OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resolució 1871 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1871 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat el 30 d'abril de 2009 després de reafirmar totes les resolucions anteriors del Sàhara Occidental el consell va ampliar el mandat de la Missió de Nacions Unides pel Referèndum al Sàhara Occidental (MINURSO) per un any fins al 30 d'abril de 2010.

## Resolució

El Consell va demanar a les parts que continuessin les negociacions sota els auspicis del Secretari General sense condicions prèvies i de bona fe, amb vista a aconseguir una solució política justa, duradora i mútuament acceptable, que permeti l'autodeterminació de la població del Sàhara Occidental en el marc de disposicions coherents amb els principis i propòsits de la Carta de les Nacions Unides.
El Consell va acollir amb beneplàcit l'acord de les parts amb el suggeriment dels enviats personals de mantenir converses petites i informals a la preparació d'una cinquena ronda de negociacions, recordant el seu suport a la recomanació de l'informe anterior que el realisme i l'esperit de compromís de les parts eren essencials per aconseguir avenços en les negociacions. Demana a les parts que continuïn treballant en un ambient propici per al diàleg per entrar en una fase de negociacions més intensiva i substantiva.
Després de l'adopció, els oradors van expressar la seva satisfacció amb la unanimitat de la votació, que enviava un missatge a les parts que havien d'avançar en les negociacions. En aquest sentit, van expressar el seu suport a la proposta de l'Enviat Especial de mantenir converses petites i informals abans d'iniciar una cinquena ronda de negociacions a Manhasset.
Alguns oradors van subratllar la importància del respecte pels drets humans i van acollir a aquest respecte els paràgrafs preambulars 7 i 8, en la seva forma esmenada per via oral. El representant de Costa Rica, però, va subratllar que la voluntat política d'assolir resultats era el fonament de la mediació, que s'ha de basar en el respecte absolut de la Carta de les Nacions Unides i dels drets humans, va lamentar que la seva proposta de demanar un informe sobre els esforços de l'Alt Comissionat de Drets Humans en el Sàhara Occidental no s'havia reflectit en el text. Aquesta proposta es va basar en les recomanacions del secretari general en els seus dos últims informes.

## Vegeu també

* Zona Lliure
* Estatut polític del Sàhara Occidental
* República Àrab Sahrauí Democràtica
* Mur marroquí
* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1801 a la 1900 (2008 – 2009)

## Referències

* ↑ «Security Council adopts resolution 1871 (2009), extending mandate of United Nations Mission for Referendum in Western Sahara». United Nations, 30-04-2009.

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 1873 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1873 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada el 29 de maig de 2009. Després de reafirmar totes les resolucions sobre el conflicte de Xipre el Consell va prorrogar el mandat de la Força de les Nacions Unides pel Manteniment de la Pau a Xipre (UNFICYP) durant sis mesos fins al 15 de desembre de 2009.
La resolució fou aprovada per 14 vots a favor i un en contra (Turquia), el representant de la qual va recordar al Consell que, des del 1963, no hi havia hagut un govern conjunt i constitucional que representés tot Xipre ja fos legalment o funcionalment. Que els dos pobles havien estat vivint per separat sota les seves pròpies administracions i que la intervenció de la UNFICYP, que hauria d'haver funcionat amb el consentiment obert d'ambdues parts, no havia estat acceptada ni per Turquia ni pels turcoxipriotes, tot i que Turquia esperava que s'arribés a una solució basada en una associació bizonal i bicomunitària.
El Consell va insistir als líders grecoxipriotes i turcoxipriotes que impulsessin les negociacions per a la reunificació de la nació, alhora que va subratllar que ara hi havia una "rara oportunitat per fer un progrés decisiu", reafirmant el paper primordial de les Nacions Unides en la superació del conflicte de Xipre i la divisió de la nació insular per tal d'arribar a un acord integral i durador.

## Referències

* ↑ «Security Council authorizes six-month extension of United Nations Peacekeeping Force in Cyprus as Turkey casts negative vote». United Nations, 23-03-2009.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1801 a la 1900 (2008 - 2009)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Ricard d'Aversa

Ricard I d'Aversa, fill de Asclettin Quarrel i nebot de Rainulf Drengot., és el sisè comte normand d'Aversa l'any 1049. És igualment príncep de Càpua.

## Biografia

Richard es va aliar amb el senyor normand de Melfi, el comte Onfroi de Apulia contra la coalició anti-normanda i va participar en la batalla de Civitate (1053), on els normands van resultar victoriosos sobre les forces papals aliades al Sacre Imperi Romanogermànic i als romans d'Orient d'Itàlia. El juny de 1058, pren Càpua, seu d'un petit principat llombard, controla el ducat romà d'Orient de Gaeta i el seu poder és oficialment reconegut pel papat l'any 1059 al tractat de Melfi.
Esdevingut « comte d'Aversa i príncep de Càpua, gentilhome de Gaeta », associa al poder el seu fill Jourdain, nascut del seu casament amb Frédésende, filla de Tancrède de Hauteville i germana de Robert Guiscard. Mor l'any 1078 designant Jourdain com a successor.

## Referències

* ↑ G.A. Loud, The Age of Robert Guiscard: Southern Italy and the Norman Conquest (Nova York: Longman, 2000), p. 1
* ↑ John Julius Norwich, The Normans in the South 1016-1130 (London: Longmans, 1967), pp. 68-9
* ↑ G.A. Loud, The Age of Robert Guiscard: Southern Italy and the Norman Conquest (Nova York: Longman, 2000), p. 119
* ↑ John Julius Norwich, The Normans in the South 1016-1130 (London: Longmans, 1967), p. 124
* ↑ John Julius Norwich, The Normans in the South 1016-1130 (London: Longmans, 1967), pp. 109–10
* ↑ G.A. Loud, The Age of Robert Guiscard: Southern Italy and the Norman Conquest (Nova York: Longman, 2000), pp. 235, 299
# Ricard d'Étampes

Ricard de Bretanya o Ricard d'Étampes nascut el 1395, mort el 2 de juny de 1438 a Clisson, fou fill de Joan V l'Anglòfil, duc de Bretanya, i de la seva tercera esposa Joana de Navarra.

## Biografia

Portava el títol de comte d'Étampes, de Vertus, de Benon i de Mantes, senyor de Clisson, de Palluau, dels Essarts i d'Houdan. Va combatre els anglesos a la Guiena (1419) i feu una campanya contra Joan II, duc d'Alençon (1432).

## Matrimoni i descendència

Es va casar el 1423 al castell de Blois amb Margarida d'Orléans (1406 † 1466), comtessa de Vertus, filla de Lluís, duc d'Orléans, i de Valentina Visconti. Va tenir els següents fills:
* Maria (1424 † 1477), religiosa, després 25a abadessa de Fontevraud
* Isabel (1426 † 1438)
* Caterina (1428 † després de 1476), casada el 1438 amb Guillem VII de Chalon († 1475), príncep d'Orange o Aurenja
* Francesc II de Bretanya (1433 † 1488), duc de Bretanya
* un fill mort poc després de néixer (1436 † 1436)
* Margarita (1437 † abans de 1466), monja
* Magdalena († 1461), monja

## Notes i referències

* ↑ . la seva genealogia a Medieval Lands
# Resolució 1875 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1875 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 23 de juny de 2009. Després de considerar un informe del Secretari General Ban Ki-moon sobre la Força de les Nacions Unides d'Observació de la Separació (UNDOF) i reafirmant la Resolució 1308 (2000), el Consell de Seguretat va prorrogar el seu mandat durant sis mesos més fins al 31 de desembre de 2009.
La resolució va demanar a les parts implicades que implementessin immediatament la Resolució 338 (1973) i demanava al Secretari General que presentés un informe sobre la situació al final d'aquest període.
L'informe del Secretari General, de conformitat amb la resolució anterior sobre la UNDOF, va dir que la situació entre Israel i Síria als Alts del Golan havia romàs tranquil·la i sense incidents greus, tot i que la situació a l'Orient Mitjà romandria tensa fins que s'arribés a un acord.

## Referències

* ↑ «Security Council extends force monitoring Israel-Syria ceasefir until 30 December 2009 unanimously adopting resolution 1875 (2009)». United Nations, 23-06-2009.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1801 a la 1900 (2008 - 2009)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 1879 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1879 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 23 de juliol de 2009. Observant la recomanació del Secretari General Ban Ki-Moon i a petició del govern del Nepal, el Consell va decidir ampliar el mandat de la Missió de les Nacions Unides al Nepal (UNMIN) fins al 23 de gener de 2010.
Acollint amb satisfacció els progressos realitzat per ambdues parts en virtut de l'Acord de 25 de juny de 2008 entre el govern del Nepal i el Partit Comunista del Nepal (Maoista), el Consell convida a les parts a agilitzar el procés de pau i treballar plegats per a una solució duradora a llarg termini, inclosa la rehabilitació i la integració del personal de la guerrilla maoista. També demana al Secretari que informi sobre l'aplicació de la present resolució i sobre les condicions per a la finalització del mandat de la UNMIN abans del 30 d'octubre de 2009.

## Referències

* ↑ «SECURITY COUNCIL ADOPTS RESOLUTION AUTHORIZING SIX-MONTH EXTENSION OF UNITED NATIONS MISSION IN NEPAL». United Nations, 23-07-2009.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1801 a la 1900 (2008 - 2009)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 1877 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1877 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 7 de juliol de 2009. A proposta d'Àustria, el Consell va ampliar el mandat d'11 jutges permanents del Tribunal Penal Internacional per a l'antiga Iugoslàvia fins al 31 de desembre de 2010 o fins a la finalització dels casos tingués assignats, instant-lo a adoptar totes les mesures possibles per completar el seu treball amb rapidesa. També va decidir que abans del 31 de desembre de 2009 revisaria l'ampliació del mandat dels jutges permanents membres de la Cambra d'Apel·lacions.
En virtut del Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides, el Consell també va prorrogar fins a la mateixa data el mandat de 19 magistrats ad litem i va decidir que el Secretari General podria nomenar més jutges ad litem per acabar els judicis en curs, a petició del president del TPIAI, Serge Brammertz.

## Referències

* ↑ «IN SUPPORT OF EFFORTS BY INTERNATIONAL TRIBUNAL FOR FORMER YUGOSLAVIA TO COMPLETE ITS WORK, SECURITY COUNCIL EXTENDS TERM OF OFFICE OF JUDGES TO 31 DECEMBER 2010». United Nations, 07-07-2009.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1801 a la 1900 (2008 - 2009)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Richard Steele

Richard Steele (batejat el 12 de març de 1672 – mort a Llangunnor l'1 de setembre de 1729) va ser un escriptor i polític irlandès, recordat, juntament amb el seu amic, Joseph Addison, com a cofundador de la revista The Tatler (1709-1711).

## Biografia

Va néixer a Dublín (Irlanda). Va ser educat a la Charterhouse School, on va conèixer Addison. Posteriorment, va estudiar al Merton College d'Oxford. Després es va unir a l'exèrcit anglès. No li agradava aquesta vida, i en la seva primera obra publicada, l'assaig L'heroi cristià (The Christian Hero) (1701), intentava assenyalar les diferències entre l'autèntica masculinitat i l'aparent.
Després es va fer dramaturg, i les seves comèdies, com The Tender Husband (1703), van tenir un cert èxit. Entre les seves obres escèniques, destaquen El funeral i Els amants conscients. El 1706 va obtenir un càrrec servint el príncep Jordi de Dinamarca, consort de la reina Anna de Gran Bretanya. També va obtenir el favor de Robert Harley, primer comte d'Oxford i Mortimer.
Com a periodista, el 1709 va començar a publicar una revista literària titulada El parlador (The Tatler), en la qual unia delit i instrucció; només va durar dos anys. Addison va fer freqüents contribucions. Després, la parella va fundar L'espectador (The Spectator) i també El guardià (The Guardian).
En els seus escrits es mostra a cavall entre la penetració psicològica i la intenció satírica i moralitzadora.
# Riu Assiniboine

El Riu Assiniboine, Assiniboine River fa 1.070 km de llargada i es troba a la regió de la Praderia del Canadà a Saskatchewan i Manitoba. És afluent del Red River. Els seus afluents principals són el Qu'Appelle, Souris i Whitesand.
Neix a Windy Lake a l'est de Kelvington, Saskatchewan a 640 m d'alçada. Desemboca al riu Red River of the North, The Forks in Winnipeg, Manitoba a 230 m d'alçada. Té una conca de 182,000 km² i un cabal mitjà de 45 m3/s. Pren el seu nom dels amerindis assiniboine First Nation.

## Referències

* ↑ R. Douglas, Place names of Manitoba, Geographic Board of Canada, Department of Interior, Canada, 1933

## Enllaços externs

* Fish Species of Saskatchewan
* Encyclopedia of Saskatchewan Arxivat 2011-11-13 a Wayback Machine.
# Riu Argun

* Aquest article tracta sobre el riu de l'Extrem Orient. Vegeu-ne altres significats a «Argun».
L'Argun o Ergune (rus: Аргу́нь, Argun; xinès: 额尔古纳河, É'ěrgǔnà Hé; en manxú: Ergune bira; mongol: Эргүнэ, Ergune; en evenki: Ергэне, Erguene) és un riu de l'Extrem Orient. Durant una considerable extensió marca la frontera entre la República Popular de la Xina i la Federació Russa.
El riu neix a la part occidental de la serralada del Gran Khingan a la Mongòlia Interior. El seu curs alt corre íntegrament per territori xinès. A la Xina, aquest tram és conegut amb el nom de Hailar (xinès: 海拉尔河, Hăilā'ěr Hé). Passa prop del llac Hulun, que normalment és endorreic però en èpoques de pluges sobreïx pel vessant nord i desguassa a l'Ergune. Prop d'allà gira en direcció nord-est i passa a delimitar la frontera entre Rússia i la Xina, acordada des de 1689 al Tractat de Nértxinsk entre l'Imperi Rus i l'emperador Kangxi. A Ust-Strelka s'uneix amb el Xilka per a formar el riu Amur.
# Resolució 240 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 240 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada el 25 d'octubre de 1967, va condemnar les violacions de l'alto el foc elaborat en resolucions passades (principalment resolució 234 i va expressar les seves retrets per les baixes i les pèrdues de béns que es van derivar de les violacions. El Consell va reafirmar la necessitat de l'estricte compliment de les resolucions de l'alto el foc i va exigir que els estats membres implicats deixessin immediatament totes les activitats militars prohibides a la zona i cooperessin plenament i amb promptitud amb l'Organisme de les Nacions Unides per la Vigilància de la Treva.
La reunió, requerida per Israel, Síria i la República Àrab Unida per contestar algunes al·legacions, va aprovar la resolució per unanimitat.

## Referències

* ↑ Wellens, Karen; T.M.C. Asser Instituut. Resolutions and statements of the United Nations Security Council (1946-1989): a thematic guide. BRILL, 1990, p. 447. ISBN 978-0-7923-0796-9.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 201 a la 300 (1965 - 1971)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 2410 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2410 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada el 10 d'abril de 2018. El Consell va acordar estendre el mandat de la Missió de les Nacions Unides per al Suport de la Justícia a Haití (MINUJUSTH) fins al 15 d'abril de 2010, al mateix temps que va establir una disminució escalonada en el seu personal uniformat, aleshores de 7 unitats policials i 295 agents de policia fins al 15 d'octubre de 2018, que s'ajustaria fins a cinc unitats entre aquesta data i el 15 d'abril de 2019 i que mantindria els 295 agents fins al 15 d'abril de 2019. També va sol·licitar avaluacions periòdiques del Secretari General.
La resolució fou aprovada amb 13 vots a favor i cap en contra amb dues abstencions de la Xina i la Federació Rússa. El representant rus va lamentar la referència al Capítol VII de la Carta que estipulava l'aplicació de sancions i l'ús de la força armada. El representant xinès va manifestar que el mandat de la missió hauria de ser clar i explícit i evitar centrar-se massa en els drets humans.

## Referències

* ↑ Adopting Resolution 2410 (2018), Security Council Extends Mandate of Mission for Justice Support in Haiti until 15 April 2019, Draws Down Police Units, un.org, 10 d'abril de 2018

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2401 a la 2500 (2018 -)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Rhinopias frondosa

Rhinopias frondosa és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 23 cm de llargària màxima.
* Cos molt comprimit.
* És molt variable quant al color i els apèndixs que té en relació a l'hàbitat que ocupi.

## Alimentació

Caça durant la nit peixos (incloent-hi altres espècies d'escorpènids) i petits invertebrats.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls de corall i de clima tropical (32°N-6°N) que viu entre 13-90 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Durban (Sud-àfrica) fins al sud del Japó, les illes Carolines i l'est d'Austràlia.

## Observacions

És verinós per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Rhinopomastus

Rhinopomastus és un gènere d'ocells de la família dels fenicúlids (Phoeniculidae).

## Llista d'espècies

Aquest gènere està format per 4 espècies:
* puput arbòria negra (Rhinopomastus aterrimus).
* puput arbòria simitarra (Rhinopomastus cyanomelas).
* puput arbòria menuda (Rhinopomastus minor).
* puput arbòria capbruna (Rhinopomastus castaneiceps).

## Referències

* ↑ Jobling, 2010, «Rhinopomastus».

## Bibliografia

* Jobling, J. A. Helm Dictionary of Scientific Bird Names (en anglès). Christopher Helm, 2010. ISBN 9781408133262.
# Riera de Sant Simó

La Riera de Sant Simó, o riera de Valldeix, limit entre Mataró i l'espai agrari periurbà de les Cinc Sénies, és un corrent fluvial del Maresme, que recull les aigües de diferents torrents del nord-est de Mataró, principalment del Torrent de Can Brugera i baixa pel polígon industrial de Mata-Rocafonda i l'Escorxador, passant per l'Ermita de Sant Simó, que li dona nom, fins a desembocar al Mar Mediterrani.

## Referències

* ↑ «Platja de Sant Simó». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Riera de Valldeix». Museu Arxiu de Santa Maria de Mataró.

## Enllaços externs

* «Riera de Sant Simó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* «Mapa Topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Riera de Sant Miquel

La Riera de Sant Miquel és una riera del Gironès i el principal afluent del Galligants. Neix al massís de les Gavarres i desemboca al barri de Sant Daniel. Té un pendent molt gran entre 12% i 14%, el que amb el Galligants, sempre ha constituït una amenaça per la ciutat.

## Referències

* ↑ «Riera de Sant Miquel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riuada del Riu Galligants a Girona 18-19 setembre 1843» (pdf). Fitxa informativa de les marques de l'aigua al territori p. 10. Agència Catalana de l'Aigua (ACA), s.d. [Consulta: 2 octubre 2019].
# Richel·lita

La richel·lita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el seu nom de la localitat belga de Richelle, a la província de Lieja.

## Característiques

La richel·lita és un fosfat de fórmula química CaFe₂$^{3+}$(PO₄)₂(OH,F)₂. No cristal·litza, per tant es considera un mineral amorf. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2 i 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la richel·lita pertany a «08.BA: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ sobre 1:1» juntament amb els següents minerals: ambligonita, montebrasita, tavorita, triplita, zwieselita, sarkinita, triploidita, wagnerita, wolfeïta, stanĕkita, joosteïta, hidroxilwagnerita, arsenowagnerita, holtedahlita, satterlyita, althausita, adamita, eveïta, libethenita, olivenita, zincolibethenita, zincolivenita, auriacusita, paradamita, tarbuttita, barbosalita, hentschelita, latzulita, scorzalita, wilhelmkleinita, trol·leïta, namibita, fosfoel·lenbergerita, urusovita, theoparacelsita, turanita, stoiberita, fingerita, averievita, lipscombita i zinclipscombita.

## Formació i jaciments

Es presenta com un mineral secundari en roques sedimentàries fosfàtiques. Va ser descoberta a Richelle, a la localitat de Visé, a la província de Lieja, Bèlgica, on sol trobar-se associada a altres minerals com: koninckita, hal·loysita i al·lòfana. Tan sols ha estat descrita a quatre localitats més: a Beez, a la província de Namur (Bèlgica), a Bruguers, Gavà (província de Barcelona), i a dos indrets de l'estat de Nevada, als Estats Units, com són les localitats d'Elko, al districte de Lynn, i Maggie Creek, a Carlin Trend.

## Referències

* ↑ «Richellite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 juny 2017].
# Robert I del Palatinat

Robert I del Palatinat dit «el roig» (alemany: Der rote Ruprecht) (Wolfratshausen, 9 de juny del 1309 - 16 de febrer del 1390, Neustadt an der Weinstraße) fou elector/ comte palatí del palatinat del Rin de 1353 a 1390.
Era fill de Rodolf I, duc de Baviera i Mechtild de Nassau, la filla del rei Adolf de Nassau-Weilburg. El seu pare, en 1317 després d'una llarga controvèrsia amb el seu oncle Lluís IV, que havia estat escollit rei dels romans, va perdre el Palatinat del Rin que va quedar en mans de Lluís fins que el conflicte de Lluís amb l'Habsburg arribés al final, però Rodolf va morir el 1319, presumiblement a Anglaterra i finalment pel tractat de Pavia el 1329, Lluís concedia el Palatinat conjuntament als fills de Rodolf Rodolf II el Cec i Robert. D'aquesta manera finalment Rodolf I i el seu net Rupert II ens convertiren en els avantpassats de la línia palatina més vella de la dinastia Wittelsbach (línia palatina), que va retornar al poder a Baviera el 1777 després de l'extinció de la línia més jove (línia bavaresa), formada pels descendents de Lluís IV.
Amb la mort del seu germà Rodolf II el 1353, va heretar els seus dominis i es va convertir en únic elector per al territori, mentre que havien compartit prèviament aquest privilegi. La Butlla d'Or de 1356 garanteix el Palatinat el dret de participar en l'elecció de l'emperador romà. L'anterior comte palatí havia participat en altres eleccions Imperials. En 1386, Rupert va fundar la Universitat de Heidelberg, la tercera universitat al Sacre Imperi Romà. Rupert es va casar dues vegades, amb Elisabet la comtessa de Namur i a continuació amb Beatriu de Julich, Berg. Cap matrimoni produir un hereu. Va ser succeït pel seu nebot, Robert II.

## Referències

* ↑ United States. Congress. Senate. Committee on the Judiciary. Hearings, Reports and Prints of the Senate Committee on the Judiciary (en anglès). U.S. Government Printing Office, 1967, p. 346.
# Rimons

Rimons és un municipi francès al departament de la Gironda (regió de la Nova Aquitània).
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 156 | 246 | 194 | 181 | 188 | 190 | 195 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||
Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | René Boudigue | PS |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana