Referències

* ↑ Stadtatlas-Großraum Hamburg, Hamburg, Editorial PAS Verlags GmbH, 2009, pàgina 72, ISBN 978-3-934272-92-7
* ↑ Josef Nyáry, Die Seeve verbindet Natur und Technik, Hamburger Abendblatt, Hamburg, 30 d'august de 2006, (traducció: El Seeve connecta natura i tècnica) (alemany)
* ↑ Katrin Meyer, Eine reise durch ein Schichtendenkmal – der Denkmalwert des Harburger Binnenhafens Arxivat 2008-10-10 a Wayback Machine., InternatIonale Bauausstellung Hamburg: Denkmalwelt Harburger Binnenhafen, Hamburg, Ajuntament d’Hamburg, Behörde für Kultur, Sport und Medien, 2008, pàgina 22 (traducció: Un viatge a un monument amb moltes capes - el valor monumental del port interior d’Harburg) (alemany)
# Guillermo Ros Lluch

Guillermo Ros Lluch (Vinalesa, 1988) és un artista i escultor valencià.
La seua obra ha sigut definida com violenta, adjectiu que s'utilitzà en el nom de la seua primera exposició a l'Institut Valencià d'Art Modern. Ha treballat amb materials com el marbre, entre d'altres tipus de pedra. El 2020 va guanyar el premi Senyera d'Arts Visuals, de l'Ajuntament de València.
El 2021 exposà en solitari a l'IVAM, en una exposició on va fer una crítica als elements arquitectònics presents a una sala d'exhibicions, com les columnes, que impedeixen la tasca de l'artista d'exposar la seua obra. Entre els elements que utilitzà, hi hagué escultures de ratolins, que contraposava a les columnes. Entre les referències culturals que formaven part del relat de l'exposició hi havia l'arquitectura del gòtic valencià, els videojocs,o el manga Berserk, de Kentaro Miura.

## Referències

* ↑ «Guillermo Ros: «La clave es convivir con las nuevas tecnologías, son un nicho para el arte»». Las Provincias, 12-09-2021. [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ Garsán, Carlos. «De Mona Hatoum a Guillermo Ros: así será la transición del IVAM». Culturplaza, 19-12-2020. [Consulta: 4 octubre 2021].
* 1 2 «Guillermo Ros, Premio Senyera 2019». UPVTV, 15-01-2020. [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ «Las tonalidades estupefactas de Guillermo Ros». MAKMA. [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ Zahinos, Álex. «Las piedras filosofales de Guillermo Ros». Levante-EMV, 08-03-2016. [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ «Guillermo Ros, premio Senyera de Artes Visuales del Ayuntamiento de València». Economia 3, 15-01-2020. [Consulta: 4 octubre 2021].
* 1 2 Bono, Ferran. «Las ratas roen la creación del artista en la exposición del joven Guillermo Ros en el IVAM». El País, 06-10-2021. [Consulta: 7 octubre 2021].
* ↑ Garsán, Carlos. «Mortal Kombat: Guillermo Ros vs. IVAM». Culturplaza. [Consulta: 7 octubre 2021].
* ↑ «Guillermo Ros plantea en el IVAM la reflexión sobre la violencia que implica la creación». La Vanguardia, 07-10-2021. [Consulta: 7 octubre 2021].
# LogMeIn Hamachi

LogMeIn Hamachi és un programa informàtic gratuït (freeware) configurador de xarxes privades virtuals. És capaç d'establir enllaços directes entre ordinadors que estan sota firewalls de NAT sense necessitar reconfiguració. En altres paraules, estableix una connexió a través d'Internet per crear un entorn virtual que simula una xarxa d'àrea local formada per ordinadors remots. Actualment existeixen versions beta per Mac i Linux, i una versió completa per Microsoft Windows. Finalment, Hamachi va ser adquirit per LogMeIn el 8 d'agost del 2006.
Hamachi és un sistema VPN d'administració centralitzada que consisteix en un clúster servidor administrat pel venedor del sistema i el programari client, el qual és instal·lat en els ordinadors dels usuaris.

## Referències

* ↑ ¿Que es Hamachi y para que se utiliza?
# Casa Soler Casolleras (Manresa)

La Casa Soler Casolleras és una obra del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici que consta de planta baixa i cinc pisos: la planta baixa de gran alçada i l'últim pis es transforma en àtic amb terrasses i limitadors. Coronat amb potent ràfec sobre permòdols de fusta i majòlica. La façana és simètrica. Té una composició ordenada marcant tres zones verticals: una central més ampla, on els balcons s'agrupen de dos en dos, excepte al principal, que apareix obertura tripartita, i dues laterals, amb un balcó per pis, separades per pilastres. Aquestes, circulars fins al nivell del segon pis, amb capitells jònics, continuen només dibuixades (estucades) fins al cinquè. La importància dels dos primers pisos queda remarcada per una balconada circular amb balustres de pedra, flanquejada per les pilastres adossades clàssiques, suportades per grosses mènsules. El quart i el cinquè pis estan separats per una cornisa de pedra. A l'interior hi ha un habitatge per planta. Fou la primera casa de Manresa que comptà amb ascensor.
Com a elements decoratius té un repertori clàssic utilitzat en el noucentisme català com a tema de decoració de façanes: mènsules, pilastres, capitells, barbacana, estucs, finestres emmarcades en pedra arenisca. Façana estucada imitant carreus, ceràmica, etc.

## Referències

* 1 2 «Casa Soler Casolleras». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].
# William Billings

William Billings (1746 – 1800) és considerat com el primer compositor coral estatunidenc.

## Vida

William Billings va néixer (i morir) a Boston, Massachusetts. Als 14 anys, la mort del seu pare va interrompre'n l'educació formal. Per tal d'ajudar la seva família, el jove Billings va aprendre l'ofici d'adober. Possiblement va rebre formació musical de John Barry, un dels membres de cor a l'Església Nova del Sud, però majoritàriament fou autodidacta. Billings tenia un aspecte inusual i una addicció forta al rapè. Els seus contemporanis van escriure que Billings "era un home singular, de moderar mida, curt d'una cama, amb un ull, sense direcció i amb una personalitat negligent". Billings va morir en la pobresa el 26 de setembre de 1800, deixant darrere una vídua i sis nens.

## Música

La pràctica totalitat de la música de Billings va ser escrita per a cors a quatre veus, cantant a cappella. Els seus molts cants religiosos i himnes van ser publicats majoritàriament en les col·leccions, de la següent manera:
* The New-England Psalm-Singer (1770)
* The Singing Master's Assistant (1778)
* Music in Miniature (1779)
* The Psalm-Singer's Amusement (1781)
* The Suffolk Harmony (1786)
* The Continental Harmony (1794)
A vegades Billings revisava i millorava una cançó, incloent la nova versió en el següent volum.
La música de Billings pot ser de vegades contundent i enervant, com la seva cançó patriòtica "Chester"; extàtica, com en el seu himne "Africa"; o elaborada i de celebració, com en el seu "Himne de Pasqua." Aquest últim sona més aviat com un cor Handelià en miniatura, cantat a cappella.

## Notes

* ↑ McKay, David P. William Billings of Boston. Princeton and London: Princeton University Press, 1975, p. 82, 85. ISBN 0691091188.
* ↑ Nathan, Hans. William Billings: Data and Documents. Detroit: The College Music Society, Inc., 1976, p. 15. ISBN 0911772677.
* ↑ Armenta, Joshua «Colonial Nationalism in the Music of William Billings». Choral Journal, 52, 3, pàg. 8.
* ↑ Hans, Nathan. William Billings: Data and Documents. The College Music Society, 1976, p. 16. ISBN 0911772677.
# Guillermo Represa del Río

Guillermo Represa del Río (Betanzos, província de La Corunya, 1958) és un editor de cinema gallec. Va començar a fer muntatge i edició cinematogràfica en la dècada del 1990. Destacà aviat quan fou nominat al Goya al millor muntatge pel seu treball a Boca a boca (1995). Ha rebut el premi "Mestre Mateo" del cinema gallec com a millor muntador per Entre bateas (2002) El año de la garrapata (2005) i Concursante (2007).

## Filmografia

* 2017: La batalla desconocida (Documental)
* 2015: El médico atento (Documental)
* 2013: Inevitable
* 2012: Vilamor
* 2012: El sexe dels àngels
* 2009: Agallas
* 2008: Mà morta truca a la porta
* 2008: Pradolongo
* 2007: Oriundos de la noche
* 2007: Concursante
* 2006: Locos por el sexo
* 2005: Un rey en La Habana
* 2004: El año de la garrapata
* 2003: Besos de gato
* 2003: El lápiz del carpintero
* 2001: Sólo mía
* 2001: Marujas asesinas
* 2000: La gran vida
* 2000: El árbol del penitente
* 1998: El milagro de P. Tinto
* 1998: Mararía
* 1996: El amor perjudica seriamente la salud
* 1995: Boca a boca
* 1994: Todos los hombres sois iguales
* 1993: ¿Por qué lo llaman amor cuando quieren decir sexo?
* 1992: Salsa rosa

## Referències

* ↑ Boca a boca al web dels Premis Goya
* ↑ Guillermo Represa a culturagalega.gal
# Appunti per un film sull'India

Appunti per un film sull'India és un curtmetratge documental de 1968 de Pier Paolo Pasolini on visita l'Índia per fer una visió de la seva pel·lícula proposada amb l'Índia com a antecedent sobre un rei que entrega el seu cos per alimentar un tigre morint de fam.
La pel·lícula es va rodar per l'Índia posterior a la independència quan s'enfrontava a greus reptes de pobresa, població i sistema de castes. Pasolini narra els reptes de l'Índia i els seus encants enmig de tots els problemes als quals s'enfronta el país. El documental de 33 minuts de durada es compon d'entrevistes aleatòries breus de persones sobre les seves opinions sobre temes com la planificació familiar. El documental també mostra breus entrevistes de periodistes i un polític sobre els reptes als quals s'enfronta l'Índia per modernitzar-se sense occidentalitzar-se o perdre la identitat índia en el procés.
La pel·lícula s'obre i acaba amb un pla d'un soldat sikh, que, Pasolini identifica, en el seu comentari, com el que interpretaria el paper de Maharaja a la seva pel·lícula. Entre d'altres, Pasolini va entrevistar per a la seva pel·lícula l'antic maharajà del principat de Bhavnagar i la seva dona, i al conegut cineasta i guionista urdú Rajinder Singh Bedi.
El documental es va rodar a molts llocs, com ara Nova Delhi, Jaipur, Rishikesh i Varanasi, etc.

## Referències

* ↑ Maurizio Sanzio Viano. A certain realism: making use of Pasolini's film theory and practice. illustrated. University of California Press, 1993, p. 194. ISBN 978-0-520-07855-0.
* ↑ Piero Spila. Pier Paolo Pasolini. Gremese Editore, 1999, p. 77. ISBN 978-88-7742-195-1.
# Mercedes Armas Galve

Mercedes Armas Galve (Barcelona, 1964) és una jutge del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). És Magistrada titular de la secció vuitena de l'Audiència de Barcelona. És coneguda per haver dut el judici a Leo Messi i per investigar el cas sobre el malversació de fons durant el Referèndum d'autodeterminació de Catalunya de 2017.
Va accedir a la carrera el 1991, començant a treballar al Jutjat de Primera Instància i instrucció d'Arenys de Mar, on va romandre fins al 1997. Ja com a Magistrada, va treballar als jutjats de Granollers durant deu anys, fins que es va incorporar al Jutjat Penal número 7 de Barcelona.
El 2008 va començar a treballar a la secció vuitena de l'audiència provincial, des d'on va rebre l'encàrrec de jutjar el cas Leo Messi, qui finalment fou condemnat a 21 mesos de presó per haver defraudat 4,1 milions d'euros a Hisenda entre 2007 i 2009.
El febrer de 2017 fou designada -en comissió de servei, inicialment durant sis mesos- per cobrir una vacant a la sala Civil i penal del TSJC, després de la jubilació del magistrat Enric Anglada i que Joan Manel Abril i Miguel Ángel Gimeno demanessin una excedència. Abril havia dut a terme el judici contra Mas, Ortega i Rigau pel 9-N. i Gimeno, antic expresident del TSJC, havia estat contractat com a director de l'Oficina Antifrau de Catalunya.
Una de les seves primeres tasques com a magistrada del TSJC fou analitzar la querella de la fiscalia contra Meritxell Borràs i Francesc Esteve arran de la licitació de la compra d'urnes. En relació a aquesta causa, el setembre del mateix any va rebre l'encàrrec d'investigar una nova querella, on la Fiscalia investiga el president Puigdemont i els seus catorze consellers en relació a un possible delicte de malversació de fons públics per les partides d'uns 6,2 milions d'euros que el Govern de la Generalitat hauria destinat a la celebració del referèndum per l'autodeterminació, declarat suspès pel Tribunal Constitucional d'Espanya. En relació a aquesta querella, fou ella qui va demanar a la Guàrdia Civil l'execució de mesures cautelars : el tancament dels webs relacionats amb el referèndum i l'elaboració d'una llista on s'informi de quins mitjans de comunicació en fan difusió de tipus publicitària de la convocatòria.

## Referències

* ↑ «Dos juezas estrechan el cerco y dejan el 1-O entre la sedición y el fracaso» (en castellà). El Español.
* 1 2 3 EFE «Juez de la Audiencia que refuerza el TSJC estudiará la querella contra Borràs» (en castellà). elperiodico, 12-06-2017.
* 1 2 3 4 Parera, Beatriz «La jueza que condenó a Messi tendrá que decidir sobre el futuro de Puigdemont. Noticias de España» (en castellà). El Confidencial, 13-09-2017.
* ↑ «La Fiscalía pide que Puigdemont y sus consellers paguen fianza. Noticias de España» (en castellà). El Confidencial.
* ↑ «La juez pide a la Guardia Civil que le notifique qué medios han insertado publicidad del 1-O». La Vanguardia.