OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Septe nasal

El septe nasal o envà nasal, és una part de l'estructura del nas. És una estructura laminar osteocartilaginosa situada a la part mitjana de la piràmide nasal, de disposició vertical i anteroposterior. Forma la paret interna de les dues fosses nasals. Consta de làmina perpendicular de l'etmoide, cartílag quadrangular del septe nasal, i el vòmer. Conté os i cartílag hialí.
El septe nasal està compost per cinc estructures:
* Làmina perpendicular de l'os etmoide
* Os vòmer
* Cartílag del septe
* Cresta de l'os maxil·lar
* Cresta de l'os palatí
El múscul depressor del septe nasal és el que deprimeix el septe nasal cartilaginós.

## Notes

* ↑ El nom més adequat, més que envà nasal, és septe nasal, d'acord amb el DIEC i el TERMCAT. També a Servei Català de la Salut Arxivat 2015-04-17 a Wayback Machine., recullen septe i envà, però prioritzen septe. El Diccionari Enciclopèdic de Medecina, dins els músculs, només recull envà nasal però en canvi el terme "envà nasal" redirecciona a "septe nasal".

## Referències

* ↑ Saladin, Kenneth S. Anatomy and Physiology. 6a edició. Nova York, NY: McGraw Hill, 2012, p. 856. ISBN 9780073378251.
Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Enllaços externs

* Nasal+septum al Diccionari d'eMedicine
* Figura anatòmica: 33:02-01 a Human Anatomy Online, SUNY Downstate Medical Center - "Diagram of skeleton of medial (septal) nasal wall."
* Diagrama a evmsent.org Arxivat 2006-05-04 a Wayback Machine.
# Gamagarita

La gamagarita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al supergrup de la brackebuschita. Rep el nom de la serralada de Gamaraga, a Sud-àfrica, la seva localitat tipus.

## Característiques

La gamagarita és un vanadat de fórmula química Ba₂Fe$^{3+}$(VO₄)₂(OH). Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 4,5 i 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la gamagarita pertany a «08.BG: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 0,5:1» juntament amb els següents minerals: arsentsumebita, bearthita, brackebuschita, goedkenita, tsumebita, arsenbrackebuschita, feinglosita, bushmakinita, tokyoïta, calderonita, melonjosephita i tancoïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la serralada de Gamaraga, dins de la Granja de Gloucester, al camp de manganès de Postmasburg (Cap Septentrional, Sud-àfrica). També ha estat descrita en altres indrets propers dins el mateix camp de manganès, així com a Àustria, Itàlia i el Japó.

## Referències

* ↑ «Gamagarite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 maig 2019].
# Carrer Bernat Tallaferro

El Carrer Bernat Tallaferro és una via pública de Besalú (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El carrer Bernat Tallaferro és un dels carrers originaris de Besalú, existeix des d'època romana. Parteix de la plaça de la Llibertat, ressegueix l'antic recinte (Puig de Santa Maria), on hi havia el castell. Aquest carrer arriba fins al jaciment de la Devesa. La importància del carrer en si recau en el contingut total dels següents elements: porxos, casa Figueres, casa de la Força i altres edificis.

## Referències

* ↑ «Carrer Bernat Tallaferro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 agost 2021].
# Aleksei Lukianiuk

Aleksei Vassílievitx Lukianiuk (Алексей Васильевич Лукьянюк) (Moscou, 12 de desembre de 1980) és un pilot de ral·li rus d'origen ucraïnès, guanyador del Campionat d'Europa de Ral·lis els anys 2018 i 2020, el qual també ha disputat ral·lis del Campionat Mundial de Ral·lis. També ha estat guanyador del Campionat de Rússia de Ral·lis i del Campionat d'Estònia de Ral·lis.

## Trajectòria

Disputa el Campionat d'Europa de Ral·lis des de l'any 2015, guanyant el certamen en dues ocasions, l'any 2018 pilotant un Ford Fiesta R5 i l'any 2020 pilotant un Citroën C3 R5. També ha estat subcampió en dues ocasions, l'any 2016, superat per Kajetan Kajetanowicz i l'any 2019, superat per Chris Ingram.
Durant la Guerra de Rússia i Ucraïna Lukianiuk decidí restar al marge de la competició pel seu gran vincle amb ambdós països.

## Referències

* ↑ «Bruno Magalhães da por terminada la temporada y Alexey Lukianiuk es virtualmente Campeón de Europa 2018» (en castellà). [Consulta: 11 maig 2022].
* ↑ «Desde Rusia con amor. Alexey Lukyanuk cierra su segundo Campeonato de Europa» (en castellà). [Consulta: 11 maig 2022].
* ↑ «Alexey Lukyanuk se aleja del WRC mientras dure la guerra entre Rusia y Ucrania» (en castellà), 01-03-2022. [Consulta: 11 maig 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a ewrc-results
# Enric Fajarnés Ribas

Enric Fajarnés Ribas (Eivissa, 19 de setembre de 1956) és un polític eivissenc.

## Trajectòria política

Net d'Enric Fajarnés Ramón, va estudiar el batxillerat amb els lasalians de Paterna. El 1977 va fundar el Partit Socialdemòcrata de les Pitiüses (Partit Socialdemòcrata d'Eivissa i Formentera) i el 1978 ingressà a la UCD, del que en fou responsable de les joventuts a Eivissa i Formentera.
Militant d'Aliança Popular primer i Partit Popular després, fou secretari de la Presidència i Conseller d'Educació, Joventut, Esports i Cultura del Consell Insular d'Eivissa i Formentera de 1983 a 1987. Posteriorment fou alcalde de la vila d'Eivissa de 1989 a 1999 i diputat per Eivissa a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1983, on fou conseller de govern del Govern Balear. Vicepresident primer i Conseller de Relacions Institucionals i Cooperació Municipal i Portaveu del Govern del Consell Insular d'Eivissa i Formentera (2003-2004) i vicepresident de l'empresa pública Fecoef. També ha estat senador electe per Eivissa-Formentera a les eleccions generals espanyoles de 2000, essent portaveu de la Comissió d'Infraestructures del Senat, i diputat per la mateixa circumscripció a les eleccions generals espanyoles de 2004 i 2008 i 2011. Ha estat portaveu adjunt de la Comissió d'Indústria, Turisme i Comerç del Congrés dels Diputats

## Referències

* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Enric Fajarnés Ribas
* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Partit Socialdemòcrata d'Eivissa i Formentera

## Enllaços externs

* Fitxa d'Enric Fajarnés al web del Senat Arxivat 2010-09-23 a Wayback Machine.
* Enric Fajarnés Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. a l'Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera
* Fitxa del Congrés dels Diputats
# Línia evolutiva de Taillow

Aquesta línia evolutiva de Pokémon inclou Taillow i Swellow.

## Taillow

Taillow és una de les espècies que apareixen a la franquícia Pokémon, una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus normal i tipus volador i evoluciona a Swellow.

## Swellow

Swellow és una de les espècies que apareixen a la franquícia Pokémon, una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus normal i tipus volador i evoluciona de Taillow.

## Referències

* 1 2 «Pokémon Franchise Approaches 150 Million Games Sold» (en anglès). PR Newswire. Nintendo, 04-10-2005 [Consulta: 21 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Web oficial de Pokémon
* Taillow a Bulbapedia (anglès)
* Swellow a Bulbapedia (anglès)
Espècies de Pokémon :
# WiPower

L'Alliance For Wireless Power és un grup estàndard de la indústria que utilitza els principis de la ressonància magnètica per desenvolupar un sistema de transferència d'energia sense fil a distància. El sistema WiPower utilitza camps magnètics dirigits i controlats per substituir els cables d'alimentació tradicionals. Per fer-ho, el transmissor utilitza un o més bobinatges primaris per induir un camp magnètic uniforme per sobre de la seva superfície. Un receptor en el camp magnètic utilitza un bobinatge secundari que capta l'energia magnètica i la torna a convertir en energia elèctrica.
El sistema de WiPower es basava en tecnologia inductiva sense nucli modificada i ajusta dinàmicament la potència subministrada pel transmissor a la potència demandada pel receptor sense necessitat de sistemes de control o comunicació. Com a tal, la tecnologia de l'empresa representa un disseny més senzill en comparació amb solucions d'alimentació sense fil alternatives. El sistema és capaç de subministrar energia a múltiples receptors simultàniament que es col·loquen a la part superior del transmissor en qualsevol posició o orientació, i l'empresa ha informat d'eficiència de DC a DC entre el 60 i el 90%.
Aquestes tecnologies es van combinar d'una manera retrocompatible amb les tecnologies de potència sense fils a distància d'Intel i Qualcomm per ser estandarditzades per l'Alliance For Wireless Power.

## Història

Inicialment iniciats per Nikola Tesla a la dècada de 1890, els sistemes de transferència d'energia sense fil, basats en gran manera en els principis d'inducció electromagnètica de Michael Faraday de 1831, han vist moltes aplicacions, des de raspalls de dents electrònics fins als telèfons intel·ligents d'HP basats en webOS.
Fundada el 2004, WiPower va sorgir de la Universitat de Florida quan el fundador Ryan Tseng va començar a explorar la tecnologia i va desenvolupar un prototip. Durant els tres anys següents, la companyia va continuar la investigació i el desenvolupament amb la Universitat de Florida, creant finalment la tecnologia actual.

## Constituït l'òrgan d'adquisició i de normalització

WiPower va ser adquirit per Qualcomm el setembre de 2010. L'Alliance For Wireless Power es va formar amb els principals proveïdors de components el 2012, i Intel es va unir el 2013.
El 2015, l'organització es va fusionar amb Power Matters Alliance (PMA) per formar l'AirFuel Alliance.

## Referències

* ↑ «195-Member AirFuel Alliance Powers Wireless Charging» (en anglès). [Consulta: 21 octubre 2023].
* ↑ «The Alliance for Wireless Power (A4WP) and the Power Matters Alliance (PMA) merges to form AirFuel Alliance - MSPoweruser» (en anglès americà), 04-11-2015. [Consulta: 21 octubre 2023].
* ↑ «Intel joins A4WP, a newcomer to wireless power standards» (en anglès). [Consulta: 21 octubre 2023].
* ↑ Mearian, Lucas. «Wireless power alliance, with 195 vendors, takes new name» (en anglès), 03-11-2015. [Consulta: 21 octubre 2023].
# Serp i Molot

Serp i Molot (en rus: Серп и Молот) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 142 habitants. Pertany al districte municipal de Koltxúguino.

## Referències

* ↑ «Владимирская губерния. Список населенных мест по сведениям 1859 года.». Arxivat de l'original el 2019-01-14.
* ↑ «Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии : Вып. 2-4 / сост. В. Добронравов. Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897.». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Gant-Wevelgem 1935

La Gant-Wevelgem 1935 fou la 2a edició de la cursa ciclista Gant-Wevelgem i es va disputar el 30 de juny de 1935 sobre un recorregut de 120 km. El vencedor fou el belga Albert Depreitere, que s'imposà en solitari. Els també belgues Jérôme Dufromont i Karel Catrysse foren segon i tercer respectivament.

## Classificació final

| Cilista | Equip | Temps |
| 1 | Albert Depreitere (BEL) | 3h 28' 00" |
| 2 | Jérôme Dufromont (BEL) | + 45" |
| 3 | Karel Catrysse (BEL) | + 1' 00" |
| 4 | Urbain Desmet (BEL) | + 1' 25" |
| 5 | Gérard Vlaemynck (BEL) | + 2' 05" |
| 6 | Remi Verstichelen (BEL) | + 3' 00" |
| 7 | Lucien Storme (BEL) | + 4' 15" |
| 8 | Albert Roose (BEL) | + 4' 15" |
| 9 | Joseph Devos (BEL) | + 6' 15" |
| 10 | Albert Rommelaere (BEL) | + 6' 15" |

## Referències

* ↑ «Gent - Wevelgem (World Tour), Belgium». BikeRaceInfo. [Consulta: 21 gener 2018].
* ↑ «1935 Gent - Wevelgem, Belgium». BikeRaceInfo. [Consulta: 21 gener 2018].
* ↑ «2ème Gand-Wevelgem 1935». Memoire du cyclisme. Arxivat de l'original el 29 agost 2004.
* ↑ «1935 Gent - Wevelgem in Flanders Fields». First Cycling. [Consulta: 21 gener 2018].

## Enllaços externs

* Web de la cursa (anglès) (neerlandès)
# Carrer Bonaventura Carreras (Begur)

El Carrer Bonaventura Carreras és una via pública del municipi de Begur (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Té tipologia de carrer amb estructura medieval (part propera a l'església) i que evoluciona vers les cases dels "americanos" (cap al final).

## Descripció

La part del segle xix té l'amplada del carrer de més mida que l'anterior (no pas gaire més, però el jardí del Casino ajuda que la llum hi penetri més. El primer tram són cases de 2-3 plantes i que al sota tenen botigues i a la part de dalt l'habitatge, amb una única obertura (són cases estretes a semblança de les cases de cos. A aquest carrer es troben 2 de les 4 torres (senceres) que hi ha al nucli, el que palesa el seu origen i la poca quantitat edificatòria de la vila a l'època.
El segon tram és més posterior i ja són cases de més amplades (del XIX) i on la composició de la façana és important (simetries) igual que la decoració (tot i que, com ja sabem, és la mínima. Aquestes cases tenen els baixos ocupats pel portal i només 1 té un negoci (els soterranis). L'empedrat és de quitrà i no hi ha voreres (fora d'alguns trossos).

## Referències

* 1 2 3 4 «Carrer Bonaventura Carreras». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 novembre 2015].
# Alfons Capella

Alfons Capella (Palafrugell, 10 de maig de 1936) és un físic teòric català que ha treballat al Laboratori de Física Teòrica d'Orsay, París (França), d'ençà el 1960.
Llicenciat en Física per la Universitat de Barcelona (1959), Alfons Capella es va doctorar en Ciències (1963) i Filosofia (1964) a la Universitat de París. Fou "Stagiaire de recherche" al Centre Nacional d'Investigacions Científiques (CNRS) francès (1960-1961); "attaché recherche" al CNRS (1961-1969); investigador màster del CNRS (1969-1992); membre del Comitè nacional del CNRS (1975-1980); director de recerca del CNRS (1992-). Ha fet estades científiques al laboratori CERN (1965-1967, 1975-76), ha estat membre del comitè científic Laboratori Ecole Normale de París (1977-1978), i membre del comitè científic de la conferència internacional "Rencontres de Moriond", Savoia (1980-1998).
El 2001 fou guardonat amb un Doctorat honoris causa per la Universitat de Santiago de Compostel·la.
Amb més de 150 articles publicats en física de la interacció forta, el seu treball més conegut (gairebé 800 citacions l'any 2020) és sobre el model dual dels partons.

## Referències

* ↑ «Alphonse Capella» (en anglès). [Consulta: 6 octubre 2020].
* ↑ «Google Llibres». [Consulta: 6 octubre 2020].
* ↑ «CERN Document Server (CERN Courier Articles Personnalités, Genève : CERN, 2001)». [Consulta: 6 octubre 2020].
* ↑ «INSPIRE». [Consulta: 6 octubre 2020].
* ↑ Capella, A.; Sukhatme, U.; Tan, C.-I.; Tran Thanh Van, J. «Dual parton model» (en anglès). Physics Reports, 236, 4-5, 01-01-1994, pàg. 225–329. DOI: 10.1016/0370-1573(94)90064-7.
# Enric Ferrer i Rodrigo

Enric Ferrer i Rodrigo (Barcelona, 15 de juliol de 1842 - ?) fou un pianista i compositor català.
Fou deixeble de Biscarri (piano) i Balcort i Rovira (harmonia i composició), donant-se a conèixer com avantatjat pianista als quinze anys. Va escriure més de 100 obres per a piano, orquestra i banda; una Salve a veus soles, una Simfonia i la música de sarsuela Armando el pescador, estrenada amb èxit a Barcelona el 1868.
Va ser director de diverses Societats Filharmòniques.

## Referències

* Tom núm, 23, pag. 931 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Línia evolutiva de Surskit

Aquesta línia evolutiva de Pokémon inclou Surskit i Masquerain.

## Surskit

Surskit és una de les espècies que apareixen a la franquícia Pokémon, una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus bestiola i tipus aigua i evoluciona a Masquerain.

## Masquerain

Masquerain és una de les espècies que apareixen a la franquícia Pokémon, una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus bestiola i tipus volador i evoluciona de Surskit.

## Referències

* 1 2 3 Surskit a Bulbapedia (anglès)
* 1 2 «Pokémon Franchise Approaches 150 Million Games Sold» (en anglès). PR Newswire. Nintendo, 04-10-2005 [Consulta: 21 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Web oficial de Pokémon
* Surskit a Bulbapedia (anglès)
* Masquerain a Bulbapedia (anglès)
Espècies de Pokémon :
# Serp del blat de moro

La serp del blat de moro, o serp de la dacsa (Pantherophis guttatus, abans Elaphe guttata) és una espècie de serp de la família Colubridae, pròpia dels Estats Units i nord de Mèxic. Aquesta serp ha estat inclosa en el Catàleg espanyol d'espècies exòtiques invasores per les Illes Balears, aprovat per RD 630/2013, de 2 d'agost.

## Característiques

És de color groc amb triangles taronja amb vores prefilades en negre. Mesura de 70 a 130 cm de llarg. Viu fins als 20 anys.

## Distribució

La seva àrea de distribució és Maryland i Nova Jersey arribant cap al sud a la costa del golf de Mèxic; la subespècie Elaphe guttata emoryi (la serp lladregota dels grans plans) es pot trobar a Texas, el nord de Mèxic i pujant a través de Kansas i de Missouri.

## Hàbitat

Habita en prades i cultius de blat de moro. És una serp solitària i no viu en clots sinó en la planura, i els matollars del blat de moro són les millors àrees per trobar el seu aliment, protecció i amagatall. Són populars al mercat de mascotes, potser per ser més petites i dòcils que altres espècies de serps i per no ser verinoses.

## Referències

* ↑ «Serp del blat de moro». Zoo de Barcelona. Arxivat de l'original el 2013-11-05. [Consulta: 24 agost 2013].
* ↑ «SERP DE LA DACSA, Elaphe guttata». Ajuntament de València.
* ↑ Reptile Database
# Gala (poma)

Gala (Malus pumilla mil, també coneguda com "Kidd's Gala", "Gala Delicious", mutació de "Kidd's D-8") és una varietat de pomes originària de Nova Zelanda. La pell d'esta varietat és de color roig. És una varietat que, tot i el seu origen neozelandés, té molta demanda arreu del món.

## Referències

* 1 2 Zealand, The Royal Society of New. New Zealand Journal of Agricultural Research (en anglès). The Royal Society of New Zealand, 1986.
* ↑ Wratt, G.S.; Smith, H.C.. Plant Breeding in New Zealand. Butterworth-Heinemann, 2 de juny 2015, p. 149.
# Casa Agullana

La Casa Agullana, coneguda també com a Casa Fontcuberta, és un edifici de Girona declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És un edifici format per dos cossos, situats a banda i banda de l'escalinata de Sant Domènec, i que foren units el 1631 per un pont cobert, d'arc rebaixat, que dona magnificència a l'edifici i que el converteix en un dels llocs més característics de la ciutat. L'interior de l'edifici, de planta irregular a causa dels desnivells del terreny, ha sofert nombroses modificacions, però la conservació de les façanes i del seu entorn és bona.

## Història

La «casa vella» dels Agullana, o cos d'edifici més proper a l'església de Sant Martí Sacosta, ja existia al segle xiv, mentre que la casa nova o «principada» data probablement del segle xvi, època d'esplendor de la família. El 1631 les dues cases foren unides per un pont cobert. En l'obra intervingueren Felip Regi, picapedrer i mestre de cases, i Joan i Guillem Serra, escultors dels escuts i les gàrgoles.
Cap a finals del segle xviii o principis del segle xix, la família Agullana es va vendre la casa, que va passar a mans de diversos propietaris. A mitjans del segle xix, pertanyia a Dolors de Perramon i Comas del Brugar, casada amb Josep de Fontcuberta i resident a Barcelona (vegeu casa Dolors de Perramon). Els seus descendents la van posar en venda, i el 1919, la Diputació de Girona va estar en tractes per a comprar-la i convertir-la en la seva seu. Finalment, no es va arribar a un acord, i la casa fou adquirida per les Religioses anomenades del Servei Domèstic, que la convertiren en un convent on s'instruïen les minyones que després servirien a les cases benestants de Girona.
A mitjans de la dècada del 1970, va ser adquirida per l'arquitecte gironí Joan Lluís Frigola i uns amics seus. Entre el 1976 i el 1981, Frigola la va reformar per a convertir-la en habitatges, distribuint els espais segons les necessitats de cada propietari.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Agullana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 Negre i Pastell, 1978, p. 165.
* 1 2 3 4 5 «La Casa Agullana». pedresdegirona.com.
* ↑ «Reforma de la Casa dels Agullana». Arquitectura Catalana.cat. Centre Obert d'Arquitectura.

## Bibliografia

* Negre i Pastell, Pelai «Antigues cases senyorials gironines». Annals de l’Institut d’Estudis Gironins, 24, 1978, pàg. 131-176.

## Enllaços externs

* «La Casa Agullana». pedresdegirona.com.