OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rustichello de Pisa

Rustichello o Rusticiano de Pisa (o da Pisa), va ser un escriptor de Pisa que va ser empresonat amb Marco Polo al voltant de l'any 1298 durant la guerra entre Venècia i Gènova, dues ciutats italianes rivals; d'acord amb la tradició, a la batalla de Curzola. Durant aquest temps, Marco Polo va anar dictant el relat dels seus viatges a Rustichello, qui el va escriure en llengua provençal. Junts, van publicar-ho en el llibre, Il Milione (El milió), més conegut en català com Els viatges de Marco Polo.
Anteriorment, Rustichello havia escrit una obra en francès coneguda com el Roman de Roi Artus (El romanç del rei Artús), o simplement Compilació, un llibre basat en un que posseïa Eduard I d'Anglaterra, que va travessar Itàlia en el seu camí cap a la Vuitena Croada el 1272, i a qui Rustichello va servir durant molts anys. La compilació era una interpolació de Palamedes, una obra en prosa, ara fragmentària, sobre el cavaller musulmà Palamedes en l'època del rei Artús i la història dels cavallers de la Taula Rodona. Es va dividir més endavant en dues seccions, nomenades segons els seus protagonistes del principi, Meliadus (pare de Tristany) i Guiron li Courtois; aquests van continuar sent populars durant segles, amb una enorme influència en obres posteriors escrites en francès, castellà, italià i, fins i tot, grec.

## Referències

* ↑ The Travels of Marco Polo, p. 16.
* ↑ "Rusticiano da Pisa", a Lacy, Norris J. The New Arthurian Encyclopedia, p. 392.
* ↑ "Palamedes", a Lacy, Norris J. The New Arthurian Encyclopedia, p. 352.

## Bibliografia

* Lacy, Norris J. (1991). The New Arthurian Encyclopedia. Nova York: Garland, 1991. ISBN 0-8240-4377-4.
* Polo, Marco; Latham, Ronald (traductor) (1958). The Travels of Marco Polo. Nova York: Penguin Books. ISBN 0140440577
* Cigni, Fabrizio (1994). Il romanzo arturiano di Rustichello da Pisa, Edició crítica, traducció i notes. Pisa: Pacini, 1996.

## Enllaços externs

* Obres de Rustichello da Pisa al Projecte Gutenberg.
# Hueva

Hontoba és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Hontanar

Hontanar és un municipi de la província de Toledo, a la comunitat autònoma de Castella la Manxa. Limita amb Navas de Estena a la província de Ciudad Real i Los Navalmorales, Navahermosa, Menasalbas, San Pablo de los Montes i Los Navalucillos.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 116 | 105 | 117 | 126 | 122 | 123 | 120 | 135 | 141 | 132 |

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | Félix Muñoz Fernández | Independent | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | Félix Muñoz Fernández | AP/PDP/UL | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | José Muñoz Pérez | CDS | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | Gaspar Medina Sánchez | PSOE | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | Gaspar Medina Sánchez | PSOE | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | Gaspar Medina Sánchez | PSOE | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Antonio Blázquez Olmedo | PP | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Lisardo Sánchez Muñoz | PSOE | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Toledo (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].

## Enllaços externs

* Diputació de Toledo.
# Billó

El billó és un aliatge d'argent (o, de vegades, or) amb un contingut elevat de metalls no preciosos com el coure o, fins i tot, estany i zinc. S'ha utilitzat principalment per fer-ne monedes i medalles en èpoques d'escassetat de metalls nobles i de devaluació monetària. El mot billó probablement ve del francès billon, «tronc», que en un principi significava «lingot de metall», augmentatiu de bille, «tronc polit», potser d'origen cèltic. Un altre possible origen és el llatí vulgar billo, en el sentit de «moneda de coure» o, simplement, «moneda». Eren monedes fetes de billó: el patac, el rossell, l'agramuntesa, la bossonalla, el barcelonès, el morlà o la vigatana.
L'ús més extens del billó es va donar entre l'antiga Grècia i l'edat mitjana. Per exemple, durant els segles VI i V aC algunes ciutats de l'illa de Lesbos utilitzaven monedes fetes d'un 60% de coure i un 40% d'argent. A l'època medieval el contingut de plata va anar baixant, fins a només un 25% o un 20%.
En períodes d'inflació, com ara al segle iii a Roma o pels volts del 1620 a l'Imperi Habsburg, les monedes de plata, a causa de la reducció constant i gradual del contingut d'argent, van acabar sent monedes de billó. Els Reis Catòlics van fixar un límit màxim a la quantitat de billó circulant, de manera que van establir un sistema estable que va funcionar pràcticament durant tot el segle xvi. El 1548 Carles I autoritzà una major quantitat de billó i el 1552 reduí el seu contingut de plata de 7 a 5 1/2 grams de llei.
També algunes monedes fraccionàries es van encunyar amb billó des d'un bon començament. Aquest és el cas, per exemple, de les peces de 5, 10 i 20 Rappen (els cèntims del franc suís) emeses entre 1850 i 1877, que eren de billó.
Als Països Catalans són coneguts els rals de billó i els de València i els quaterns, fabricats amb billó.

## Vegeu també

* Diner (llei)
* Moneda catalana
Viccionari
# Bordighera

Bordighera (en lígur, Burdighéa) és un municipi de la Riviera, a la regió italiana de la Ligúria, famós per la seva tradició turística.
Bordighera està integrada a la província d'Imperia i forma un continu urbanitzat amb la conurbació de Ventimiglia, molt a prop de la frontera amb el departament francès dels Alps Marítims. El 2008 tenia 10.700 habitants.

## Història

Fundada pels lígurs el segle v aC, els romans hi van fer passar la Via Júlia Augusta que unia Roma amb la Gàl·lia i que amb el temps s'ha convertit en la ruta europea E80.
La seva situació privilegiada tant pel que fa a les comunicacions com, sobretot, al paisatge i el clima la va convertir des del segle xix en destinació turística d'estiueig reconeguda arreu d'Europa.
El 12 de febrer de 1941, va ser l'escenari de la visita a l'exterior més llunyana que va fer el cap de l'Estat Espanyol d'aquella època, Francisco Franco, on es va entrevistar amb el seu homòleg italià Benito Mussolini per discutir sobre la possibilitat de l'entrada d'Espanya a la Segona Guerra Mundial al costat de les forces de l'Eix.

## Persones vinculades a Bordighera

* Benedetto Bresca, mariner italià recordat per la frase "Daghe l'aiga ae corde!" que salvà l'obelisc de la plaça Sant Pere de Roma
* Luigi Cadorna, militar italià de la Primera Guerra Mundial
* Margarida de Savoia-Gènova, reina consort d'Itàlia pel seu casament amb Humbert I d'Itàlia
* Claude Monet, pintor impressionista francès

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
# Federació Portuguesa de Futbol

El futbol a Portugal és dirigit per la Federació Portuguesa de Futbol (FPF) (portuguès: Federação Portuguesa de Futebol, pron. IPA: [fɨdɨɾɐ'sɐ̃ũ puɾtu'gezɐ dɨ futɨbɔɫ]).
És l'encarregada d'organitzar la segona i tercera divisions portugueses, la Copa de Portugal, la Supercopa Cândido de Oliveira, les categories inferiors, el futbol femení, el futbol sala i la selecció portuguesa de futbol. Té la seu a Lisboa.

## Vegeu també

* Futbol a Portugal
* Selecció de futbol de Portugal

## Enllaços externs

* Federació Portuguesa de Futbol - Lloc web oficial
# Església Catòlica Nacional Polonesa

L'Església Catòlica Nacional Polonesa és una església cristiana fundada i basada als Estats Units per immigrants polonesos i llurs descendents que eren catòlics romans. No obstant això, l'Església Catòlica Nacional Polonesa no està en comunió completa amb l'Església Catòlica Romana i difereix de la seva doctrina en diversos aspectes. Tot i que els membres de l'Església Catòlica Nacional Polonesa afirmen la seva herència polonesa, moltes parròquies en l'actualitat només es diuen a si mateixes "Esglésies Catòliques Nacionals".
# Séquia de Quart

La Séquia de Quart és una de les vuit séquies de l'Horta de València (País Valencià) que estan sota la jurisdicció del Tribunal de les Aigües de València.
El seu origen està en el riu Túria, en l'assut de Quart, ubicat a 200 m aigües amunt del pont de l'A-7 sobre el riu Túria. El canal produeix el desviament de pràcticament totes les aigües del riu per fer-les arribar fins a la cambra de càrrega de la Central Hidroelèctrica de Volta, la qual també és anomenada Molí de Daroqui en terme de Manises. Allà, les aigües turbinades tornen al riu i les aigües de reg continuen per la séquia. Per aquest motiu, a aquest tram de la séquia de Quart es diu també Canal de Daroqui. Posteriorment passa per l'aqüeducte dels Arcs. Rega les hortes i camps del marge dret del riu Túria dominats per aquesta séquia, la primera a prendre, fins a la zona dominada per la Séquia de Mislata, en els termes de Manises i Quart de Poblet. El recorregut del rec segueix pel nord de Manises, creua la V-11 i ja circula coberta seguint el traçat del Passeig de l'Horta de Manises fins a arribar al Carrer de l'Olivera, carrer Terol, carrer del Nord, creua la CV-371 i segueix pel carrer de les Fàbriques, creua el carrer València i arriba fins a creuar la línia 5 del metro. Allà surt a la llum, per donar reg als camps d'aquesta zona. Segueix en direcció a Quart de Poblet i acaba el seu recorregut a l'Ermita de Sant Onofre, on comença la Séquia de Benàger i Faitanar.

## Referències

* 1 2 «Consejo de Hombres Buenos y Tribunal de las Aguas» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-03-13. [Consulta: 31 març 2017].
* ↑ «Acequia de Quart-Benàger-Faitanar» (en castellà). Ajuntament de València. Àrea d'Urbanisme, habitatge i Qualitat Urbana- Direcció General de Planejament. Arxivat de l'original el 2013-12-02. [Consulta: 11 desembre 2014].
* ↑ «El Tribunal de les Aigües i les séquies valencianes». Generalitat Valenciana, 01-12-2014. [Consulta: 11 desembre 2014].
* ↑ Guinot, Enric; Selma, Sergi; Lloría, Reis. «El patrimoni hidràulic de les séquies del Tribunal de les Aigües de València». Consell d'Hòmens Bons i el Tribunal de les Aigües, 10-11-2003. [Consulta: 30 març 2017].
# Coma Tancada

La Coma Tancada és una coma del terme municipal de la Torre de Cabdella, del Pallars Jussà, dins del seu terme primigeni.
Està situada en el vessant nord-est del Tossal Llarg, de la Serra des Tres Pessons. S'hi origina un dels afluents de capçalera del riu de Filià, el barranc de Coma Tancada.
# Cantó de Saint-Bonnet-de-Joux

El cantó de Saint-Bonnet-de-Joux és un cantó francès del departament de Saona i Loira, situat al districte de Charolles. Té 8 municipis i el cap és Saint-Bonnet-de-Joux.

## Municipis

* Beaubery
* Chiddes
* Mornay
* Pressy-sous-Dondin
* Saint-Bonnet-de-Joux
* Sivignon
* Suin
* Verosvres

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | Louis Lambert | SFIO |
| 1951-1960 | René Villars | Radical |
| 1960-1970 | Gilbert Nourissat | Divers droite |
| 1970-2001 | François Lacharme | Divers gauche, després PS |
| 2001-2002 | Jacques Vincent | Sense etiqueta |
| 2002- | Jacques Lecoq | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 2.950 | 3.271 | 2.906 | 2.680 | 2.472 | 2.414 | 2.362 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Henrardia

Henrardia és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.
Espècies:
# Esgrima als Jocs Olímpics d'estiu de 1900 - Sabre

Esgrima als Jocs Olímpics d'estiu de 1900 :
| Espasa | homes |
| Espasa professional | homes |
| Espasa amateur-professional | homes |
| Floret | homes |
| Floret professional | homes |
| Sabre | homes |
| Sabre professional | homes |
| < 1896 1904 > |||
El sabre va ser una de les proves d'esgrima disputades als Jocs Olímpics de París de 1900. En ella hi prengueren part 23 tiradors representants de 7 nacions.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Georges de la Falaise | Léon Thiébaut | Siegfried Flesch |

## Ronda preliminar

Els tiradors són distribuïts en quatre grups on s'enfronten tots contra tots entre el 19 i el 20 de juny. Els quatre millors de cada grup passen a semifinals. Es desconeix com estaven distribuïts els participants, així com el nom de molts dels participants.
* Nom
* Maurice Boisdon
* de Bossière
* Dutertre
* Georges de la Falaise
* Fedreghini
* Siegfried Flesch
* Mauricio Ponce de Léon
* Harstein
* Hugó Hoch
* Pierre Georges Louis d'Hugues
* Gyula von Iványi
* Léon Lécuyer
* Camillo Müller
* Amon Ritter von Gregurich
* Heinrich von Tenner
* Léon Thiébaut
* Stagliano
* Todoresku
* de Boffa
* Lafourçade-Cortina
* Alfons Schöne
* Casimir Semelaignes
* Fernand Semelaignes

## Semifinals

Els 16 tiradors que van arribar a semifinals foren dividits en dues sèries de 8 tiradors. S'enfrontaren seguint el sistema de tots contra tots el 22 de juny i els quatre primers de cada sèrie passaren a la final.
Semifinal A :
| Posició | Nom |
| 1 | Gyula von Iványi |
| 2 | Camillo Müller |
| 3 | Siegfried Flesch |
| 4 | Georges de la Falaise |
| 5-8 | Maurice Boisdon |
| 5-8 | Harstein |
| 5-8 | Pierre Georges Louis d'Hugues |
| 5-8 | Fedreghini |
Semifinal B :
| Posició | Nom |
| 1 | Amon Ritter von Gregurich |
| 2 | Heinrich von Tenner |
| 3 | de Boissière |
| 4 | Léon Thiébaut |
| 5-8 | Hugó Hoch |
| 5-8 | Mauricio Ponce de Léon |
| 5-8 | Stagliano |
| 5-8 | Todoresku |

## Final

La final, amb el sistema de tots contra tots, va reunir 8 tiradors.
| Posició | Nom | Victòries | Derrotes |
| | Georges de la Falaise | 6 | 1 |
| | Léon Thiébaut | 5 | 2 |
| | Siegfried Flesch | 4 | 3 |
| 4 | Amon Ritter von Gregurich | 4 | 3 |
| 5 | Gyula von Iványi | 3 | 4 |
| 6 | de Boissière | 3 | 4 |
| 7 | Heinrich von Tenner | 2 | 5 |
| 8 | Camillo Müller | 1 | 6 |

## Referències

* Base de dades del COI
* De Wael, Herman. Herman's Full Olympians: "Fencing 1900". Accés, 21 de gener de 2006. Consultable virtualment a Herman's Full Olympians: "Fencing 1900" Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine..
* Mallon, Bill. The 1900 Olympic Games, Resultats de totes les proves amb comentaris. Jefferson, North Carolina: McFarland & Company, Inc., Publishers, 1998. ISBN 0-7864-0378-0.

## Notes

* 1 2 3 4 Dutertre es retirava després de la primera ronda, sent substituït per Stagliano. Es pot deduir que Stagliano fou el cinquè classificat a la sèrie en què participava Dutertre. El mateix passa amb Todoresku, que substitueix Lécuyer.
# Sant Esteve del Llop

Sant Esteve del Llop és un conjunt d'una ermita i un mas del municipi de Darnius (Alt Empordà) inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Mas de Sant Esteve del Llop

Mas situat a uns dos quilòmetres i mig del poble, de planta rectangular, de planta baixa i un pis. Està orientat a migdia. A ponent presenta un volum o cos afegit que s'utilitza com a graner i que disposa de coberta a dues vessants sustentada per cairats de fusta. Aquesta, a la seva plana baixa, consta de tres crugies perpendiculars a la façana principal que es cobreixen amb voltes de pedruscall. Com en altres masos de Darnius (Can Guilló, mas Genís, etc.) l'accés al pis és exterior, i es fa mitjançant una escala de pedra que hi ha damunt un porxo de pedruscall. El mas resulta d'una notable rusticitat, ja palesa en el mateix aparell dels murs (pedruscall) i en l'elementalitat del seu esquema arquitectònic.

## Ermita de Sant Esteve del Llop

Església de reduïdes dimensions amb una única absis semicircular. Als peus s'obrí una petita porta adovellada d'arc de mig punt. A sobre, centrant el frontis, un ull de bou, i més amunt, un campanar de cadireta. L'absis posseeix una minúscula finestra d'obertura a l'interior, d'arc de mig punt monolític. Hi ha també dues dependències que estan adossades al mur de migdia. A l'interior observem que la nau té coberta de fusta, mentre la volta de l'absis és de pedra. Com és freqüent en temples d'aquesta comarca (Darnius, Agullana, Maçanet, etc.) la separació entre la nau i l'absis es realitza mitjançant un arc triomfal; aquí està construït amb carreus i pedres ben tallades. Tot l'interior menys aquest arc està cobert d'arrebossat de calç. El parament dels murs ofereix certes particularitats. Així mentre el de la nau -amb dos contraforts a cada banda- està constituït per pedres grans sense treballar, el de l'absis el formen pedres més petites i quelcom més treballades que tendeixen a formar filades. Aquesta diferència ens indica una major antiguitat de l'absis, que seria del segle xi, respecte a la nau, podem datar-la a l'entorn del segle xv.

## Història

Segons Monsalvatge l'ermita havia estat propietat dels templers, i anteriorment, durant el segle xiv, priorat benedictí dependent de Sant Genís de Fontanes. Malgrat aquesta hipòtesi el temple apareix en els nomenclàtors del segle xiv com senzilla capella sufragània de la parroquial de Darnius (capella Sancti Stephani de Careriis, in parrochia Sancte Marie de Darnicibus), el qual invalida la idea que es tractava d'un priorat.

## Referències

* ↑ «Mas de Sant Esteve del Llop». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
* 1 2 «Ermita de Sant Esteve del Llop». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Sant Genís i Sant Miquel de Besalú

Sant Genís i Sant Miquel de Besalú, o Sant Miquel de Besalú, fou una antiga església de la vila de Besalú (Garrotxa), a la part de llevant de la població, sota les muralles; dins de la muralla i sota el castell. Tenia com a cotitular Sant Genís. També va ser un monestir de clergues aquisgranesos, la canònica de Sant Genís i Sant Miquel.
L'any 977, el comte i bisbe de Girona Miró Bonfill, en aquesta església va fundar una canònica aquisgranesa. D'aquesta església hi depenia la parroquial de Sant Vicenç, entre altres properes. Tots els béns foren confirmats al monestir per una butlla papal del 988. Bernat Tallaferro fou un defensor de la canònica i fins i tot va promoure l'establiment del bisbat de Besalú, amb seu al monestir, el primer bisbe fou Guifré, fill del comte, que era també abat de Sant Genís i Sant Miquel. A la mort del Bernat Tallaferro (1020) es va suprimir l'efímer bisbat. Els canonges es traslladaren abans del 1080 a l'església de Santa Maria la Vella o de Capellada, cosa que fou causa de l'abandonament de Sant Miquel i Sant Genís. Probablement cap al 1026 es va traslladar la canònica des de l'antiga església a la de Santa Maria de Capellada, o de Bell-lloc, que fins llavors hi depenia. A partir del 1075 ja no es troba cap referència més de l'antiga església de Sant Genís i Sant Miquel.

## Referències

* 1 2 «Sant Genís i Sant Miquel de Besalú». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Baldiri B. «Canònica de Sant Genís i Sant Miquel». Els monestirs de Catalunya, 01-06-2006. [Consulta: 8 agost 2010].
# Sant Pere de Tudela

Sant Pere de Tudela és una església de Tudela de Segre al municipi d'Artesa de Segre (Noguera) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'església parroquial de Sant Pere de Tudela s'emplaça al centre del nucli medieval de Tudela de Segre, agregat del municipi d'Artesa de Segre. Es tracta d'una església entre mitgeres, entre la pl. Major i el c/ de l'Església. De planta rectangular i una sola nau, és el resultat d'una llarga història de remodelacions arquitectòniques profundes. Compta amb una possible cripta adaptada al relleu del terreny i que s'adossa al c/ del Portal Nou.
La façana és el resultat més visible de les remodelacions ara esmentades, ja que ha estat transformada amb un historicisme neogòtic, afegit durant el segle xix a sobre de l'antiga porta renaixentista de 1692. La façana, profusament arrebossada, amb una portalada apuntada, tres finestres juntes i també apuntades substitueixen el rosetó. Una gran espadanya corona el temple, amb tres obertures en diferents nivells (una per sobre), també apuntades. Corona l'espadanya una creu.
De l'antic temple se'n conserven ben pocs vestigis, concretament el lateral de migjorn, on es pot observar un aparell diferent (carreus escairats i ben disposats). Aquesta paret enllaça amb el mur que forma part del Portal Vell i Portal Nou, dels segles XIV-XVI.
La teulada de l'edifici, en una doble vessant molt subtil, està recoberta amb materials recents, amb ràfecs de maó i teula neoclàssics.
Com s'ha vist, l'evolució arquitectònica d'aquest temple és molt complexa. Si bé les primeres notícies daten del segle xii, les restes actualment conservades només permeten observar vestigis dels segles XIV-XVI com a elements més antics. La resta de la construcció d'obra vista podria correspondre's amb elements barrocs senzills del 1692 a l'interior i la façana historicista neoclàssica.

## Història

L'església parroquial de Sant Pere de Tudela degué ser construïda a mitjans-finals del segle xiii, ja que l'any 1309 se'n fa el primer esment. Entre el segle xvi i inicis del segle xix (1806), l'església pagava delmes i primícies a Sant Pere d'Àger.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Pere de Tudela». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 gener 2016].
* ↑ «Església de Sant Pere de Tudela – Cervera / Segarra». Catalunya Medieval. [Consulta: 10 febrer 2016].
# Sant Pere de Vallcàrquera

Sant Pere de Vallcàrquera és una església romànica del municipi de Figaró-Montmany (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat, envoltat per un mur de pedra. Consta d'una nau amb absis semicircular amb una nau lateral afegida al segle xvii, separada per columnes amb coberta de volta força apuntada. Té un campanar amb embigat de fusta. A l'exterior, la teulada és a doble vessant, i al mur sud hi ha quatre contraforts. La nau s'il·lumina amb quatre finestres d'una esqueixada i d'arc de mig punt. A la façana hi ha la porta rectangular amb llinda de pedra motllurada i amb un relleu esculpit i la data: 1679. Al damunt es troba una finestra amb llinda de pedra amb dos arquets a la part inferior. L'edifici pertany al romànic tardà, per la volta i per l'ampliació amb un presbiteri, a manera de gran absis tardà.
Guarda alguns retaules amb pintures del segle xvii i elements escultòrics. Davant l'ermita hi ha una llosa de pedra rectangular amb l'anagrama de Jesús (IHS), una inscripció que anomena el difunt i una calavera. Està datada del 1676 i la inscripció diu així: VAS DE / JOAN / VAND /RELL / le PA RED / DEL PLA / I DELS / SEVS (dibuix) / 1676.

## Història

El 1870 la parròquia es traslladà al Figueró i quedà des d'aleshores com a vella matriu, on se celebraven només les festes principals. La part del davant s'havia utilitzat com a cementiri.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Pere de Vallcàrquera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2013].

## Enllaços externs

* «Sant Pere de Vallcàrquera». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Santa Cruz de Grío

Santa Cruz de Grío és un municipi d'Aragó, situat a la província de Saragossa i enquadrat a la comarca de Valdejalón.