OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Irene Peypoch i Mani

Irene Peypoch i Mani (Barcelona, 23 de febrer de 1931 - 5 de gener de 1998) fou una museòloga catalana, crítica de teatre i escriptora.
Filla de Ramon Peypoch i Pich, es va exiliar a Mèxic amb la seva família el 1942. A ciutat de Mèxic va estudiar Arqueologia, Química i Belles arts de 1952 a 1960, alhora que treballava en el negoci familiar d'articles de cautxú. Va tornar a Catalunya durant els anys seixanta. Va fer estudis a l'Escola Superior d'Art Dramàtic de Barcelona, cosa que li va permetre incorporar-se a la Diputació Provincial de Barcelona com a especialista en pedagogia a l'Institut del Teatre. Posteriorment fou nomenada Cap del negociat tècnic de cultura del Servei Tècnic de Cultura de la Diputació de Barcelona, i finalment Cap de negociat de difusió de museus de la Diputació. En execució del seu càrrec va desenvolupar un programa força avantguardista de difusió dels museus de la Diputació, i fundà la Revista de Museus.
En 1977 participà en l'Assemblea de Museus de Catalunya, i en 1983 en la fundació de l'Associació de Treballadors de Museus de Catalunya, de la qual fou secretària i ponent de diferents comissions de treball. Ha estat membre del Consell Internacional de Museus i participà en l'organització de la trobada de Barcelona de 1985 del Comitè Internacional d'Educació i Acció Cultural. El 1996 fou nomenada sòcia honorària de l'Associació de Museòlegs de Catalunya en reconeixement de la seva tasca en favor de la museologia. Es jubilà essent directora del Museu Marítim de Barcelona.

## Publicacions

Col·laborà en diferents mitjans de comunicació –com Destino o La Vanguardia– com a crítica de teatre i comentarista artística. Publicà un catàleg de Teatrins en miniatura de Jaume Raspall (1978) i una biografia de Tórtola Valencia (1984). I es dedicà també a la traducció de l’anglès i el francès –especialment al castellà, en aquells anys, però també al català– per a editorials com Bruguera o Plaza & Janés.

## Referències

* ↑ «Esquela mortuòria». La Vanguardia, 06-01-1998.
* ↑ Riera i Llorca, Vicenç. Els exiliats catalans a Mèxic. Barcelona: Editorial Curial, 1994, p. 307.
* 1 2 3 Sanfeliu, Montserrat. «Peypoch, Irene». Visat. [Consulta: 13 maig 2022].
* 1 2 «Irene Peypoch i Mani». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Peypoch, Irene «El teatro español en la Bienal de Venecia. Crónica de una oyente». Destino, No. 2028, 12-08-1976, pàg. 25.
* ↑ Peypoch, Irene «La Barcelona vanguardista, en el Teatro Griego de Montjuich». La Vanguardia, 27-07-1980, pàg. 37.
* ↑ «TÓRTOLA VALENCIA, Irene Peypoch». MEAM | Museu Europeu d'Art Modern. [Consulta: 13 maig 2022].
# Irene Prunera Sedó

Irene Prunera Sedó (Reus. Baix Camp, 1878 - Barcelona segle XX) va ser una periodista, pacifista i feminista catalana.

## Biografia

El 1915 col·laborava assíduament al periòdic reusenc Las Circunstancias, amb articles de temàtica feminista i pacifista.
Antimilitarista convençuda, publicà diversos articles contra la guerra el 1917 a revistes catalanes i andaluses. Va presidir a Reus un Comitè Femení Pro-Pau.
Casada amb Ricard Marsal Padrís, ex-combatent a la guerra de Cuba, va anar a viure a Barcelona, on col·laborà a La Publicitat i es vinculà al Lyceum Club molt poc després de la seva fundació. Va enviudar el 1929.
Estava afiliada a la Unió Universal per la Pau, on hi havia personalitats com Lluís Nicolau d'Olwer i Jaume Serra i Húnter.
Pel gener de 1936 va ser una de les signants d'una carta a l'Emperadriu d'Abissínia solidaritzant-se amb aquell país i demanant la fi de la guerra amb Itàlia, i una altra en el mateix sentit adreçada al president de la Societat de Nacions, que van ser signades per una gran quantitat de dones de l'estat espanyol.
Va ser membre actiu de la Lliga Femenina per la Pau i la Llibertat durant els anys de la guerra civil. En la postguerra va ser depurada però no va patir presó.
Va ser padrina de la Agrupación Nacional de Supervivientes de las campañas de Cuba, Puerto Rico y Filipinas, i era membre de l'Agrupació Astronòmica d'Espanya i Amèrica, en nom de la qual va fer el 1954 una xerrada al Centre de Lectura de Reus. El 1959 encara va participar en diversos actes a la seva ciutat natal. Va morir a Barcelona després d'aquell any.

## Referències

* ↑ «esquela de Ricardo Marsal Padris». La Vanguardia, 05-03-1929, pàg. 2.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 536.
# Lumbier

Lumbier (oficialment en castellà, en basc Irunberri) és un municipi de Navarra, a la comarca de Lumbier, dins la merindad de Sangüesa. Es troba al costat de la confluència dels rius Irati (a la riba esquerra) i Salazar (a la riba dreta), en un turó de cim pla a 467 metres d'altitud, entre una conca margosa i l'apèndix nord-occidental de la Serra de Leire. En la seva proximitat hi ha la Foz de Lumbier.

## Topònim

Hom creu que l'actual població de Lumbier remunta el seu origen a una època molt antiga, ja que entre les comunitats vascones que citaven els geògrafs llatins com Plini es trobava la dels iluberritani, que s'ha associat tradicionalment amb la població de Lumbier. A Lumbier s'hi han trobat algunes restes romanes i existeixen en el proper municipi de Liédena restes d'una vila romana. Partint d'un primitiu nom Ilumberri els lingüistes han reconstruït de forma coherent una evolució del nom fins a les formes actuals.
* En romanç: Ilumberri → Lumberri → Lumbier.
* En euskera: Ilumberri → Irunberri.
Sobre el significat etimològic d'Ilumberri, aquest prové probablement de l'euskera. El primer terme és el mateix que apareix en topònims com Irun o Iruña, i s'ha relacionat tradicionalment amb la paraula hiri o (h)ili (ciutat) en euskera. El segon terme és berri (nou); pel que el significat etimològic seria similar a vilanova.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 1 420 | 1 405 | 1 414 | 1 434 | 1 430 | 1 422 | 1 413 | 1 426 | 1 409 | 1 383 | 1 373 |
| Fonts: Irunberri i Institut d'Estadística de Navarra |||||||||||

## Agermanaments

* Laruenh

## Personatges il·lustres

* Joaquín Larregla y Urbieta, compositor.
* Venerable Miguel López de Grez, sacerdot.

## Referències

* ↑ Estornés Lasa, Bernardo. Orígenes de los vascos (en castellà). Editorial Icharopena, 1961, p. 63.
# John Wikström

John Wikström (Suècia, 21 de maig de 1903 - 5 de febrer de 1991) fou un esquiador de fons suec que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
Els seu principal èxit esportiu fou la medalla de plata en la cursa dels 50 quilòmetres al Campionat del Món d'esquí nòrdic de 1927. Durant la seva carrera també guanyà un campionat nacional.

## Referències

* ↑ John Wikström a Federació Internacional d'esquí
# Lysefjord

El fiord de Lyse o Lysefjord (o Lysefjorden, el sufix "-en" és una forma de l'article definit en l'idioma noruec) és un fiord de Noruega del mar del Nord, que es troba al districte de Ryfylke, a l'est de la ciutat de Stavanger, al comtat de Rogaland, al sud-oest del país. El nom significa fiord clar, i es diu que deriva de les roques de granit de color clar que es troben al llarg de les seves riberes.
El fiord va ser tallat per l'acció de les glaceres en l'Edat del Gel i estava inundat pel mar quan les últimes glaceres es van retirar. D'extrem a extrem, mesura 42 km amb les parets rocoses caient gairebé verticalment més de mil metres sobre l'aigua. A causa de l'inhòspit del terreny, el fiord està només lleugerament poblat i només té dos pobles: Forsand i Lysebotn, situats en extrems oposats del fiord. La poca gent que viu o ha viscut al llarg del fiord són només capaços de deixar les seves cases en bot, com els pujols són massa inclinats per a carreteres.
Lysebotn, a l'extrem més oriental, està molt poblada pels treballadors de les properes centrals hidroelèctriques a Lyse i Tjodan, ambdues construïdes dins de les muntanyes. En la llista de Lyse, l'aigua cau 620 m fins a les turbines, produint fins a 210 MW de potència elèctrica; en Tjodan, l'aigua cau 896 m per a una producció de 110 MW. Les dues centrals proporcionen electricitat per més de cent mil persones. Una carretera espectacular que s'alça a gairebé 900 metres a través d'una sèrie de 27 corbes tancades uneix Lysebotn amb el món exterior.
Lysefjord és una atracció turística extremadament popular i un viatge d'un dia des del proper Stavanger, des d'on els creuers recorren tota la distància del fiord. Així com un extraordinari paisatge del mateix fiord, dos punts al llarg del seu recorregut són populars viatges secundaris. La roca de Preikestolen, situada sobre una caiguda vertical de 600 metres, pot veure's des del fiord, però és més impressionant des d'a dalt. Al final del fiord hi ha la muntanya Kjerag, una popular destinació de senderisme amb caigudes encara més espectaculars. Està legalment permesa la pràctica del salt BASE en aquest lloc.

## Enllaços externs

* Lysefjord i Lysebotn
* Lysefjorden, informació turística
* Webcam de Lysefjorden Arxivat 2019-04-22 a Wayback Machine.
* Mapa de Lysefjorden Arxivat 2014-02-24 a Wayback Machine.
# Josep Colell i Solé

Josep Colell i Solé (Llobera 5 de febrer de, 1959 - Llobera, 23 de juny de 2018) va ser un polític català, alcalde de Llobera (Solsonès) entre 2007 i el 2018 i membre del govern del Consell Comarcal del Solsonès. Anteriorment ja havia estat regidor (1983-1999). Molt lligat al món rural, era tècnic en gestió i administració de l'empresa agropecuària, pagès i ramader. Havia estat coordinador comarcal i delegat al Consell Nacional de la Unió de Pagesos des del 1994 al 2007.

## Referències

* ↑ «Mor l'alcalde de Llobera i conseller comarcal al Solsonès». NacióDigital.
* ↑ «Mor als 59 anys l'alcalde de Llobera en no poder superar una llarga malaltia». Regió7.
# Claassenia

Claassenia és un gènere d'insectes plecòpters pertanyent a la família dels pèrlids.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica i Àsia.

## Taxonomia

* Claassenia bischoffi (Wu, 1935)
* Claassenia brachyptera Brinck, 1949
* Claassenia caudata (Klapálek, 1916)
* Claassenia fulva Wu, C.F., 1973
* Claassenia gigas (Klapálek, 1916)
* Claassenia longistyla Wu, C.F., 1973
* Claassenia magna Wu, 1948
* Claassenia manchuriana (Banks, 1920)
* Claassenia radiata (Klapálek, 1916)
* Claassenia sabulosa (Banks, 1900)
* Claassenia semibrachyptera Wu & Claassen, 1934
* Claassenia tincta (Navàs, 1923)

## Referències

* ↑ Wu, C.F., 1934. Ann. ent. Soc. Amer. 27:256.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Stewart, K.W. & B.P. Stark, 2002. Nymphs of North American stonefly genera (Plecoptera). 2a edició. The Caddis Press, Columbus, Ohio. 510 pp.
* ↑ GBIF (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ BugGuide (anglès)
* ↑ Stark, B.P. & I. Sivec, 2010. Systematic Notes on the Genus Claassenia Wu (Plecoptera: Perlidae), with Description of a New Species. Illiesia, 6(24):303-314. «PDF».
* ↑ Stoneflies (Plecoptera) of the Russian Far East: diversity and zoogeography (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:327.
* Klapálek, 1914. Cas. ces. Spol. ent. 11:53-69.
* Sivec, Stark & Uchida, 1988. Scopolia 16:12.
* Uchida & Isobe, 1991. Aquatic Insects 13(2):65-77.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.

## Enllaços externs

* Stonefly Genus Claassenia (Golden Stones) (anglès)
# Adolf Müller (fill)

Adolf Müller (Viena, 15 d'octubre de 1839 - 14 de desembre de 1901) fou un director d'orquestra i compositor austríac.
El 1870 se'n va cap a Viena, on va ser director del Theater an der Wien al costat del seu pare Adolf Müller (1801-1886). De 1871 a 1872 va ser director de l'Òpera d'Hamburg. El 1874 va tornar a Viena, a l'òpera còmica, que de seguit va fer fallida i Müller va anar a Budapest i després el 1875 a Rotterdam, on va dirigir l'òpera alemanya fins al 1881. Després va tornar al Theater an der Wien, que el 1883 es va esfondrar i així va tornar a Rotterdam. El 1884 va tornar a Viena, on va romandre fins al final. Hi va tenir, entre d'altres Philipp Roth com deixeble.
Va compondre un gran nombre d'operetes, com ara:
* Heinrich der Goldschmied
* Waldsmeisters Brautfahrt
* Van Dyck
* Wiener Blut, la més coneguda, arranjat de material inacabat del llegat de Johann Strauss II
* Der Millionenonkel, que fa ser filmat el 1913 Hubert Marischka (1882-1859)

## Referències

* 1 2 von Wurzbach, Constantin. «Müller, Adolph (Sohn)». A: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich (en alemany). tom 19. Viena: Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, 1868, p. 338s. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). tom 37. facsímil de l'edició de 1918. Madrid: Espasa-Calpe, 1976, p. 246. ISBN 84-239-4537-5.
* ↑ Spitzer, Spitzer. Sasche Film Alexander Joseph «Sasche» Kolowrat Krakowsky (pdf) (en alemany). Viena: Institut für Theater, Film- und Medienwissenschaften, 1998.
# Jaume Segarra

Jaume Segarra (Reus, ca.1480 - 1543) fou un pintor renaixentista.
Va ser autor de diversos retaules d'esglésies del Camp de Tarragona, dels que únicament es conserva el de la Nativitat de Jesús. Aquest, pintat el 1531 per a la capella de Betlem de Reus, en l'actualitat es conserva al Santuari de Misericòrdia de Reus, a càrrec del museu de la ciutat. Es té notícia que el 1501 signà un contracte amb els jurats de l'Aleixar per construir un "retaule de la Verge Maria", però no consta si l'obra arribà a bon port. El metge i investigador Salvador Vilaseca explica que el seu nom figura entre els artistes que van treballar a la Catedral de Tarragona. També es conserven contractes de feines encarregades: el retaule de Sant Vicenç de Castellvell el 1502, el de la Verge Maria del convent de Franciscans de Reus el 1524, el de la Confraria de Santa Susanna i Santa Magdalena de Reus el 1527, i és possible que fos l'autor del retaule de l'església de Vilaplana.
El 1527 estava associat amb el seu deixeble Francesc Olives (Reus 1502 - Tarragona post 1577), que posteriorment seria autor del retaule dels Sants Metges de Vallmoll.
La ciutat de Reus li dedicà un carrer a la Urbanització Mas del Carpa, a l'avinguda de Tarragona.

## Referències

* ↑ «L'Aleixar». Arxivat de l'original el 2014-02-25. [Consulta: 5 setembre 2007].
* ↑ Vilaseca, Salvador. La pesta de l'any 1530 i el pintor Jaume Segarra de Reus. Reus: Associació d'Estudis Resencs, 1952, p. 43-65.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 604-605.
* ↑ Tricaz, Enric. Homes i dones pels carrers de Reus (p.119). Valls: Cossetània Edicions, 2010.

## Enllaços externs

«Jaume Segarra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia complementària

* Salvador Vilaseca Anguera La pesta de l'any 1530 i el pintor Jaume Segarra de Reus Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1952
# Clot de Regaixat

El Clot de Regaixat és un clot del municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, a l'antic terme d'Aramunt, en terres del poble d'Aramunt.
Està situat a llevant de la vila actual, les Eres, als peus d'Aramunt Vell, entre la vila nova i la vella. És a l'esquerra del barranc dels Mians, a llevant del Camp de Macià i al sud-est de Casa Toà. En el Clot de Regaixat hi ha la Font Vella.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Clot de l'Infern (Pinell de Solsonès)

* Aquest article tracta sobre el barranc a Pinell de Solsonès. Vegeu-ne altres significats a «Barranc de l'Infern (desambiguació)».
El Clot de l'Infern, anomenat també Barranc de l'Infern, és un torrent afluent per l'esquerra de la Riera de Madrona que neix a poc menys de 200 m. a llevant de l'església de Santes Creus de Bordell. Inicialment pren la direcció cap a les 5 del rellotge però, després de traçar un arc cap a l'esquerra, acaba fent la major part del seu curs en la direcció global cap a les 11 del rellotge. Després de fer tot el seu curs pel terme municipal de Pinell de Solsonès, desguassa al seu col·lector aigües avall de Madrona entre les masies de Mosella (a llevant) i de Cal Llobet (a ponent).
La seva xarxa hidrogràfica, que també transcorre íntegrament pel terme municipal de Pinell de Solsonès, està constituïda per 25 cursos fluvials la longitud total dels quals suma 13.926 m.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ «Xarxa de rius de les conques principals de Catalunya». Arxivat de l'original el 2010-09-22. [Consulta: 14 febrer 2011].
* ↑ Les coordenades del lloc on neix, segons el web de la XRCC, són 41° 57′ 3.166″ N, 1° 19′ 0.420″ E﻿ / ﻿41.95087944°N,1.31678333°E﻿ / 41.95087944; 1.31678333
# Clot de Ripoll

El Clot de Ripoll és un torrent afluent per la dreta de la Riera de Madrona que neix a uns 230 m. a l'oest de la masia de Maçana. De direcció predominant cap al sud, desguassa al seu col·lector a poc menys de 500 m. a llevant de la masia de l'Estany després d'haver fet tot el seu curs pel terme municipal de Pinell de Solsonès. La seva xarxa hidrogràfica, que també transcorre íntegrament pel terme municipal de Pinell de Solsonès, està constituïda per cinc cursos fluvials la longitud total dels quals suma 2.571 m.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, però sí a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC (escales 1:10.000 i 1:5.000).
* ↑ Les coordenades del lloc on neix, segons el web de XRCC, són 41° 59′ 6.503″ N, 1° 21′ 10.71″ E﻿ / ﻿41.98513972°N,1.3529750°E﻿ / 41.98513972; 1.3529750
# Hedda Gardsjord

Hedda Strand Gardsjord és una defensa de futbol noruega amb 33 internacionalitats per Noruega, amb la qual va arribar a les semifinals de l'Eurocopa 2009 i va caure a la primera fase del Mundial 2011.

## Trajectòria

| Temporades | Lliga | Club | P | G | Actualitzat |
| | D1 | IL Jutul |
| 2002 - 2005 | D3 | VCU Rams |
| 2000 - act. | D1 | Røa IL | 240 | 09 | 19/11/2016 |
| 2009 - act. | Selecció absoluta | Selecció absoluta | 033 | 00 | 19/11/2016 |

## Palmarès

* Competició
* Títols — Clubs |||||||||||||||
* 4 Lligues
* 4 Copes

## Referències

* ↑ NFF
* ↑ «FIFA». Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 27 agost 2016].
# Colibrí mango bec d'alena

El colibrí mango bec d'alena (Avocettula recurvirostris) és una espècie d'ocell de la subfamília dels politmins (Polytminae) dins la família del troquílids (Trochilidae) i única espècie del gènere Avocettula (Reichenbach, 1849). Habita els boscos del sud-est de Veneçuela, Guaiana, est de l'Equador i Brasil amazònic.

## Referències

* ↑ «Colibrí mango bec d'alena». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 octubre 2024(català)
# Club Boca Juniors de Cali

El Boca Juniors de Cali fou un club de futbol colombià de la ciutat de Cali.

## Història

Va ser fundat el 25 de setembre de 1937, adoptant el nom i uniforme del Boca Juniors de Buenos Aires.
El 1949 ingressà a la 1a divisió del país. Fou un dels grans clubs dels inicis del professionalisme a Colòmbia. Fou subcampió de lliga els anys 1951 i 1952, ambdues vegades per darrere de Millonarios de Bogotà.
Guanyà dos cops la Copa Colòmbia els anys 1951 i 1952. El següent any, 1953, fou finalista per darrere Millonarios.
El club desapareix del Fútbol Profesional Colombiano el 1957.
Jugava a l'Estadi Olímpic Pascual Guerrero, inaugurat el 20 de juliol de 1937.

## Actualitat

Avui (2008) és una escola de futbol juvenil situada en la ciutat de Cali que participa en tornejos departamentals de primera categoria, i d'on han sortit figures com Hugo Rodallega i diversos futbolistes de l'América i del Deportivo Cali. A més, participa amb un equip de primera categoria a la lliga vallecaucana de futbol (Copa El País), on ha obtingut el subcampionat els últims dos anys. No obstant això, no participa en cap torneig oficial de la Dimayor.

## Palmarès

* Copa Colòmbia (2): 1951, 1952.

## Referències

* ↑ Carvajal Crespo, Tobías. «Semblanza del Boca Junior de Cali en la década del 50» (en castellà). Arco Triunfal, 1∕2∕2011. [Consulta: 3∕9∕2011].
* ↑ «Una mica d'història. Periòdic Nou Estadi 1». Arxivat de l'original el 2009-12-31. [Consulta: 6 març 2008].
* ↑ «Una mica d'història. Periòdic Nou Estadi 2». Arxivat de l'original el 2007-07-03. [Consulta: 6 març 2008].
# Hartmut Michel

Hartmut Michel (Ludwigsburg, Alemanya 1948) és un bioquímic i professor universitari alemany guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1988.

## Biografia

Va néixer el 18 de juliol de 1948 a la ciutat de Ludwigsburg, situada a l'estat alemany de Baden-Württemberg. Va estudiar bioquímica a la Universitat de Tübingen, ampliant estudis a la Universitat de Würzburg, on es va doctorar l'any 1977. El 1979 es va integrar a l'equip investigador del Departament de Bioquímica de l'Institut Max Planck de Martinsried i des de 1987 és professor de bioquímica a la Universitat Johann Wolfgang Goethe.

## Recerca científica

L'any 1985, en col·laboració amb Johann Deisenhofer i Robert Huber, va descobrir l'estructura completa de la proteïna que es troba en la base del procés de fotosíntesi, la qual és capaç de convertir l'energia lluminosa en energia química i que anomenaren centre de reacció fotosintètica. Mitjançant l'ús de la cristal·lografia a través de raigs X van aconseguir determinar l'estructura química dels més de 10.000 àtoms que componen el complex d'aquesta proteïna, aconseguint crear així la seva imatge tridimensional. La seva investigació va augmentar la comprensió general dels mecanismes de la fotosíntesi i va revelar semblances entre els processos fotosintètics de plantes i els bacteris.
El 1988 fou guardonat, al costat dels seus compatriotes Deisenhofer i Huber, amb el Premi Nobel de Química per la determinació de l'estructura tridimensional del centre de reacció fotosintètica.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Química 1988 (anglès)
# Hemidactylus garnotii

El dragó de l'Indus-Pacífic (Hemidactylus garnotii) és una espècie de sauròpsid (rèptil) escatós de la família dels gecònids pròpia de la regió Indo-Pacífic.
És una espècie partenogenètica unisexual. L'H. garnotii adulta — no hi ha mascles — mesura entre 10 i 13 cm, té pupil·les verticals, sense parpelles, dits agafatosos qui li permeten d'escalades verticals. La pell és grisa a brunenca. És una insectívora nocturna. Va migrar des del seu biòtop natural a les Amèriques i s'adapta molt bé a la presència humana. De nit, s'instal·la amb predilecció prop de fanals i altres llums externs i aprofita els insectes que s'apropen a la llum. La seva adaptabilitat en va fer una espècie invasora molt exitosa. Encara no se sap si la seva introducció fora del seu territori d'origen va tenir un efecte negatiu o no a la fauna indígena.

## El nom

L'espècie té encara altres noms Hemidactylus peruvianus (Wiegmann) i Hemidadctylus Ludekingii. Però creix un consens entre els pèrits per a garnotii, com que és el més utilitzat en les publicacions científiques. El nom peruvianus, a més, indueix a confusió per a una espècie originària del sud-est asiàtic.

## Referències

* 1 2 3 Fitxa i bibliografia extensa de l'espècie: Peter Uetz i Jakob Hallermann,«Hemidactylus garnotii DUMÉRIL & BIBRON, 1836», The reptile database, Museu zoolòlogic d'Hamburg, [Consulta el 28 de juliol de 2013]
* ↑ «Indo-Pacific Gecko (Hemidactylus garnotii) - Introduced» (anglès), Lizards of South Carolina and Georgia, Savannah River Ecology Laboratory [consulta 29 de juliol de 2013]
* ↑ Peter Paul van Dijk, «Comment on the proposed conversation of the specific name of Hemidactylus garnotii», Bulletin of Zoological Nomenclatura, 1997 (54/2), pàgina 116