OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Turraea obtusifolia

Turraea obtusifolia és un arbust de la família botànica de les Meliàcies.

## Nom científic

El gènere Turraea rep el nom de Georgio della Turre, professor de botànica i director del Jardí Botànic de Pàdua del 1649 al 1663. El nom específic obtusifolia, fa referència a l'angle obtús que forma el limbe en l'extrem superior de la fulla.

## Noms vulgars

Té diversos noms en anglès i en afrikaans. En llengua zulú, hi ha diversos noms tant per la part aèria de la planta -tija i fulles- com per la part subterrània -arrels-.

## Descripció

Té el fullatge de color verd fosc brillant, masses de vistoses flors blanques a l'estiu (austral) i fruits vermells decoratius de color taronja a finals d'estiu a hivern. Arbust o arbre petit, de fulla semiperenne, de 1-3 x 1 m de dimensió. En llocs ben assolellats, és un arbust espès, però en ombra o en semiombra es converteix en un arbre petit.

### Fulles

Les fulles són de color verd fosc brillant, agrupades en brots laterals curts, de grandària i forma variables en una sola planta, des de l'estretament oblanceolada (amb forma de llança amb la part més ampla sobre el mig) fins a obovar (en forma d'ou amb la part més ampla per sobre de la meitat) i de vegades amb dos lòbuls cap a la punta.

### Flors

Les flors són grans (± 35 mm de diàmetre), de color blanc pur i vistoses i es produeixen abundantment en petits grups entre les fulles durant el mig i finals de l'estiu (gener-febrer). Cada flor té 5 pètals lliures, i 10 estams fusionats per formar un tub cilíndric estret (35 mm de llargada) que acaba en 20 apèndixs llargs i estrets de forma irregular, i un volant curt que porta les anteres. L'estil és més llarg que el tub estaminal i acaba en un presentador de pol·len de forma superior o cilíndrica. Només la punta de l'estil és receptiva al pol·len. Les flors estan pol·linitzades per les arnes.

## Fruits

El fruit és una càpsula de segmentada verda, de ± 6 x 13 mm, com una carbassa en miniatura, que es divideix i s'obre per revelar llavors de forma arronyonada brillants de color vermell-taronja (febrer-juny).
Totes les parts de la planta són tòxiques.

## Distribució i hàbitat

Turraea obtusifolia es troba als boscos costaners, a les muntanyes costaneres i als afloraments rocosos de la costa est del Cap Oriental, KwaZulu-Natal i Moçambic i a Mpumalanga, Gauteng, Limpopo, Nord-oest, Swazilàndia, Botswana i Zimbabwe.

## Usos

Les seves fulles, l'escorça i les arrels es fan servir en la medicina tradicional per tractar malalties estomacals i intestinals i com a purga dràstica. Les fulles contenen compostos químics coneguts com a limonoides, com els que es troben a l'arbre de nim (Azadirachta indica també a les Meliaceae, natives de l'Índia) que s'utilitzen en l'agricultura com a antialimentadors, com a repel·lents d'insectes per protegir les plantes de cultiu contra danys d'insectes. Per tant, Turraea obtusifolia també es podria utilitzar per aquest fi.

## Referències

* ↑ «PlantSAfrica.com» (en anglès). SA National Biodiversity Institute. [Consulta: 4 maig 2019].
# Elisabet de Saxònia

Elisabet de Saxònia, princesa de Savoia (Dresden 1830 - Stresa 1912). Princesa de Saxònia amb el tractament d'altesa reial que contragué matrimoni en el si de la casa reial de Sardenya.
Nascuda a la ciutat de Dresden, capital del Regne de Saxònia, el dia 4 de febrer de l'any 1830 essent filla del rei Joan I de Saxònia i de la princesa Amàlia de Baviera. Elisabet era neta per via paterna del príncep Maximilià de Saxònia i de la princesa Carolina de Borbó-Parma i per via materna del rei Maximilià I Josep de Baviera i de la princesa Carolina de Baden.
El dia 22 d'abril de l'any 1850 contragué matrimoni a la Catedral de Dresden amb el príncep Ferran de Savoia-Gènova, duc de Gènova, fill del rei Carles Albert I de Sardenya i de l'arxiduquessa Maria Teresa d'Àustria-Toscana. La parella tingué dos fills:
* SAR la princesa Margarida de Savoia-Gènova, nada a Torí el 1851 i morta a Bordighera el 1926. Es casà amb el rei Humbert I d'Itàlia.
* SAR el príncep Tomàs de Savoia-Gènova, duc de Gènova, nat a Torí el 1854 i mort a Torí el 1931. Es casà amb la princesa Maria Elisabet de Baviera.
El dia 10 de febrer de l'any 1855 moria a la capital piemontesa, Torí, el príncep Ferran de Savoia-Gènova, deixant viuda, a l'edat de 25 anys, a la princesa Elisabet de Saxònia.
Elisabet de Saxònia contragué segones núpcies el dia 4 d'octubre de l'any 1856 a Aglié amb Niccolo Marchese Rapallo, un ciutadà sard nascut a Càller l'any 1825, amb qui no tingué descedència.
# La Fuente de San Esteban

La Fuente de San Esteban és un municipi de la província de Salamanca, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al nord amb El Cubo de Don Sancho, Buenamadre, Peramato (municipi de Pelarrodríguez) i Garcirrey, a l'est amb Aldehuela de la Bóveda i San Muñoz, al sud amb Cabrillas i Martín de Yeltes i a l'oest amb Boada (Salamanca).
Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 1814 | 1594 | 1547 | 1475 |

## Enllaços externs

* Enllaç a Wikisalamanca Arxivat 2008-09-27 a Wayback Machine.
# Maguid Meixarim

El Maguid Meixarim (en català: L'àngel dels rectes) és una obra escrita pel rabí sefardita Yossef Qaro. El llibre, redactat a mitjans del segle xvi, recull les revelacions que un maguid (un àngel o un emissari celestial) hauria fet al seu autor, i constitueix un dels textos cabalístics més singulars coneguts, precisament per la seva naturalesa profètica o revelada.
En el text, el rabí transcriu les paraules que li hauria dictat aquesta entitat al llarg de diverses dècades, anotant en cada cas la data de la comunicació. Segons el text mateix, el maguid no seria altre cosa que un missatger del profeta Elies que hauria escollit a Caro com el seu deixeble: "I si estàs a prop de mi, i del meu temor, mereixeràs parlar amb Eliyahu estant despert. I ell estarà dempeus davant teu, o assegut, i t'ensenyarà les paraules de la Torà".
En aquest llibre, Caro afirma la reencarnació com a part de les respostes que el judaisme ofereix a l'experiència posterior a la vida: "Les persones venen a aquest món, tornen i van a aquest Món, i es tornen a reencarnar novament en aquest món i així sempre. I no descansen, com els torrents que hem esmentat. El món íntegrament va ser edificat sobre el misteri de la reencarnació".
A més de la qüestió de la reencarnació, les revelacions rebudes per Caro tracten sobre temes recurrents en la mística jueva com qui reviurà en el temps de la resurrecció, o sobre el significat profund dels noms de les persones, però també sobre uns altres temes menys habituals, com per què algunes persones no poden tenir fills, etc.
El Maguid Meixarim destaca també pel seu magistral ús de diferents tipus de guematries, des de la més senzilla (raguil) fins a les més complexes.

## Referències

* ↑ Caro, Joseph. «Pròleg». A: Maguid Meixarim. L'àngel dels rectes (en castellà). Ediciones Obelisco, 2018, p. 9.
* ↑ Caro, José. Maguid Meisharim. El ángel de los rectos (en español). Ediciones Obelisco, 2018, p. 10.
# Athy

Athy (pron. /əˈθaɪ/) (en gaèlic irlandès Baile Átha Í o "vila del gual d'Ae") és una vila d'Irlanda, al comtat de Kildare, a la província de Leinster. Està situada entre el Riu Barrow i el Gran Canal.

## Història

Athy o Baile Átha Í rep el nom d'un cabdill irlandès del segle ii, Ae, que fou assassinat quan travessava el riu. Per això la vila es diu "la ciutat del gual d'Ae". El seu desenvolupament, però, arribaria d'ençà de l'establiment dels anglonormands Fitzgerads comtes de Kildare en el segle xii, quan hi construïren la ciutat.
Las primera carta municipal data del segle xvi i l'edifici de l'ajuntament fou construït a començaments del segle xviii. El seu desenvolupament com a centre comercial arribà amb la finalització del Gran Canal d'Irlanda el 1791 i el seu lligam amb el riu Barrow, que va augmentar des de l'arribada del ferrocarril el 1846. Alhora, s'hi instal·là una guarnició militar a Barrack Lane després de la Guerra de Crimea que es destacà per la seva lleialtat a la Corona britànica. Molt joves del poble s'allistaren voluntaris per lluitar a la Primera Guerra Mundial.

## Agermanaments

* Grandvilliers (Oise)

## Personatges il·lustres

* El poeta irlandès Patrick Kavanagh esmenà Athy en el poema "Lines written on a Seat on the Grand Canal, Dublin", com a "ciutat llunyana". La ciutat també és nomenada en les cançons populars "Johnny I Hardly Knew Ye", "Lannigans Ball" i "We're on the Road to Sweet Athy". Entre els habitants famosos d'Athy destaquen Liam O'Flynn de Planxty, l'escriptor John MacKenna i el cantant Jack L.
* Johnny Marr, fundador amb Morrissey de the Smiths, els seus pares eren de l'àrea d'Athy, la mare de Castledermot i el pare de Kilkea
* Ernest Shackleton, explorador polar nascut a Kilkea vora Athy.

## Galeria d'imatges

* Jutjats
* Ajuntament
* Levitstown Mill
* Duke Street

## Bibliografia

* A Short History of Athy (1999) by Frank Taaffe, published by Athy Heritage Company Limited

## Referències

* ↑ Merriam-Webster's Geographical Dictionary

## Enllaços externs

* Athy - Lloc web oficial
# Setefilla

Setefilla és un castell ruïnós al terme municipal de Lora del Río (Província de Sevilla, Espanya). El nom de Setefilla té el seu origen en un topònim medieval que havia de referir-se a la fortalesa musulmana situada en l'altiplà del mateix nom. Durant l'edat mitjana Setefilla va ser un important enclavament relacionat amb la conquesta musulmana, la reconquesta i la repoblació consegüent de la zona, i apareix diverses vegades citada en els textos dels historiadors de l'època.
Després de la conquesta musulmana, la regió va quedar sota el control de la tribu berber dels Banu Layt, els qui van fortificar el castro de Chadfilah o Chant-Fila entre els anys 888-912. Al segle xii el geògraf Edrisi l'esmenta amb aquest últim nom, i més tard, després de la reconquesta de la zona per Ferran III en 1243, apareix citada per Alfons X de Castella amb el nom de Septefilia o Siete Fillas, denominació que engloba una àrea més extensa i que al·ludeix a set seus o despoblats, un dels quals va haver de constituir-lo el mateix Castell de Setefilla. La Taula de Setefilla va albergar una població fins a l'abandó definitiu del lloc en 1539. Al castell s'accedeix des del sud-oest, seguint un camí del qual encara queden traces evidents de paviment i d'un mur perimetral en el seu costat oriental.
La fortalesa consta de dos recintes emmurallats: En el primer, de majors dimensions, es localitza la porta d'entrada, al sud, a través d'una torre rectangular. En l'extrem sud-est existeix una altra torre, i en el costat aquest, més cap al nord, una tercera. En el segon recinte, situat a una cota més alta que la resta, està defensat en el seu flanc sud per tres torres. La central, de majors dimensions i millor conservada, és la Torre de l'Homenatge. El segon recinte té una forma irregular, ja que s'adapta a l'extrem del promontori sobre el qual s'assenta el castell. El pati interior és de dimensions molt menors que el pati d'armes i en el seu extrem nord es troba defensat per una altra torre, que es localitza sobre una petita elevació natural.
La zona del castell millor conservada en general és el mur interior de separació entre els dos recintes. En aquest sector els llenços que uneixen les tres torres són els que conserven les majors altures, aconseguint el nivell del camí de ronda.
La tècnica emprada en la construcció del castell és mixta, combinant-se l'ocupació de la pedra en les parts inferiors dels llenços i torres, amb el recurs del tàpia en les parts superiors. Aquesta tècnica constructiva i certs detalls arquitectònics confirmen la cronologia islàmica de la fortalesa.

## Referències

* RESOLUCIÓN de 14 de noviembre de 2001, de la Dirección General de Bienes Culturales de la Consejería de Cultura,por la que se incoa procedimiento para la declaración ydelimitación de los bienes de interés cultural constituidos por la Zona Arqueológica de Setefilla y el monumento Ermita de Setefilla, así como la delimitación del entorno delbien de interés cultural constituido por el monumento Castillo de Setefilla, sitos en el término municipal de Lora del Río, provincia de Sevilla BOE Núm. 297, 12 de diciembre de 2001
# Georg Jacob Vollweiler

Georg Jacob Vollweiler (erròniament Johann Georg Vollweiler (Eppingen (Baden-Württemberg), 29 de novembre, 1770 - Heidelberg (Baden-Württemberg), 17 de novembre, 1847), va ser un compositor, educador musical i teòric musical alemany.

## Viure i actuar

Georg Jacob Vollweiler va viure primer com a professor de música i compositor a Frankfurt del Main, després a la casa de l'editorial André a Offenbach, on va donar classes de composició a Johann Anton André i Aloys Schmitt des de 1790 fins a 1791. Després va treballar com a professor de piano i composició a Heidelberg. Segons els seus contemporanis, era considerat un teòric de la música conscient. El seu fill Karl Vollweiler (1813–1847) també va ser un dels seus estudiants.
Vollweiler va compondre música de cambra, un mètode per a classes de piano que va ser publicat per Schott-Verlag Mainz, i un llibre d'himnes per a classes escolars.

## Referències

* ↑ Georg Zänger: Alois Schmitt: Una vida per a la música. 2011, p. 6, citat com a Johann Georg Vollweiler
* ↑ Eduard Bernsdorf: Nou lèxic universal de l'art musical. Volum 3. Offenbach 1861, pàg 825, books.google.cat

## Bibliografia

* Michael Kassler: Vollweiler’s Introduction of Music Lithography to England. A: Michael Kassler (ed.): The Music Trade in Georgian England, Farnham (Surrey/Anglaterra) 2001, pàgs. 451–505.
# Carlota I de Luxemburg

Carlota I de Luxemburg (Charlotte Aldegonde Élise Marie Wilhelmine) (Castell de Berg, 23 de gener del 1896 - Castell de Fischbach, 9 de juliol del 1985). Gran duquessa de Luxemburg des de l'any 1919 fins a la seva abdicació l'any 1964.
Nascuda al Castell de Berg al Gran ducat de Luxemburg, el dia 23 de gener de l'any 1919 sent la segona filla del gran duc Guillem IV de Luxemburg i de la infanta Maria Anna de Portugal. Per via paterna era neta del gran duc Adolf I de Luxemburg i de la princesa Adelaida d'Anhalt i per via materna del rei Miquel I de Portugal i de la princesa Adelaida de Löwenstein-Wertheim-Rosenberg.
Quan les tropes alemanyes ocuparen Luxemburg durant la Segona Guerra Mundial, Carlota es va exiliar a Londres. El dia 6 de novembre de l'any 1919 es va casar amb el príncep Fèlix de Borbó-Parma, fill del duc Robert I de Parma i de la infanta Maria Antònia de Portugal. La parella tingué sis fills:
El dia 14 de gener de l'any 1919, la gran duquessa Maria Adelaida I de Luxemburg, germana de Carlota, es veié obligada a abdicar i Carlota esdevingué gran duquessa de Luxemburg. A diferència de la seva germana, Carlota renuncià a ser present de forma activa, fins i tot extraconsitucionalment, a la vida política luxemburguesa.
El 28 de setembre de l'any 1919 s'aprovà en un referèndum una nova constitució pel país que garantia la continuïtat de la monarquia i consolidava Carlota com a cap d'estat. A més a més, la nova constitució limitava el poder de la monarquia.
Durant la Segona Guerra Mundial la família gran ducal s'exilià al Canadà, a Mont-real, i tant el príncep Fèlix com el príncep Joan participaren a l'alliberament del Gran Ducat.
El dia 12 de novembre de l'any 1964, Carlota abdicà en favor del seu fill el príncep Joan que ja havia exercit la regència durant tres anys. La gran duquessa va morir de càncer el dia 9 de juliol de 1985 al Castell de Fischbach, quinze anys després del seu marit.

## Referències

* ↑ Haag, Émile. «La Grande-Duchesse Charlotte *1896 †1985: un destin exceptionnel». A: Le Luxembourg : une réussite originale au fil des siècles (en francès). Luxemburg: Binsfeld, [2011], p. 362-375. ISBN 978-2-87954-235-5.
* ↑ Bernier Arcand, Philippe «L’exil québécois du gouvernement du Luxembourg» (en francès). Histoire Québec, 15, 3, 2010, pàg. 19–26. ISSN: 1201-4710.
# Uniu-vos Germans Proletaris

Uniu-vos Germans Proletaris o Uniu-vos Fills del Proletariat (coneguda per les seues sigles en castellà "UHP" o Unión de Hermanos Proletarios) fou una consigna simbolitzada en l'Aliança Obrera subscrita per la Federació Socialista Asturiana, la Unió General de Treballadors i la Confederació Regional del Treball d'Astúries, Lleó i Palencia de la CNT, al febrer de 1934. La consigna va ser idea d'Amador Fernández, destacat dirigent socialista. A aquesta aliança es van sumar al poc les dues organitzacions de l'esquerra comunista (no adscrites a l'oficialisme estalinista) existents: el Bloc Obrer i Camperol i l'Esquerra Comunista de Manuel Grossi. Al setembre el PCE va demanar-ne l'ingrés.
La consigna va ser adoptada pels revolucionaris en la Revolució d'Astúries de 1934, buscant representar la unitat d'acció del proletariat asturià i les seves diverses tendències. Més tard va ser una proclama habitual del bàndol republicà i els seus defensors en la guerra civil.
Les sigles UHP eren una consigna habitual entre els simpatitzants del Front Popular. Es podien veure escrites a diversos llocs i eren cridades ("u, hache, pe; u, hache, pe;...") a desfilades i manifestacions, com per exemple a la de l'1 de maig (dia del treballador) de 1936 a Madrid. La Falange Española llegia les sigles com a "Unión de Hijos de Puta".

## Referències

* 1 2 3 Darrere les barricades, pàg.32, de John Langdon-Davies. Angle Editorial, 2009 (original en anglès editat per primer cop el 1936). ISBN 978-84-92758-23-4 (català)
# Elisabet de Solís

Elisabet de Solís, reina de Granada (que havia estat prèviament una esclava cristiana) amb el nom de Zoraida o Soraia ("Estel de l'alba").

## Biografia

Va viure en la segona meitat del segle xv. Era una donzella, filla de l'alcaid del castell de la Higuera Calatrava i comendador de Martos, Sanç Jiménez de Solís. Durant una de les lluites entre els cristians i musulmans de Granada, va ser capturada pels nassarites i portada a l'Alhambra. La llegenda explica que era una dona molt bella i que el rei de Granada, Abu-l-Hàssan Alí ibn Sad (1464-1482, 1483-1485), es va enamorar bojament d'ella. Després de professar la religió islàmica i prendre el nom de Zoraida (Estel de l'Alba), es va casar amb el monarca, que la va convertir en la seva esposa favorita. Però la seva altra esposa, Àixa, es barallava amb Elisabet pel favor de Muley Hacen. Aquesta relació va provocar l'enuig dels abenserraigs i la gelosia de la sultana Àixa, mare de Boabdil, qui a encoratjar una sèrie d'intrigues a la cort i les disputes internes que van acabar amb l'abdicació del monarca en favor del seu germà, Muhàmmad XIII az-Zaghal, i, posteriorment, van desencadenar la conquesta del Regne de Granada pels Reis Catòlics l'any 1492.
No es tenen més notícies biogràfiques sobre ella, tret que va partir a l'exili amb el seu espòs i els seus dos fills, Nasr ibn Ali i Saad ibn Ali. Sembla que, després de la mort de Muley Hacen, es va tornar a convertir al cristianisme igual que els seus dos fills, que van prendre els noms de Joan de Granada i Ferran de Granada respectivament. Ferran de Granada (1460 - 1512) va esdevenir el quart marit de Mencia de la Vega i va morir sense descendents; Joan de Granada es va casar amb Beatriu de Sandoval i va tenir descendència.
La història d'aquesta bella cristiana ha inspirat a escriptors de diferents èpoques durant els segles posteriors, com Martínez de la Rosa que, l'any 1837, va escriure la novel·la històrica Donya Isabel de Solís, reina de Granada, Laurence Vidal va publicar, l'any 2000, la obra Els amants de Granada, que rememora la vida d'Elisabet; i, més recentment, Brígida Gallego-Coin va publicar la obra Isabel de Solís, Soraia (2010).
La torre de la Captiva de la Alhambra porta aquest nom en el seu record.

## Enllaços externs

* http://www.homar.org/genealog/iv_europa_i/ibe18a.asp?visorpdf=1
* RTVE: Mabel Villagra (Assessora històrica de 'Isabel')
# La Frédière

La Frédière és un municipi francès situat al departament del Charente Marítim i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 78 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de La Frédière era de 78 persones. Hi havia 20 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 4 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 35 habitatges, 28 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 2 estaven desocupats. Tots els 34 habitatges eren cases. Dels 28 habitatges principals, 18 estaven ocupats pels seus propietaris, 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 3 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 6 en tenien tres, 6 en tenien quatre i 15 en tenien cinc o més. 22 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 13 habitatges hi havia un automòbil i a 13 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de La Frédière el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 8 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 8 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 43 persones, 34 eren actives i 9 eren inactives. De les 34 persones actives 30 estaven ocupades (15 homes i 15 dones) i 4 estaven aturades (2 homes i 2 dones). De les 9 persones inactives 4 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de transport.
L'any 2000 a La Frédière hi havia 7 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 96 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de La Frédière a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de La Frédière a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Magnoliàcies

Les magnoliàcies (Magnoliaceae) són una família de magnolials. Al contrari que la majoria de les plantes angiospermes que tenen les parts florals en anells, les magnoliàcies tenen els seus estams i pistils en disposició espiral al llarg de l'eix floral amb un receptacle cònic central. Aquesta disposició sembla l'arcaica en les angiospermes. Les flors de les magnoliàcies no tenen flors amb una clara diferenciació entre pètals i sèpals i aleshores aquestes estructures s'anomenen tèpals. Es divideixen en dues subfamílies:
* Magnoliòidies (Magnolioideae), amb els gèneres següents:
** Elmerillia (4 espècies)
** Kmeria (5 espècies)
** Magnolia (128 espècies)
** Manglietia (29 espècies)
** Michelia (49 espècies)
** Pachylarnax (2 espècies)
* Liriodendròidies (Liriodendroidae), una subfamília amb un sol gènere, el Liriodendron (dues espècies de tulipers)