OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anthony Giacoppo

Anthony Giacoppo (Perth, 13 de maig del 1986) és un ciclista australià que actualment milita a l'equip IsoWhey Sports SwissWellness.

## Palmarès

* 2012
** Campió d'Austràlia en critèrium
** 1r al Tour of the Great South Coast i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al Jayco Bay Classic
** Vencedor de 2 etapes al Tour de Taiwan
** Vencedor d'una etapa al Tour de Borneo
** Vencedor d'una etapa al Tour de Kumano
** Vencedor de 3 etapes al Tour of the Murray River
* 2013
** Vencedor d'una etapa a la Jelajah Malaysia
** Vencedor de 3 etapes al Tour of the Great South Coast
* 2016
** Vencedor de 2 etapes a la Volta al Japó
** Vencedor de 2 etapes al Tour de Tasmània

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Miyoshi (Hiroshima)

Miyoshi (三次市, Miyoshi-shi) és una ciutat de la prefectura d'Hiroshima, al Japó. El març de 2016 tenia una població estimada de 54.531 habitants. Té una àrea total de 778 km².
Està situada a la part nord de la prefectura d'Hiroshima, fent frontera amb la prefectura de Shimane pel nord-oest. El riu Gōnokawa creua la ciutat de nord a sud. Fou fundada el 31 de març de 1954. L'1 d'abril de 2004, Miyoshi absorbí els pobles de Kisa, Mirasaka i Miwa, i les viles de Funo, Kimita i Sakugi del districte de Futami, i el poble de Kōnu del districte de Kōnu. El districte de Futami fou dissolt conseqüentment.

## Referències

* ↑ «広島県三次市 広島県三次市ホームページ» (en japonès). Ajuntament de Miyoshi, 01-03-2016. [Consulta: 11 abril 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'ajuntament de Miyoshi (japonès)
# Marcial Ávalos

Marcial Ávalos (5 de desembre de 1921 - ?) fou un futbolista paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 1950 però no hi disputà cap partit.

## Referències

* ↑ "Deceased" on footballzz.com
* ↑ 1950 FIFA World Cup Brazil Arxivat 2011-10-25 a Wayback Machine.
* ↑ Marcial Ávalos Fitxa i estadístiques a la FIFA
# Oligòmer

Es diu que una molècula és un oligòmer quan els radicals associats són diferents entre si. La naturalesa orgànica està plena d'aquests casos multifuncionals. En canvi, un polímer és una molècula amb dos o més radicals de la mateixa espècie. Un grup de 3 a 9 molècules de monòmer que s'han unit entre si per formar una molècula més gran. Poden ser dímers, trímers, tetràmers, pentàmers, etc.
Per exemple: la glucosa és un monòmer, mentre que la sacarosa és un oligòmers, un oligosacàrid, concretament un disacàrid, ja que està compost per glucosa i fructosa, que són dos monòmers. En canvi, el glucogen és un polímer, ja que està format per milers de glucosa s situades ordenadament.
A la oligomerització, un procés químic converteix només els monòmers a un grau finit de polimerització. La figura real és una qüestió de discussió, sovint un valor entre 10 i 100.
# La Berruga (Berga)

La Berruga és un edifici del municipi de Berga protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'indret conegut popularment com la Berruga està format per l'actual carrer de les voltes de Clarís i pel passatge de les Voltes d'en Clarís; el primer dels quals dona a la plaça de Sant Pere i el segon al carrer Buxadé. Són dos carrers que formen un angle pràcticament recte i que són coberts, excepció feta d'un petit tros prop d'on es produeix l'encreuament on es forma una espècie de pati, conegut com la Plaça d'en Clarís. Els passos coberts són acabats en diferents solucions: volta rebaixada amb carreus de pedra, o pas allindanat amb bigues de fusta perpendiculars al perfil de les cases.

## Història

Si bé es desconeix l'època exacta de la construcció del Call (cal Berruga), sembla que fou a les darreries del segle xiii quan s'hi va començar a establir una incipient comunitat jueva. De fet, la primera referència documental de jueus a Berga data del 1279. Tot i que alguns autors esmenten la xifra de 40 o 50 famílies, sembla que aquesta comunitat no devia excedir els 40 o 50 membres. A primers o mitjans del segle xiv, en ampliar-se la comunitat segurament amb jueus provinents de França després de l'expulsió del 1306, es comença a construir el call nou (nom mantingut també fins al 1877 quan fou canviat pel de carrer de Balmes). Aquesta comunitat va perdre importància des de final del segle xiv fins a l'expulsió del 1492. La zona va quedar habitada, ara per cristians, fins als nostres dies. L'any 1992 es va endegar un projecte de restauració de l'antic call.

## Referències

* 1 2 «La Berruga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2016].
# Uska-Rússkaia

Uska-Rússkaia (en rus: Уська-Русская) és un poble del krai de Khabàrovsk, a Rússia, que el 2012 no tenia cap habitant. Pertany al districte rural de Vàninski.

## Referències

* ↑ Оценка численности постоянного населения Хабаровского края на начало 2011 года по муниципальным образованиям Arxivat 2012-04-26 a Wayback Machine.
# William May

William May († 1560) fou un teòleg anglicà germà de John May, bisbe de la diòcesi de Carlisle. Estudià a Cambridge, on fou membre del Trinity Hall, i el 1537 president del Queens' College.
May donà suport efusivament a la Reforma Protestant. Signà els Deu Articles el 1536 i ajudà en la producció de The Institution of a Christian Man. Estigué molt relacionat amb la diòcesi d'Ely, essent-ne successivament canceller, vicari general i prebend. El 1545 fou nomenat prebend de la catedral de Sant Pau de Londres i degà l'any següent.
El seu informe favorable sobre els col·legis de la Universitat de Cambridge permeteren que se salvessin de la dissolució. Fou deposat durant el regnat de la reina Anna de la Gran Bretanya, però recuperà el seu càrrec de degà després de l'ascens al tron d'Elisabet I.
# Anorpiment

L'anorpiment és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom per la seva simetria triclínica (anorthic) i la seva relació amb l'orpiment.

## Característiques

L'anorpiment és un sulfur de fórmula química As₂S₃. Cristal·litza en el sistema triclínic formant druses amb cristalls amb forma de falca. La seva duresa a l'escala de Mohs és 1,5. És una espècie dimorfa de l'orpiment.

## Formació i jaciments

És un mineral hidrotermal format a molt baixa temperatura. Sol trobar-se associada a altres minerals com: dufrenoysita, moscovita, orpiment, pirita i realgar. Només se n'ha trobat a la mina Palomo, a la província de Castrovirreyna (Huancavelica, Perú).

## Referències

* ↑ «Anorpiment» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 desembre 2015].
* ↑ «Anorpiment» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 26 desembre 2015].
# Lazarenkoïta

La lazarenkoïta és un mineral de la classe dels òxids. En honor de l'acadèmic Jevgeni Konstantínovich Nazarenko (1912-1979), mineralogista de la Universitat de Lvov, Lvov, Ucraïna.

## Classificació

La lazarenkoïta es troba classificada en el grup 4.JC.10 segons la classificació de Nickel-Strunz (4 per a Òxids (hidròxids, V [5,6] vanadats, arsenits, antimonurs, bismutits, sulfits, selenits, tel·lurits, iodats); J per a Arsenits, antimonits, bismutits, sulfits, selenits, tel·lurits; iodats i C per a Arsenit, antimonurs, bismutits; sense anions addicionals, amb H₂O; el nombre 10 correspon a la posició del mineral dins del grup). En la classificació de Dana el mineral es troba al grup 7.8.3.1 (7 per a òxids diversos i 8 per a AB₃X₇; 3 i 1 corresponen a la posició del mineral dins del grup).

## Característiques

La lazarenkoïta és un òxid de fórmula química CaFe$^{3+}$As₃$^{3+}$O₇·3H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 1. Sol presentar-se en forma d'incrustacions fibroses. Insoluble en aigua, però fàcilment dissolt en diluït, HCl fred.

## Formació i jaciments

S'ha descrit a Europa i a l'Àsia. Producte de l'oxidació de minerals Skutterudita-löllingita. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina Linda Mariquita (El Molar, Priorat).

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Lazarenkoite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Web Mineral.com (anglès)
* ↑ «Lazarenkoite from Linda Mariquita mine, El Molar, Priorat, Tarragona, Catalonia, Spain». Mindat. [Consulta: 25 gener 2024].

## Bibliografia

* Yakhontova, L.K. and Plosina, I.I. (1981): The new mineral lazarenkoite. Mineral. Zhurnal, 3(3), 92–96 (in Russian with English abs.).
* American Mineralogist (1982): 67: 415. (Abs.)
* Yakhontova, L.K., I.A. Poroshina, and I.I. Plyunina (1983): Structural model of lazarenkoite according to refractometric analysis data. Probl. Kristallokhim. Genezisa Miner., 145–148 (in Russian)
# Manel Clot i Gendra

Manel Clot i Gendra (Granollers, 1956 - 1 de març de 2016) fou un historiador i crític d'art català.
Llicenciat en història de l'art per la Universitat Autònoma de Barcelona, fou professor de la Universitat Pompeu Fabra i de l'Escola Eina. Entre d'altres fou comissari d'exposicions en galeries i institucions, com Time Span, (Fundació ‘la Caixa' de Barcelona, 1990); Subjecte de ficció (Centre d'Art Santa Mònica, 1991); Onze escultures (Museu de Granollers, 1991); Historia natural. El doble hermético (Centro Atlántico de Arte Moderno de Las Palmas CAAM, 1992); Cicle d'exposicions La Cambra daurada, (La Capella, 1994); Cicle d'exposicions Espais de desig, (La Capella, 1994/95) Spaces of Desire, (Transmission Gallery de Glasgow, 1996); Sophie Calle: Relats, (Fundació ‘la Caixa', Madrid i Barcelona 1996-1997); Dies Irae,(Museu de Granollers, 1997); Hipertronix,(Espai d'Art Contemporani de Castelló,1999); Inter/Zona,(Palau de la Virreina, 2000); Francesc Abad: Bloc W.B., (Museu de Granollers, 2006) i a l' Instituto Cervantes de Berlín (2008); Constel·lació Cumella. Les mans industrials. (Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, 2007) i Sin escenario (Museo de Arte Contemporáneo de Panamá, MADC San José, Costa Rica, Museo de Arte de El Salvador (MARTE) San Salvador, 2009) Va rebre el Premi Espais de Crítica d'art de la Fundació Espais (1994).
En l'àmbit teòric, va escriure textos en catàlegs d'exposicions individuals d'artistes i en mostres col·lectives, entre els quals destaquen Historias de amor (València, 1991), Kunst in Spanien (Köln, 1992) i Los últimos días (Sevilla, 1992). Fou també col·laborador del diari El País i de les revistes Lápiz, Balcón, Flash Art i Artscribe, entre d'altres. Va morir el març de 2016 als 59 anys.

## Referències

* ↑ «Reservoir_CAT». Ajuntament de Barcelona. Institut de Cultura. [Consulta: 26 juliol 2015].
# Olimbiakós Síndesmos Filàthlon Pireós

L'Olimbiakós Síndesmós Filàthlon Pireós, (en grec: Ολυμπιακός Σύνδεσμος Φιλάθλων Πειραιώς, en idioma català: Olimbiakós Club de Fans del Pireu, Olimbiakós SFP), és un club poliesportiu de Grècia, de la ciutat del Pireu a la província de l'Àtica. Va ser fundat el 1925, té seccions professionals en futbol, bàsquet, voleibol i waterpolo, a més de seccions no professionals en altres disciplines esportives.

## Història

L'Olimbiakós es fundà el 10 de març de 1925 com a resultat de la fusió del Piraikos Podosferikos Omilos (Pireu Futbol Club) i el Omilos Filathlon Piraeus (Pireu Suporters Club). És un dels clubs poliesportius més importants d'Europa. Té multitud de seccions. A destacar:
* Futbol (1925)
* Basquetbol (1930)
* Voleibol (1926)
* Waterpolo (1925)
* Natació (1925)
* Vela esportiva (1963)
* Tennis taula (1959)
* Boxa (1948)
* Atletisme (1953)
* Tir olímpic
* Halterofília (1960)
* Lluita (anys 70)
* Tennis (1998)
* Rem (1927)
* Handbol (1931)

## Secció de futbol

La secció de futbol, fundada el 1925 també, és la més important de l'Olimbiakós, tant en nombre d'aficionats com en títols aconseguits. Ha conquistat 45 Lligues, 28 Copes gregues i 4 Supercopes, la qual cosa converteix l'Olimbiakós en el club més reeixit del futbol grec.

## Secció de basquetbol

La secció de bàsquet de l'Olimbiakós (en grec modern: Κ.Α.Ε. Ολυμπιακός, K.A.E. Olimbiakós) és una de les seccions més importants del club. Va ser creada l'any 1925. És un dels clubs amb més èxits del bàsquet europeu, ja que ha guanyat tres Eurolligues, un Triple Corona, un Mundial de Clubs de bàsquet, tretze Campionats de Grècia i deu Copes de Grècia.

## Secció de waterpolo

Fundada el 1925, ha guanyat nombrosos títols tant en categoria masculina com femenina

## Secció de voleibol

La secció de voleibol és una de les seccions importants del club. La masculina va ser creada l'any 1926 i la femenina el 1930.

## Secció d'handbol

La secció d'Handbol de l'Olimbiakós (en grec modern: Ολυμπιακός Σ.Φ.Π., Olimbiakós S.F.P.) és una de les seccions del club. Es va crear el 1931 i es va crear de nou el 2017.
* 4 Lligues grec d'handbol masculí: 2018, 2019, 2022, 2024
* 3 Copes de Grècia d'handbol masculí: 2018, 2019, 2023
* 2 Supercopes Greca d'handbol masculí: 2022, 2023
* Copa Europea
** Finalistes (1): 2023−24

## Enllaços externs

* Olimbiakós Síndesmos Filàthlon Pireós - Lloc web oficial
* Lloc web oficial del departament de futbol www.olympiacos.org (grec), (castellà), (francès), (anglès)
* Olympiacos BC www.olympiacosbs.gr - Lloc web oficial
# Morenu

Morenu (hebreu: מורנו‎, literalment "El nostre mestre") és un títol religiós assignat a jueus amb un nivell elevat d'educació religiosa Aquest terme ha estat utilitzat des de mitjans del segle xiv i té un origen talmúdic. El títol és generalment considerat un prerequisit per a esdevenir rabí. El títol es col·loca davant del nom de l'escolar en qüestió. Per exemple, l'abreviatura MaHaRaL vol dir Morenu ha-Rav Loew. Aquest títol fou primer utilitzat a Alemanya i després que R. Meïr b. Baruk ha-Levi, rabí de Viena (1360-90), va reimplantar l'antic costum de l'ordenació ("semikhah"), tot rabí ordenat va rebre el grau de morenu. El primer que va portar aquest títol va ser R. Shalom d'Àustria, rabí de Wiener-Neustadt, i R. Jacob Mölln (MaHaRiL)".

## Referències

* 1 2 Wilhelm Bacher, Jacob Zallel Lauterbach. «MORENU (lit. "our teacher"». JewishEncyclopedia.com. [Consulta: 7 desembre 2011].

## Vegeu també

* Judaisme Haredim
# Variant ortogràfica

En biologia, dins de la ciència de la nomenclatura científica, és a dir, la denominació dels organismes, una variant ortogràfica (abreujat var. ort.) en la botànica o un error ortogràfic en zoologia, és un error d'ortografia, mecanografia error o error d'escriptura en una publicació científica que va donar lloc a un nom una mica diferent forma accidental utilitzat per un organisme ja de per nom. Les regles que governen el que ha de fer quan això passa s'estableixen en els codis corresponents de la nomenclatura.

## En els noms botànics

En la nomenclatura botànica, una variant ortogràfica (abreujat var. ort.) és una variant del mateix nom. Per exemple, Hieronima i Hyeronima són variants ortogràfiques de Hieronyma. Una de les grafies ha de ser entès com el correcte. En aquest cas, l'ortografia Hieronyma s'ha conservat i és per ser utilitzat com el nom correcte.
Un ús accidental d'un dels altres deletreos no té conseqüències: el nom ha de ser tractada com si hagués estat escrita correctament. Qualsevol ús posterior s'ha de corregir.
Variants ortogràfiques es tracten en l'article 61 de la ICBN.

## En els noms zoològics

En zoologia, les "variants ortogràfiques" en el sentit formal no existeixen, una falta d'ortografia o error ortogràfic és tractat com un lapsus, una forma d'error involuntari. El primer revisor se li permet triar una variant per l'ús addicional obligatori, però en altres aspectes, aquests errors generalment no tenen posició formal addicional. Involuntàries faltes d'ortografia són tractats en l'art. 32-33 de la ICZN.

## Referències

* ↑ Hieronima Allemão, orth. var. Arxivat 2012-09-30 a Wayback Machine., GRIN Taxonomy for Plants
* ↑ Hyeronima Allemão, orth. var. Arxivat 2012-09-30 a Wayback Machine., GRIN Taxonomy for Plants
* 1 2 3 ICBN, Vienna Code (2006), Article 61
# Two Harbors

Two Harbors és una ciutat i seu del Comtat de Lake (Minnesota) dels Estats Units d'Amèrica.

## Demografia

Segons el cens dels Estats Units del 2000 Two Harbors tenia 3.613 habitants., 1.523 habitatges, i 953 famílies. La densitat de població era de 433,2 habitants per km².
Dels 1.523 habitatges en un 29,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,9% hi vivien parelles casades, en un 10,4% dones solteres, i en un 37,4% no eren unitats familiars. En el 32% dels habitatges hi vivien persones soles el 16% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,27 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,86.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 24,8% entre 25 i 44, un 22,5% de 45 a 60 i un 21,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.708 $ i la renda mediana per família de 47.113 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.712 $ mentre que les dones 29.076 $. La renda per capita de la població era de 19.793 $. Entorn del 7,2% de les famílies i el 9,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Two Harbors». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Two Harbors». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Retrat de Jacqueline

Retrat de Jacqueline és un oli sobre tela de 116 × 89 cm pintat per Pablo Picasso a Canes l'any 1957 i dipositat al Museu Picasso de Barcelona.

## Context històric i artístic

L'estiu del 1954, Picasso coneix Jacqueline Roque, que comparteix els darrers vint anys de la seua vida. La seua presència és constant en el darrer combat que emprèn contra el temps, quan pren la pintura com a model. Picasso diu aleshores: "Cada vegada tinc menys temps i més a dir".
Aquesta obra és una de les dues interpretacions lliures -l'altra és El Piano- amb les quals recreà la suite de Las Meninas, basada en l'obra mestra d'aquell que, en alguna ocasió, el va fer exclamar subtilment, "Velázquez!"
Jacqueline esdevé, des del principi, còmplice del secret, tan ben guardat fins al darrer moment. Només ella i Sabartés tenen el privilegi de seguir el combat entre els dos mestres, que juntament amb Goya, són "la xifra i compendi" de la pintura ibèrica.

## Descripció

És la imatge d'una Jacqueline sòbria, reservada i modesta com la defineixen els qui la coneixen. Va vestida austerament, de negre. Només una nota de color l'adorna. És la cinta verd maragda que va del front fins a la nuca, on es nua sota els cabells recollits en cua. La cinta ressalta el perfil clàssic del rostre, d'ulls ametllats, celles arquejades i nas recte. Seu en una butaca blau-negra que descorpora enèrgicament del fons vermell i xoca, a la dreta, amb el marc d'un groc brillant. L'obra evoca, una vegada més, el taller de Velázquez i les seues parets plenes d'obres d'art, la visió de les quals suggerí a Picasso la introducció dins la sèrie d'una pintura, la pintura de la pintura. D'aquesta manera, potser, vol indicar que Las Meninas són tant variacions com apoteosi de l'interior d'un taller. De fet, Las Meninas són el taller per excel·lència.
Fou donat per l'artista al Museu Picasso de Barcelona l'any 1968.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Rafart i Planas, Claustre, 1998. Guia del Museu Picasso. Barcelona: Ajuntament de Barcelona. ISBN 8476098693. Pàg. 109.

## Enllaços externs

* Retrat de Jacqueline - Ajuntament de Barcelona Arxivat 2015-12-24 a Wayback Machine. (català)
* Edicions Ciutat Vella Arxivat 2015-12-24 a Wayback Machine. (català)
# Dos anys de vacances

Dos anys de vacances és una novel·la de Jules Verne publicada originàriament el 1888 amb el títol Deux ans de vacances. Com altres llibres de Verne, es va publicar primer en fascicles en una revista. Verne, en el pròleg, diu que volia mostrar la intel·ligència i valor que poden tenir els nens creant un entorn similar al de Robinson Crusoe.

## Argument

L'argument es resumeix així: catorze nens de vuit a quinze anys estudien en un col·legi d'Auckland, a Nova Zelanda. El col·legi ha contractat un vaixell (un schooner) perquè facin un creuer de sis setmanes pel Pacífic. La nit abans de salpar, quan els nens ja són a bord i sense que encara hagi pujat la tripulació (només hi ha un grumet negre, de 12 anys), el vaixell deixa anar les amarres i s'endinsa a l'oceà. Una tempesta fa que el vaixell naufragui i vagi a embarrancar en una illa deserta a prop de la Patagònia xilena. A partir d'aquí, s'explica com els nens són capaços de sobreviure i d'organitzar-se durant dos anys. Finalment, embarranca prop de l'illa un vaixell que havia estat pres per amotinats que el volien destinar al tràfic d'esclaus. Amb ajuda de dos membres de la tripulació que no estaven entre els amotinats, els nens aconsegueixen de derrotar els amotinats i prendre el vaixell per sortir de l'illa i tornar a Nova Zelanda.
Tots els nens són britànics, menys dos germans francesos i un d'americà (el més gran; de 14 anys, al començament de la novel·la). Els acompanya un gos.

## Referències

* 1 2 Courville, Luce. «Bibliographie analytique de toutes les oeuvres de Jules Verne» (en francès), 01-01-1979. [Consulta: 21 gener 2022].
* ↑ «´Deux ans de vacances´ de Jules Verne, robinsonnade et utopie | Quarante-Deux/Écrits sur la SF de Roger Bozzetto». [Consulta: 21 gener 2022].
# Olé

L'olé és un tipus de dansa. El seu origen data cap a la dècada de 1830 i es troba en terres de Cadis. Sorgeix a partir de la zarabanda i està relacionat amb les danses gitanes. Juntament amb el jaleo, es pot considerar l'antecedent de la soleà.
L'escola bolera el va utilitzar en coreografies com Olé de la Curra o Olé de la Esmeralda. Un element característic és que al final del ball es fa una parada sobre el genoll esquerre inclinant el tronc enrere.

## Referències

* ↑ «L'escola bolera». Web del museu. Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 2012. [Consulta: 31 octubre 2012].
# La Coromina (Vall del Bac)

La Coromina és una antic casal al terme municipal de la Vall de Bianya (Garrotxa). La Coromina havia estat un dels casals importants de la vall si es té en compte el gran nombre de pallisses i corrals que envolten la casa i l'existència d'un gran molí propi. El casal és de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes principals. Disposa de baixos, pis i golfes. Exteriorment el seu aspecte encara és ferm però els interiors acusen els anys d'abandó. Damunt la porta dovellada hi ha la data de 1780, any de la possible edificació del casal. En una de les pallisses hi ha la data de 1845, any de remodelació de l'edifici. Una de les pallisses conserva una àmplia i atrevida arcada, que anys enrere devia sostenir l'arcada.
Llindes:
* Damunt la porta principal: "Barthomeu Coromina 1780"
* Cabana: JUAN CO 1845 i un dibuix

## Història

Durant la visita pastoral que el bisbe de Girona, Gastó de Montcada, va fer l'any 1329 a l'església de Sant Andreu de Porreres, va manar que es cobrís l'església fent-hi etulat. N'era clergue Pere Suier i hom esmenta els parroquians A. Ros, PERE COROMINES, Guillem d'Aulina i Berenguer des Serrat.
L'any 1573, el rei, referint-se a l'església de Santa Maria de Sa Cot, va prendre com a casa delmera Sa Coromina, la qual pagà per aquest concepte dues mitgeres i una quartera de blat, mestall i espelta, i vuit lliures i quinze sous en metàl·lic.

## Notes

* 1 2 3 4 «Antic casal de la Coromina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].

## Vegeu també

* El Ferrer (Vall del Bac), casa al veïnat dispers de la Vall del Bac