OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ali Akram

Ali Akram (també apareix com Ali Akran) fou un cap rebel dels tàtars de Kazan fill de Yusuf Nogai, que fou proclamat kan el 1553. Va lluitar contra els russos el 1553 i 1554. La rebel·lió fou dominada el 1556.
Després de la conquesta de Kazan el 2 d'octubre de 1552 el russos van sotmetre morduins, txuvatxos, votiaks d'Arsk, xeremissos i baixkirs de l'alt Kama, de tots els quals algunes tribus eren prorusses i altres contràries i als quals s'havien unit tàtars fugitius. El tsar va marxar cap a Nijni Nóvgorod, on el va rebre la seva dona, i va seguir cap a Moscou. Els pobles muntanyesos i de la plana es van revoltar immediatament: votiaks i xeremissos van refusar pagar tribut i van derrotar els strelitz i als cosacs enviats contra ells, matant-ne uns vuit cents.
Van construir una fortalesa al riu Mecha, a uns 70 km de Kazan i foren atacats l'hivern pel voivoda Boris Soltikof però els seus homes van quedar colgats per la neu i va tenir 500 baixes. Ell mateix va ser fet presoner i executat. Ivan estava malalt (febrer de 1553) i al posar-se bo va enviar un exèrcit que va destruir Mecha i va avançar cap a Viatka i el país dels baixkirs. Els combats van causar als rebels 10.000 morts i sis mil foren fets presoners; entre els morts el príncep Yapancha i el cap dels xeremissos, Aleka, i entre els presoners 600 caps tàtars (que foren executats). Però la resistència va seguir i Mamich Berdei, un dels caps de la plana, va portar un príncep nogai, Ali Akram, fill de Yusuf Nogai, i el va proclamar kan però com que el va trobar incompetent i va acusar les seves forces de no dedicar-se a res més que a saquejar la seva pròpia gent, i el 1554 el va executar. Mamich va incitar a la rebel·lió durant temps fins que fou fet presoner, portat a Moscou i executat el 1555.
El 1555 Kazan fou erigida en seu d'un bisbat amb Gory com a primer bisbe. La revolta es va acabar gairebé el 1556 i fins i tot els baixkirs van oferir pagar tribut. Rússia va conservar Kazan i els tàtars que van sobreviure es van establir a una nova ciutat a la plana que fou anomenada Kaban. La ciutat vella fou restaurada i va recuperar la prosperitat.

## Referències

* Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Andrei Jeliàzkov

Andrei Jeliàzkov (Radnevo, 9 de juliol de 1952) és un exfutbolista búlgar de la dècada de 1970.
Fou 54 cops internacional amb la selecció búlgara amb la qual participà en la Copa del Món de Futbol de 1986.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Slavia Sofia, Feyenoord, RC Strasbourg, i Beerschot.

## Referències

* ↑ Mamrud, Roberto. «Bulgaria - Record International Players». RSSSF, 16-07-2009. [Consulta: 18 agost 2009].
* ↑ Andrei Jeliàzkov a National-Football-Teams.com (anglès)
# Andrei Kivilev

Andrei Mikhailovitx Kivilev (en kazakh Андрей Михайлович Кивилев, en rus Андрей Михайлович Кивилёв) (Taldykorgan, Província d'Almati, 16 de setembre de 1973 - Saint-Étienne, 12 de març de 2003), va ser un ciclista kazakh professional del 1998 al 2003.
Del seu palmarès destaca les victòries finals a la Volta a Turquia de 1995, i a la Ruta del Sud de 2001 i especialment una quarta posició al Tour de França del mateix any.
Va morir degut a una caiguda durant la disputa de la segona etapa de la París-Niça de 2003. Kivilev, que no portava casc, es va fracturar el crani i va morir l'endemà. Com a conseqüència de la seva mort, l'UCI va instaurar la obligatorietat de portar casc en les seves curses.

## Palmarès

* 1994
** Medalla d'or als Jocs Asiàtics en ruta
* 1995
** 1r a la Volta a Turquia
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a l'Equador
* 1997
** 1r al Commonwealth Bank Classic
** Vencedor d'una etapa al Tour del Bearn
* 2001
** 1r a la Ruta del Sud
** Vencedor d'una etapa al Critèrium del Dauphiné Libéré

### Resultats al Tour de França

* 2000. 32è de la classificació general
* 2001. 4t de la classificació general
* 2002. 21è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1998. 53è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1999. Abandona

## Referències

* ↑ «El ciclista kazajo Kivilev muere en un accidente cuando participaba en una carrera francesa». elpais.com, 12-03-2003 [Consulta: 26 gener 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a memoire-du-cyclisme.eu
* Fitxa a procyclingstats.com
# Amaz

Amaz (o Sabbanum) fou un regne de la regió d'Idamaraz que va existir al segle xviii aC. Era una estació en la ruta a Kanesh a uns 20 km al sud de Suna. Els seus habitants eren els amazites.
El rei era Hisriya. Taki, general d'Atamrum d'Allahad, després de derrotar els que atacaven Shubat-Enlil, va anar a Suna i després a Amaz on va deposar al rei. Però llavors va canviar de bàndol. Himdiya, un altre general d'Atamrum (i potser el seu fill, i en tot cas el seu successor al tron), va marxar contra Taki, i es va apoderar d'Amaz excepte la fortalesa fent nombrosos presoners de guerra i va restaurar a Hisriya. Zimri-Lin va preguntar pels seus estatus. La ciutat era reclamada pels regnes d'Eluhtum i d'Andarig, i quan les fonts desapareixen estava sota vassallatge d'Andarig.

## Enllaços externs

* Thoughts of Zimri-Lim
# Alice Wilson Frothingham

Alice Wilson Frothingham (Jersey City, 10 de maig de 1902 - 21 d'agost de 1976) va ser una historiadora de l'art nord-americana, especialitzada en l'estudi de la ceràmica i el vidre espanyols. Va escriure diverses obres sobre aquesta temàtica, algunes de les quals son encara avui en dia de referència. Formà part de la Hispanic Society of America.

## Obres destacades

* Modern Glass from Valencia and Cataluña (1931)
* Lustreware of Spain (1951)
* Barcelona Glass in the Venetian Style (1956)
* Tile Panels of Spain (1969)

## Referències

* ↑ «Alice Wilson Frothingham». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Ampliació del camp de batalla

Ampliació del camp de batalla (títol original en francès Extension du domaine de la lutte) és la primera novel·la de Michel Houellebecq, publicada a França el 1994. La novel·la explica la història d'un enginyer informàtic solter que oscil·la entre un estat de depressió sense fons i una indiferència i passivitat vers el seu entorn i la societat francesa en general, amb un to sarcàstic característic de l'autor.

## Argument

El protagonista (sense nom, l'autor l'anomena Notre héros, El nostre heroi, al llarg de tota la novel·la), té trenta anys i es guanya bé la vida treballant per una gran empresa en la que hi desenvolupa un càrrec mitjà-alt com a analista-programador informàtic. Malgrat el seu èxit en l'aspecte laboral, es considera un fracassat en el terreny amorós. Lleig i sense encant, amb freqüents episodis depressius, no correspon al que les dones busquen en un home. El lector no en coneix el nom, i sembla que a ningú li interessi.
Resignat al seu fracàs emocional, simple observador, narra de forma perspicaç aquesta lluita diària entre sexes, en una societat occidental moderna materialista, sota la influència del model liberal, en la que els seus companys, ell inclòs, busquen una mica d'amor, plaer i diners, alguns amb molt d'èxit, d'altres, com El nostre heroi, resignats a la masturbació i la depressió, reclosos en una nostàlgia adolescent, a voltes pensant en el suïcidi com l'única sortida.
La sexualitat és, doncs, un sistema jeràrquic, semblant com ho és el món de l'empresa. La lluita diària és ferotge, hi ha guanyadors i perdedors. Alguns d'aquests perdedors, però, es resisteixen a caure en l'abisme existencial en el que cau El nostre heroi, i que de fet contrasta amb la seva pròpia neurastènia. Apareix, en aquest cas, el personatge de Raphael Tisserand, company de feina d'El nostre heroi, i qui de fet admira El nostre heroi per haver tingut alguna relació sentimental amb una dona en el passat. Es tracta d'un home de 28 anys verge, per qui el sexe es converteix en una obsessió, en el seu leitmotiv. Tisserand escolta amb devoció les reflexions sobre l'amor d'El nostre heroi, unes reflexions que tindran unes conseqüències tràgiques però plenes d'inspiració i revelació existencial.

## Temes

Es fa difícil saber si Houellebecq expressa les seves idees a través dels seus personatges o si, al contrari, utilitza el protagonista de la novel·la per crear un antiheroi amb uns valors intel·lectuals particularment insòlits.
La novel·la exposa una proposta interessant sobre l'anàlisi de les relacions socials entre homes i dones amb el rerefons constant del corrent del neoliberalisme, una proposta propera a la concepció que en té el sociòleg Michel Clouscard.
La lluita en qüestió és, doncs, la lluita entre les classes socials, estesa o ampliada al camp sexual, a la lluita social entre homes i dones.

## Adaptació cinematogràfica

La novel·la es va portar al cinema el 1999 amb el mateix títol. Amb la realització de Philippe Harel, compta amb el repertori de José Garcia, Philippe Harel i Catherine Mouchet.

## Referències

* ↑ «Ampliació del camp de batalla». Anagrama. [Consulta: 14 juliol 2014].
# Alberto Blanco (futbolista)

Alberto Blanco (Ciutat de Panamà, 8 de gener de 1978) fou un futbolista panameny de la dècada de 2000.
Fou 61 cops internacional amb la selecció de Panamà.
Pel que fa a clubs, destacà a San Francisco i Sheriff Tiraspol.

## Referències

* ↑ Luis Alberto Blanco - International Appearances
* ↑ Panama - Record International Players - RSSSF
* ↑ Alberto Blanco (futbolista) Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Alberto Blanco (futbolista) a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Sheriff de Brown y Alberto Blanco gana por goleada - PanamaAmerica (castellà)
# Economia de guerra

Es denomina economia de guerra la que s'aplica en moments històrics de fortes convulsions violentes, siguin o no conflictes armats, o en períodes d'extrema autarquia i que té per objecte mantenir el funcionament de les activitats econòmiques indispensables per a un país, procurar l'autoabastament, desincentivar el consum privat, garantir la producció d'aliments i controlar l'economia nacional des de l'Estat.
Entre les actuacions fonamentals es troben:
* Control exhaustiu de la política monetària que eviti els processos d'hiperinflació.
* Afavoriment de l'autarquia com sistema que eviti la dependència de les importacions exteriors en productes bàsics i material militar.
* Mesures d'estalvi del consum energètic.
* Incentivació de la mà d'obra femenina a baix cost per a ocupar els llocs de treball d'aquells que s'incorporen a l'exèrcit.
* Canvis en la política agrícola que dirigeixen els cultius i la indústria transformadora cap a la producció de gra i, en general, cultius que aportin una alta quantitat d'hidrats de carboni.
* Augment de la producció de la indústria pesant i de material militar.
* Establiment de reduccions del consum privat, que pot incloure el racionament a la indústria i a les famílies.
Per a molts països no bel·ligerants i propers territorial o econòmicament a una zona de conflicte armat, l'economia de guerra representa una oportunitat de creixement i desenvolupament en poder incrementar les seves exportacions als territoris bel·ligerants. En altres casos, l'economia de guerra sustenta processos d'investigació i desenvolupament tecnològic que milloren la capacitat del país, sostenint-se per alguns economistes que, en alguns casos, aquest sembla l'origen real d'alguns conflictes.

## Vegeu també

* Bevin Boys
# Amparo Soler Gimeno

Amparo Soler Gimeno (València, 1921 - Madrid, 22 de gener de 2004), coneguda també com «La dama de l'edició», va ser una editora valenciana fundadora de l'editorial Castalia.

## Biografia

Filla i neta d'impressors, va estudiar en la secció gratuïta per a obrers del col·legi del Sagrado Corazón de Jesús de València i en un altre de l'Ajuntament al carrer de Conejería.
L'avi d'Amparo, l'escriptor Manuel Gimeno Puchades, va fundar la impremta Tipografia Moderna en 1899. En aquesta impremta es van conéixer els pares d'Amparo: Amparo Gimeno, filla de l'amo i plegadora, i Manuel Soler Soria, maquinista. Des dels deu anys Amparo Soler ajudava a la seua família en la impremta, que en aquells dies publicaven les seues obres a poetes com Antonio Machado, Max Aub o León Felipe. Va començar atenent el telèfon i recollint plecs per comprovar errors fins a arribar a ser correctora de proves.
L'any 1933 els problemes econòmics van obligar a declarar la suspensió de pagaments i l'embargament de béns de l'empresa, que va ser rescatada amb l'ajuda econòmica de l'aristòcrata Leopoldo Trénor, perquè reobrís el 1934 com a Tipografia Moderna de Soler.
Durant la Guerra Civil el negoci va ser militaritzat per la Sotssecretaria de Propaganda del Comissariat General del Grup d'Exèrcits i l'activitat es va veure incrementada pel trasllat del govern republicà i de nombrosos intel·lectuals a València. Durant aquests anys es va imprimir en la impremta la revista Hora d'Espanya. L'escriptor Antonio Buero Vallejo li va dedicar en aquests anys el següent vers «Amparito Soler tiene mucho que ver, es altita y delgadita y su cara parece una toronjita».
En finalitzar el conflicte, Amparo Soler torna a engegar l'empresa familiar Gràfiques Soler juntament amb el seu germà Vicente. El 1945 funda l'editorial Castalia, especialitzada en Literatura i Filologia, a València i la trasllada el 1962 a Madrid. En 1968 va crear amb el bibliògraf Antonio Rodríguez-Moñino la col·lecció Clàssics Castalia. Entre altres mèrits, va rebre l'any 1976 el llaç de l'Ordre del Mèrit Civil. Va morir després d'una llarga malaltia a Madrid el 22 de gener de 2004, deixant al seu fill Federico Ibáñez a càrrec de l'editorial.

## Referències

* ↑ «ABC MADRID 23-01-2004 página 73 - Archivo ABC». abc, 03-09-2019. [Consulta: 13 març 2020].
* 1 2 Catena, Elena,; Basanta Reyes, Antonio,; Orquín, Felicidad,. Conversaciones con editores : en primera persona. Ediciones Siruela, 2007. ISBN 84-9841-091-6. OCLC 182735781.
* 1 2 Cervantes, Biblioteca Virtual Miguel de. «Amparo Soler Gimeno (Valencia, 1921 – Madrid, 2004) [Semblanza / Ana Martínez Rus]» (en castellà). [Consulta: 13 març 2020].
* ↑ Espinosa, Lola «Adiós a la dama de la edición». Revista de la Biblioteca Valenciana, 01-04-2004 [Consulta: 13 març 2020].
# Andreas Libavius

Andreas Libavius (Halle, Sacre Imperi, 1546 - Coburg, Sacre Imperi, 25 de juliol de 1616) va ser un metge i alquimista alemany. Libavius va néixer com Andreas Libau. Va treballar com a professor en Ilmenau i Coburg, i va ser professor a Jena el 1588. El 1597, va escriure el primer llibre sistemàtic de química, Alchemia, que incloïa instruccions per a la preparació de diversos àcids forts. Algunes de les seves obres les va publicar sota el pseudònim de Basilius de Varna. Va donar classes d'història natural a Cobourg i va realitzar importants aportacions a la química. Va descobrir la propietat del rovell d'or de donar color vermell al vidre i també el clorur d'estany, que després es va conèixer amb el nom de licor de Libavius. És considerat com un precursor dels fundadors de la química moderna. Va escriure "Neo-Paracelsica", "Tractatus duo physici", "Alchimia", "Schediasmata medica et phylosophica", "Commentationum metallicarum libri IV, Epitome metallica" i "Praxi alchimio", entre altres obres. Va morir en Coburg.

## Referències

* 1 2 3 «Andreas Libavius». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Hannaway, Owen «Laboratory Design and the Aim of Science: Andreas Libavius versus Tycho Brahe» (en anglès). Isis, 77, 1986, pàg. 584-610.

## Enllaços externs

* Article del projecte Galileo.(anglès)
* Article de la Universitat d'Indiana. (anglès)
* Biblioteca Electrònica de la revista Azogue té edicions originals dels llibres atribuïts a Libavius. (castellà)
# Ecsenius lubbocki

Ecsenius lubbocki és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall que viu fins als 3 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a província de Phuket (Tailàndia).

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 3. Jawfishes - Sunfishes, Opistognathidae - Molidae. Zoonetics, Austràlia. 623 - 893.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.

## Bibliografia

* Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* Chapman, W. M. & Schultz, L. P., 1952. Review of the fishes of the blennioid genus Ecsenius, with descriptions of five new species. Proceedings of the United States National Museum v. 102 (3310): 507-528.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Randall, J.E. i U. Satapoomin, 1999. Archamia ataenia, a new species of cardinalfish (Perciformes: Apogonidae) from the Andaman Sea and Mentawai Islands. Phuket Mar. Biol. Cent. Res. Bull. 62:1-8.
* Springer, V. G., 1971. Revision of the fish genus Ecsenius (Blenniidae, Blenniinae, Salariini). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 72: 1-74.
* Springer, V. G., 1972: Additions to revisions of the blenniid fish genera Ecsenius and Entomacrodus, with descriptions of three new species of Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 134: 1-13.
* Springer, V. G., 1988. The Indo-Pacific blenniid fish genus Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 465: i-iv + 1-134, col. Pls. 1-14.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Edifici a la muralla Sant Antoni, 109 (Valls)

L'Edifici a la muralla Sant Antoni, 109 és una obra eclèctica de Valls (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres situat al carrer Muralla de Sant Antoni. Consta de quatre altures, planta baixa, entresòl i dos pisos. Presenta la simetria característica de les construccions del XIX, mitjançant la distribució dels vans. La façana es divideix horitzontalment entre l'entresòl i el primer pis, hi ha una diferència estilística marcada per la utilització dels materials i elements decoratius. La part superior es caracteritza per la utilització del maó i l'emmarcament de les finestres amb esgrafiats vegetals i cornises motllurades en els dintells. Destaquen les volades de pedra amb tancament de baranes de ferro treballades que hi ha a tota la façana.

## Referències

* ↑ «Edifici a la muralla Sant Antoni, 109». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2017].
# Antoni Tur Ferrer

Antoni Tur Ferrer, més conegut com a Toni Xica (Formentera, 1921). Volia estudiar per a mestre però l'inici de la guerra civil espanyola ho va impedir. Després de treballar uns anys a l'Ajuntament de Formentera fou funcionari de Correus des de finals dels anys quaranta fins que es va jubilar el 1986. A principis dels anys cinquanta, obrí una llibreria. També va aprendre idiomes, la qual cosa li va permetre fer d'intermediari de la gran quantitat de visitants estrangers que residien a Formentera, i va estudiar topografia, especialitat a la qual va dedicar el seu temps lliure durant molts d'anys.
El 1970 va ser nomenat jutge de pau de Formentera per elecció del ple de l'Ajuntament de l'illa, càrrec que va ocupar durant 25 anys. A finals dels anys setanta, va ser impulsor, juntament amb altres pares, de l'actual Institut d'Ensenyament Secundari IES Marc Ferrer de Formentera, així com promotor i membre actiu de l'Associació de Pares d'Alumnes del centre.
Arribada la dècada dels vuitanta va ampliar la seva activitat cívica com a membre de la Junta Directiva de la Petita i Mitjana Empresa de Formentera, de la qual fou elegit president. Una vegada jubilat, va ser un dels impulsors del Club de Jubilats de Formentera i membre de la seva Junta Directiva. El 2006 va rebre la Medalla d'Or de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears.
# Dorotea de Saxònia-Gotha

Dorotea de Saxònia-Gotha-Altenburg en alemany Dorothea Marie von Sachsen-Gotha-Altenburg (Gotha, Alemanya, 22 de gener de 1674 - Meiningen, 18 d'abril de 1713) esdevingué duquessa consort de Saxònia-Meiningen. Era filla del duc Frederic I de Saxònia-Gotha-Altenburg (1646-1691) i de Magdalena Sibil·la de Saxònia-Weissenfels (1648-1681).

## Matrimoni i fills

El 19 de setembre de 1704 es va casar al castell de Friedenstein, a Gotha, amb el seu cosí i futur duc Ernest Lluís I de Saxònia-Meiningen (1672-1724), fill de Bernat I (1649-1706) i de Maria Hedwig de Hessen-Damstadt (1647-1680). El matrimoni va tenir cinc fills:
* Josep Bernat (1706-1724).
* Frederic August (1707-1707).
* Ernest Lluís II (1709-1729).
* Lluïsa Dorotea (1710-1767, casat amb el duc Frederic III de Saxònia-Gotha-Altenburg (1699-1772).
* Carles Frederic de Saxònia-Meiningen (1712-1743.

## Bibliografia

* Hennebergischer altertumsforschender Verein Meiningen: Chronik der Stadt Meiningen von 1676 bis 1834, Band 1-2, Meiningen, 1834, S. 54, S. 69 (format digital)
* Ludwig Bechstein: Mittheilungen aus dem Leben der Herzoge zu Sachsen Meiningen, Halle, 1856, S. 40 (format digital)
* Georg Karl Friedrich Emmrich (Hrsg.): Archiv für die Herzogl. S. Meiningischen Lande, Meiningen, 1862, S. 161 f. (format digital)

## Enllaços externs

* http://www.geneall.net/D/per_page.php?id=4526
# Dorotea de Saxònia-Zeitz

Dorotea de Saxònia-Zeitz (en alemany Dorothea Wilhelmine von Sachsen-Zeitz) va néixer a Elster (Alemanya) el 20 de març de 1691 i va morir a Kassel el 17 de març de 1743. Era filla del duc Maurici Guillem (1664-1718) i de la princesa Maria Amàlia de Brandenburg-Schwedt (1670-1737). El 1710 en morir tots els seus germans Dorotea va esdevenir l'única supervivent de la Casa de Saxònia-Zeitz.

## Matrimoni i fills

El 27 de setembre de 1717 es va casar amb Guillem VIII de Hessen-Kassel (1682-1760), fill del landgravi Carles I de Hessen-Kassel (1654-1730) i d'Amàlia Kettler de Curlàndia (1653-1711). El matrimoni va tenir tres fills:
* Carles (1718-1719)
* Frederic (1720-1785), hereu i landgravi de Hessen-Kassel, casat amb la princesa de la Gran Bretanya Maria de Hannover (1723-1772).
* Amàlia (1721-1744)

## Bibliografia

* Carl Eduard Vehse: Geschichte der deutschen Höfe seit der Reformation S. 152 f.

## Enllaços externs

* http://www.vhghessen.de/inhalt/zhg/ZHG_106/04_Loewenstein_Hofhaltung.pdf
# Arxan-Bulg

Arxan-Bulg (en rus: Аршан-Булг) és un poble (un possiólok) de Calmúquia, a Rússia, segons el cens del 2014 tenia 480 habitants. Pertany al districte municipal de Tróitskoie.

## Referències

* ↑ «Калмыцкие топонимы Астраханской области — автореферат и диссертация по филологии.». Arxivat de l'original el 2014-10-09.
* ↑ «Карты Генштаба L-38 (А) 1:100000. Республика Калмыкия и Ростовская область.». Arxivat de l'original el 2015-02-04.
* ↑ Бага-Чоносовское сельское муниципальное образование (История)
# Arxamunik

Arxamunik (armeni: Արշամունիք) o Aixmunik (Աշմունիք) fou un districte de l'oest del Tauruberan, limitat al nord pel Mardali; a l'est pel Varazhnunik i Hark; i al sud pel Taron. La ciutat principal fou Eriza.
Fou feu dels Arxamuní.