OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Llompart Coll

Joan Llompart Coll, també conegut com a Torrelló (La Soledat, Palma, 1939), és un fotògraf mallorquí. La seva relació amb la fotografia començà als 14 anys, quan entrà a treballar d'aprenent a una botiga de fotografia; d'aquí passà al laboratori on durant dos anys va estar revelant fotos. Més endavant s'associà amb Jaume Torres i va arribar a regentar tres negocis de fotografia.
De la fusió dels llinatges seu i del soci nasqué Torrelló, sobrenom que mai no ha abandonat. Ha estat reporter gràfic durant quaranta anys al Diari de Mallorca, per la qual cosa té un arxiu immillorable de la realitat de Mallorca de les quatre darreres dècades. Fruit d'aquesta documentació són les exposicions Príncep, 30 anys creixent a Mallorca, a la Misericòrdia i un posterior llibre amb el mateix títol, i Cincuenta años pateando Mallorca a El Corte Inglés, totes dues de l'any 2004. El 2006 va rebre el Premi Ramon Llull.

## Referències

* 1 2 «Joan Llompart Col, Torrelló (La Soledat, Palma, 1939)». Premis Ramon Llull 2006, 2006 [Consulta: 19 setembre 2016].
* 1 2 Durán, Lourdes «Joan Llompart "Torrelló". Fotógrafo y autor de "La Soledat (s´hort des Ca) Anys 50". "La Soledat era un paraíso"». Diario de Mallorca, 25-06-2010 [Consulta: 19 setembre 2016].
# Joan Llinares i Gómez

Joan Llinares i Gómez (Alzira, 1953) és un gestor cultural valencià, molt vinculat al món de la cultura.
Llicenciat en dret, va realitzar diversos màsters en el camp de la gestió cultural. Va treballar com a funcionari al Cos Nacional de Secretaris, Interventors i Tresorers d'Administració Local.
Ha tingut diversos càrrecs en la gestió d'institucions públiques. Va ser administrador de l'Institut Valencià d'Art Modern entre 1989 i 2000, data en què passà a ser administrador del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Posteriorment fou director general del Palau de la Música Catalana, càrrec que va assumir el 30 de juliol de 2009 després de l'escàndol de Fèlix Millet. Va renunciar al càrrec el 2 de desembre de 2010, al·legant que ja havia complert la seva missió.
Des del mes de gener de 2011 és director gerent d'Edicions Bromera, una editorial amb seu a Alzira, el seu poble natal. Posteriorment, entre 2015 i 2017 ha sigut gerent de l'Ajuntament de Barcelona. El maig del 2017 fou nomenat director de l'Agència Antifrau del País Valencià després que les Corts Valencianes el triessin amb 65 vots a favor, 24 en blanc i 5 nuls.

## Llibres publicats

* Administración y dirección de museos. Aspectos jurídicos (coautor). Edit. Marcial Torres, Barcelona, 2008

## Referències

* ↑ MORGADES, Lourdes,Joan Llinares es el nuevo director ejecutivo del Palau de la Música, El País, 29/07/2009. Consulta 26/12/2010
* ↑ REDACCIÓ, Comunicat del Comitè Executiu del Consorci del Palau de la Música, 30/07/2009
* ↑ BELTRAN, A., Joan Llinares será el gerente de Edicions Bromera, El País, 21/12/2010. Consulta 26/12/2010
* ↑ REDACCIÓ, Bromera fitxa Joan Llinares, El Punt, 25712/2010. Consulta 26/12/2010
* ↑ «Les Corts trien Joan Llinares per a dirigir l'Agència Antifrau». Diari la Veu.

## Enllaços externs

* Compareixença de Joan Llinares al Parlament de Catalunya pel Cas Millet
# Joan Llopis

Joan Llopis és el nom dels següents personatges:
* Joan Llopis (cardenal) (València, 1455 - Roma, 1501), cardenal i arquebisbe valencià
* Joan Llopis i Sarrió (Barcelona, 1932 - Barcelona, 2012) teòleg i professor universitari català
# Jesús Murgui i Soriano

Jesús Murgui i Soriano (València, 17 d'abril de 1946) és un religiós catòlic valencià. Al llarg de la seva trajectòria exercí de bisbe auxiliar de València (1996-1999), administrador apostòlic de Menorca (1999-2001), bisbe de Mallorca (2003-2012) i bisbe d'Oriola-Alacant (2012-2021).
Murgui és sacerdot des del 21 de setembre de 1969, estudià al Seminari Metropolità de València (Montcada), obtingué la llicenciatura en teologia per la Universitat Pontifícia de Salamanca i posteriorment es doctorà a la Universitat Gregoriana de Roma.
Entre 1969 i 1973 fou coadjuntor i entre 1973 i 1993 rector de diverses parròquies de l'arxidiòcesi de València. Precisament el 1993 fou promogut a vicari episcopal. Durant aquests anys també fou consiliari diocesà del Moviment Junior (1973-1979) i també de joves d'Acció Catòlica (1975-1979).
El nomenament de bisbe auxiliar de València arribà el 25 de març de 1996, encara que no rebé l'ordenació episcopal fins a l'11 de maig. Més tard fou administrador apostòlic de Menorca entre 1999 i 2001. També exercí dins la Conferència Episcopal Espanyola membre de la comissió pastoral entre els anys 1996 i 1999, i a partir 1996 també ho és de la comissió del clergat.
El desembre de 2003 fou nomenat pel papa Joan Pau II bisbe de Mallorca. El 2012 fou traslladat al bisbat d'Oriola-Alacant.

## Referències

* 1 2 «Jesús Murgui i Soriano». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
| Precedit per: Francesc Xavier Ciuraneta i Aymí | Administrador apostòlic del Bisbat de Menorca 1999 - 2001 | Succeït per: Joan Piris i Frígola |
| Precedit per: Teodor Úbeda Gramage | Bisbe de Mallorca 2003 - 2012 | Succeït per: Xavier Salinas Viñals |
| Precedit per: Rafael Palmero Ramos | Bisbe d'Oriola-Alacant 2012 - 2021 | Succeït per: José Ignacio Munilla Aguirre |
# Javier Aguirre

Javier Aguirre és el nom dels següents personatges:
* Javier Aguirre Fernández (Sant Sebastià, 1935 – Madrid, 2019), director de cinema, productor, guionista i director de fotografia
* Javier Aguirre de la Hoz (Àvila, 1946), advocat i polític valencià d'origen castellà
* Javier Aguirre Onaindía (Ciutat de Mèxic, 1958), futbolista que destacà als anys 1980 i entrenador
# Jorge Góngora

Jorge Góngora (12 d'octubre de 1906 - 25 de juny de 1999) fou un futbolista peruà.
Va formar part de l'equip peruà a la Copa del Món de 1930. També participarà en el Campionat sud-americà de 1929 i 1935.

## Referències

* ↑ «Perfil a FIFA». Arxivat de l'original el 2018-04-30. [Consulta: 30 abril 2018].
* ↑ Southamerican Championship 1929 a rsssf
* ↑ Southamerican Championship 1935 a rsssf
# Estadi Enrique Saura

L'Estadi Enrique Saura, que va ser conegut fins a l’any 2022 amb el nom de la Serratella, és un camp de futbol al nord del municipi d'Onda a la comala Plana Baixa, País Valencià), al carrer Torrechiva. És l'estadi oficial del CE Onda. Inaugurat l'any 2000, té una capacitat per a 5.000 persones.
És un terreny de joc és de gespa natural que mesura 105 × 69 metres. El 2022 el consistori d'Onda va decidir de rebatejar l'estadi, que tenia el nom de la partida del terme on va ser construït, a l'ocasió del centenari del club. D'ençà endavant és dedicat a Enrique Saura Gil, exjugador del CE Castelló i del València CF, així com de la selecció espanyola de futbol, de les dècades de 1970 i 1980.

## Referències

* ↑ «Onda celebra el seu 775 aniversari i concedeix la Medalla d'Or a Dolores Corella i al Club Deportivo Onda». El Periòdic, 28-04-2023.
* ↑ «Onda confirma que el camp de La Serratella passarà a anomenar-se Enrique Saura». Castelló Base, 18-01-2022 [Consulta: 16 març 2024].

## Enllaços externs

* «Vista de l'estadi». Google Maps.
# Etheostoma histrio

Etheostoma histrio és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,7 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja mosquits, larves de tricòpters i nimfes d'altres insectes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima temperat (39°N-31°N).

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Etnier, D.A. i W.C. Starnes, 1993. The fishes of Tennessee. The University of Tennessee Press, Knoxville (Tennessee), Estats Units.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Hassan-Williams, C. i T.H. Bonner, 2007. Texas freshwater fishes. Texas State University- San Marcos: Biology Department/ Aquatic Station.
* ↑ Hugg, D.O., 1996. MAPFISH georeferenced mapping database. Freshwater and estuarine fishes of North America. Life Science Software. Dennis O. i Steven Hugg, 1278 Turkey Point Road, Edgewater (Maryland), Estats Units.
* ↑ Missouri Department of Conservation, 2008. Fish of Missouri. Missouri Department of Conservation.
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1980. A list of common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (12)1-174.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. Common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Pub. (20):183 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (editors), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.
# Estância Turística

Estância turística és un títol concedit pel govern de l'estat de São Paulo a municipis que tenen unes característiques turístiques i determinats requisits com, possibilitats d'entreteniment, esbarjo, recursos naturals i culturals específics. Han de disposar d'infraestructures i serveis dimensionats a l'activitat turística. Els municipis, amb aquest status, poden aleshores rebre ajuts financers específics per l'incentiu del turisme.
També hi ha Turísticas, hidrominerals i climatiques.

## Estâncias turísticas

Té actualment 29 estâncias denominades com turístiques.
| Aparecida Avaré Bananal Barra Bonita | Batatais Eldorado Embu Holambra Ibitinga | Ibiúna Igaraçu do Tietê Ilha Solteira Itu Joanópolis | Paraguaçu Paulista Paranapanema Pereira Barreto Piraju Presidente Epitácio | Ribeirão Pires Salesópolis Salto Santa Fé do Sul São José do Barreiro | São Luís do Paraitinga São Pedro São Roque Tremembé Tupã |
És una denominació que dona l'Estat de São Paulo a aquells municipis que reuneixen una sèrie de característiques com, possibilitats d'entreteniment, diversió, recursos naturals i culturals específics. Han de disposar d'una infraestructura i serveis dimensionats a l'activitat turística. Aquests municipis, amb aquest status, poden aleshores rebre ajuts financers específics per l'incentiu del turisme.

## Estâncias Balneárias

Fins a juny del 2006 té 15 Estâncias Balneárias.
| Bertioga Cananéia Caraguatatuba Guarujá Iguape | Ilha Comprida Ilhabela Itanhaém Mongaguá Peruíbe | Praia Grande Santos São Sebastião São Vicente Ubatuba |

## Estâncias climáticas

Hi ha 12 Estâncias climáticas
| Analândia Atibaia Bragança Paulista Caconde Campos do Jordão Campos Novos Paulista | Cunha Morungaba Nuporanga Santa Rita do Passa Quatro Santo Antônio do Pinhal São Bento do Sapucaí |
# Estância Roque

Estância Roque (crioll capverdià Stansía Roki) és una vila a l'est de l'illa de Fogo a l'arxipèlag de Cap Verd. Està situada 19 kilòmetres a l'est de São Filipe i 3 kilòmetres a l'est de Cova Figueira.

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd
# Eugène Philipps

Eugène Philipps és un sociolingüista alsacià. De jove fou incorporat a la força (malgré-nous) a la Wehrmacht i lluità al Front Rus fins que desertà poc abans d'acabar el conflicte. Ha treballat com a professor d'anglès a diverses entitats educatives d'Estrasburg. Membre del Cercle René Schickéle, s'ha especialitzat a investigar les relacions lingüístiques i frontereres en la història alsaciana. Des del 1968 ha donat més de 170 conferències, ha escrit articles a Le Nouvel Alsacien/Der Elsässer i el 1989 va rebre el Gran Premi René Schickéle.

## Obres

* Le pont / Die Brücke : la fin d'un cauchemar alsacien / das Ende eines elsässischen Alptraums (1991)
* Schicksal Elsaß. Krise einer Kultur und einer Sprache (1980)
* L'Alsace face à son destin (1978)
* L'Alsace (1982)
* L'Alsacien, c'est fini (1989)
* Une tragédie pour l'Alsace: l'Incorporation de force (1993)
* La crise de l'identité i Les luttes linguistiques en Alsace jusqu'e 1945 (1975)
* L'ambition culturelle de l'ALsace (1996)
* Comprendre l'Alsace (2002)

## Enllaços externs

* L'obra d'Eugène Philipps
# Eugène Pierre Nicolas Fournier

Eugène Pierre Nicolas Fournier (París, 15 de febrer de 1834 — París, 10 de juny de 1884) va ser un botànic francès. Va estar particularment interessat en les falgueres. Era membre de la Société Royale de Botanique de Belgique.
El gènere Fourniera (família Cyatheaceae) rep el seu cognom.

## Obres

* Articles al Bulletin de la Société Botanique de France:
** Sur la valeur du genre Aconiopteris - 1867, n° 14 - p. 261
** Sur les hyménophyllées recueillies dans l'Amérique centrale par MM. Ch. Wright, Fendler et Th. Husnot - 1868, n°15 - p. 143
** Sur les fougères de la Nouvelle-Calédonie - 1869, n°16 - p. 389 à 422
** Sur deux Pellaea nouveau - 1869, n°16 p. LXVIII
** Sur deux fougères nouvelles du Nicaragua - 1870, n°17 - p. 236
** Sur les hyménophyllées recueillies dans l'Amérique centrale par MM. Ch. Wright, Fendler et Th. Husnot - 1872, n°19 - p. 239
** Sertum Nicaraguense - 1872, n°19 - p. 247
** Sur le genre Bommeria - 1880, n°27 - p. 327
* Amb Émile Bescherelle - Mexicanas plantas nuper a collectoribus expeditionis scientificae allatas: aut longis ab annis in herbario musei parisiensis depositas praeside J. Decaisne. Paris - typographeo reipublicae, 1872
* Felices nova-Caledoniae. Enumeratio monographica - Annales des sciences naturelles, 1873, n°18
* Sur les fougères et les lycopodiacées des îles Saint-Paul et Amsterdam - Compte-rendu de la société botanique, 1875, n°81 - p. 1139
* Fougères nouvelles introduites par M. J. Linden - L'illustration horticole, 1876, n°23 - p. 99
* Comptes Rendus - Congrès International de Botanique Horticole, Paris, 1878 - p. 227-252

## Referències

* ↑ Catalogue des thèses de sciences: soutenues en France de 1810 à 1890 by Albert Maire
* ↑ Google Books Etymological Dictionary of Grasses
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Enllaços externs

* IPNI Llista de plantes descrites o co-descrites per Fournier.
# Este señor de negro

Este señor de negro va ser una sèrie de televisió de 13 episodis estrenada per Televisió Espanyola el 8 d'octubre de 1975. El tema de la sèrie fou compost per Adolfo Waitzman i cantat per Encarnita Polo.

## Argument

La sèrie gira entorn de Sixto Zabaneta, un personatge inventat pel dibuixant Antonio Mingote, que representa els valors i principis més arcaics, ultramontans i caducs de la societat espanyola. Sr. Sixto regenta una joieria a la Plaça Mayor de Madrid. Allí és ajudat per la jove Encarnita i el seu gran al·licient és la visita d'una client habitual: Loreto.
La seva vida no va molt més enllà d'aquest establiment i del petit pis que comparteix amb la seva germana Carola...I amb un retrat del seu avi, que cada poc temps, es dirigeix a Sixto per a impartir-li pedagogia sobre els perills que aguaiten a la societat actual, sobre els quals l'avi (el mateix López Vázquez, és clar) li imparteix exemples de la seva joventut, allà per finals del XIX i principis del XX, en els quals es mostra com a molt més 'liberal' i 'avançat' que el seu contemporani net.

## Repartiment

* José Luis López Vázquez…..Sixto Zabaneta.
* Mari Carmen Prendes…..Carola.
* Florinda Chico…..Loreto.
* María Garralón…..Encarnita.

## Llista d'episodis

* El baile (8 d'octubre de 1975)
** Pep Munné ….. Manolo
** José Lifante ….. Árbitro
* Limpieza de sangre (22 d'octubre de 1975)
** Mercedes Borqué ….. Emilia
** José Caride ….. Colón
** Luis Prendes ….. Don Manuel
* Las apariencias (29 d'octubre de 1975)
** Chus Lampreave ….. Portera
** Goyo Lebrero
** Javier Loyola ….. Lorenzo
** Pep Munné ….. Manolo
** Ana María Ventura ….. Angelines
* Los oportunos trámites (5 de novembre de 1975)
** Jesús Guzmán
* La aventura (12 de novembre de 1975)
** Valeriano Andrés ….. Eduardo
** Javier De Campos
* Carola (19 de novembre de 1975).
** Charo López ….. Doña Clara
** Alfredo Mayo ….. Agustín
** Sergio Mendizábal ….. Don Ginés
** Juanito Navarro ….. García
* Las tentadoras (26 de novembre de 1975)
** Rocío Jurado
* Eternos rivales (3 de desembre de 1975)
** Miguel Armario
** Luis Barbero ….. Ramírez
** María Kosty ….. Elena
** Fabio León ….. Eduardo
* Petrita (17 de desembre de 1975)
** María Luisa San José ….. Petrita
* Traje de gala (7 de gener de 1976)
** Mery Leyva
** Carmen Maura ….. Pilar
** María Nevado ….. Elvira
** Pepe Ruiz ….. Luis
* Ritos ancestrales (14 de gener de 1976)
** Fiorella Faltoyano ….. Julia
** Juanito Navarro ….. García
* Encarnita (21 de gener de 1976)
** Mary González ….. Doña Virtudes
** Juanito Navarro ….. García
** Concha Velasco ….. Dolores
* Don Sixto (28 de gener de 1976)
** Manuel Brieva ….. Peláez
** Charo Soriano ….. Pepita

## Premis

* Premis Ondas 1976: Nacionals de televisió.
* TP d'Or 1975
* Millor Sèrie Nacional.
* Millor actor nacional (José Luis López Vázquez).

## Referències

* ↑ Ese señor de negro a La Fonoteca
* ↑ Ese señor de negro al web de Maria Garralón

## Enllaços externs

* Este señor de negro a filmaffinity
* Este señor de negro al bloc laficharosadeltrivial
* Este señor de negro al bloc bauldelcastillo
* Este señor de negro al bloc Carta de Ajuste
* Este señor de negro a RTVE a la carta
# Eutiqui de Constantinoble

* No s'ha de confondre amb Eutiques de Constantinoble.
Eutiqui (Theium, Frígia, 512 - Constantinoble, 6 d'abril de 582) va ser un monjo romà d'Orient, patriarca de Constantinoble. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes, per catòlics i ortodoxos, els primers en celebren la festa el 5 d'abril mentre que a orient se celebra el dia 6. Va ser sebollit a l'altar major de l'Església dels Sants Apòstols. Avui, el crani es conserva al Monestir de Khilandar del Mont Atos.

## Biografia

Nascut a Frígia, era fill d'Alexandre, general de Belisari. Prengué l'hàbit de monjo als 30 anys a la ciutat d'Amasia. A la mort del patriarca Menes I, va ser cridat a Constantinoble; a la capital va destacar en algunes controvèrsies teològiques i l'emperador Justinià I el va nomenar patriarca el 553. El mateix any va presidir un sínode, el Concili de Constantinoble II per tractar el cisma tricapitolí.
En la Nit de Nadal de l'any 563 consagrà l'església de Santa Sofia, que havia estat restaurada després dels danys causats pel terratrèmol del 558. El 564 es va enfrontar amb l'emperador Justinià I, que havia adoptat les doctrines aftartodocetistes, perquè va refusar donar el seu acord a un decret sobre la incorruptibilitat del cos de Crist abans de la resurrecció. El 22 de gener de 565, mentre es preparava per dir missa, va ser detingut i confinat al monestir de Choracudis. Després va ser enviat al de Sant Osies de Calcedònia. L'emperador convocà una assemblea de prelats i, basant-se en acusacions infundades, el va fer destituir, fent-lo exiliar a l'illa de Principus i finalment al seu monestir d'Amasia, on va viure dotze anys.
L'emperador Justí II el va restaurar el 578 i va arribar a la seva seu entre les aclamacions del poble. Segons les cròniques, la gentada que assistí a la missa de restauració del patriarca era tan gran que es veié obligat a donar la comunió durant sis hores, ja que tots els assistents volien rebre-la de les seves mans. Va conservar el càrrec fins al 585 en què va morir amb 73 anys. Els últims anys de la seva vida va dubtar de la resurrecció de la carn, fins que el papa romà Gregori I el va tornar a l'ortodòxia poc abans que Eutiqui morís.
Es conserva una carta seva, dirigida al Papa Vigili I en ocasió del seu nomenament, el 553. Va escriure també algun tractat però la seva obra s'ha perdut, llevat d'alguns fragments, com el d'una obra sobre el Llibre d'Ester.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Eutychius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 1r setembre 2022].
# Estereoselectivitat

En química, l'estereoselectivitat és la formació preferent d'un estereoisòmer per davant de tots els possibles. Pot ser parcial, on la formació d'un estereoisòmer està afavorida sobre la resta, o pot ser total, quan només es forma un estereoisòmer dels possibles. Es parla de diastereoselectivitat quan els estereoisòmers són diastereòmers i de enantioselectivitat quan són enantiòmers.
La diastereoselectivitat o enantioselectivitat d'una reacció, quan són dos els possibles estereoisòmers resultants, es quantifica, respectivament, mitjançant l'excés diastereomèric o l'excés enantiomèric:
    Excés diastereomèric o enantiomèric (d.i. o i.i.) = (% majoritari) − (% minoritari), expressat en %.

## Exemples

Un exemple de estereoselectivitat modesta és la deshidrohalogenació del 2-iodebutà, que produeix un 60% de l'isòmer trans-2-butè, un 20% del cis-2-butè i un 20% de l'alquè terminal 1-butè. Aquests productes són els isòmers geomètrics del butè i també es classifiquen com diastereòmers, així que aquesta reacció també es podria anomenar diastereoselectiva:
Un altre exemple seria en la cicloaddició 2+2 en la qual es poden produir també diferents productes diastereoisòmers. Concretament en la següent reacció es pot veure que la reacció produeix estereoselectivament en una proporció de 2,3/1 l'isòmer A:

## Referències

* ↑ Effects of base strength and size upon in base-promoted elimination reactions.
* ↑ Becker, D.; Haddad, N. «About the stereochemistry of intramolecular [2+2] photocycloadditions». Tetrahedron Lett., 27, 52, 1986, pàg. 6393. DOI: 10.1016/S0040-4039(00)87817-X.

## Enllaços externs

* IUPAC Compendium of Chemical Terminology

## Vegeu també

* Estereoespecificitat