OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edvin Murati

Edvin Murati (Tirana, 12 de novembre, 1975) és un futbolista albanès retirat. Jugà a Panserraikos i Iraklis Salònica F.C. a Grècia. També va jugar a França, Alemanya, i a la selecció albanesa. Amb aquesta disputà 41 partits.

## Referències

* ↑ «Stats Centre: Edvin Murati Facts». Guardian.co.uk. Arxivat de l'original el 2012-05-06. [Consulta: 19 desembre 2009].
* ↑ «Edvin Murati» (en francès). lfp.fr. [Consulta: 29 desembre 2015].
* ↑ Hoxha, Florent. «Albania - Record International Players». RSSSF, 16-07-2009.

## Enllaços externs

* national-football-teams.com
# Districte d'Aveiro

El Districte d'Aveiro és un districte portuguès, que pertany a la província tradicional de Beira Litoral, llevat els concelhos més al nord que pertanyen al Douro Litoral. Limita al nord pel districte de Porto, a l'est amb el districte de Viseu, al sud amb el districte de Coïmbra i a l'oest amb l'oceà Atlàntic. Àrea: 2808 km² (14è districte portuguès). Població resident (2001): 713 578. Seu del districte: Aveiro.
A l'actual divisió principal del país, el districte està dividit entre la Regió del Nord i la Regió del Centre. Pertanyen a la Regió del Nord els municipis de la subregió d'Entre Douro e Vouga, Castelo de Paiva, part de la subregió del Tâmega i Espinho, pertanyent al Gran Porto. A la Regió del Centre pertanyen els restants, inclosos a la subregión del Baix Vouga. En resum:
* Regió del Nord
** Entre Douro e Vouga
*** Arouca
*** Oliveira de Azeméis
*** Santa Maria da Feira
*** São João da Madeira
*** Vale de Cambra
** Gran Porto
*** Espinho
** Tâmega
*** Castelo de Paiva
* Regió del Centre
** Baixo Vouga
*** Águeda
*** Albergaria-a-Velha
*** Anadia
*** Aveiro
*** Estarreja
*** Ílhavo
*** Mealhada
*** Murtosa
*** Oliveira do Bairro
*** Ovar
*** Sever do Vouga

## Capital de districte

Ciutat d'Aveiro (pop.c. 73,759)

## Ciutats principals

Aveiro, Espinho, São João da Madeira, Águeda, Santa Maria da Feira, Ovar, Ílhavo i Oliveira de Azeméis.

## Altres Ciutats

Albergaria, Estarreja, Esmoriz, Gafanha da Nazaré, Lourosa, Fiães, Anadia, Mealhada, Oliveira do Bairro i Vale de Cambra.

## Pobles

Arouca, Castelo de Paiva, Albergaria-a-Velha, Sever do Vouga, Murtosa i Vagos. Cortegaça, Paços de Brandão, Cucujães, Avanca, Oiã, Fermentelos, Sangalhos, Luso i Pampilhosa.

## Platges

Espinho, Esmoriz, Furadouro, Torreira, São Jacinto, Barra (Ilhavo), Costa Nova do Prado i Vagueira.

## Altres

Buçaco,(Luso), Mealhada i Cúria, (Tamengos, Anadia). Ria de Aveiro, Valle do riu Vouga, Rota da Luz. Riu Cértoma, Pateira de Fermentelos (llac), Muntanyes: Serra do Caramulo, Serra do Buçaco.

## Geografia física

El districte d'Aveiro es localitza, en la seva major part, a menys de 100 m d'altitud, ocupant una planura costanera que arriba a tenir prop de 40 km de llarg, a la part sud del districte. El paisatge d'aquesta planura és dominat per la ria d'Aveiro i pels rius de la conca hidrogràfica del riu Vouga (Cértima, Alfusqueiro, Águeda, Antuo i el mateix Vouga en la planura litoral, i Agado, Caima i Mau ja en els contraforts de la serralada). Per a orient i per al nord, el relleu es torna més accidentat, elevant-se també al districte d'Aveiro fins a les altures de les serra de Caramulo i la serra de Llaurada, estenent-se així mateix fins a la serra de Montemuro, al nord-est. A la seva frontera nord, el districte contacta breument amb el riu Douro i amb alguns dels seus afluents (Cremi i Paiva). El litoral, anomenat Costa Nova, és sorrenc, un paisatge típic de zona pantanosa, amb un cordó dunar de gruix variable que separa les aigües tranquil·les de la ria d'Aveiro del mar.
# El Perú

El Perú (també anomenat Waka o Waká) és un jaciment arqueològic de la cultura maia que és a prop dels marges del riu San Pedro, al departament del Petén (Guatemala). El seu nom en l'època precolombina era «Waka'». El lloc mostra ocupació des del preclàssic tardà, cap al 300 ae, encara que tingué la màxima esplendor durant el període clàssic.
El lloc consta d'almenys 672 estructures importants i moltes més cases d'habitació de gent comuna. Aquest lloc tingué un paper molt important en la rivalitat entre Calakmul, amb la qual mantingué llaços fins i tot familiars, i Tikal. S'ha trobat a Waka' la primera tomba d'una governant maia, la qual presentava un objecte de sagnat cerimonial, en forma d'una espina de mantaraya, a la zona genital. Això demostraria que les dones també practicaven la perforació de genitals, i no sols de la llengua o orelles, per a aquests rituals «obligatoris» de la classe governant, ja que amb ella demostraven els seus llaços amb els déus.
La tomba reial més antiga del lloc data de ca. 300 de, i mostra que Waka'-El Perú mantingué un control durant molt de temps de la important ruta de comerç del cacau i tèxtils d'est a oest, del riu San Pedro, un dels majors afluents de l'Usumacinta. Waka' és el primer lloc on es documenta, en una estela, l'arribada de visitants teotihuacans a l'àrea maia, al 378 de, uns deu dies abans de la seua arribada a Tikal. Al 742 de, Waka' fou derrotada per Tikal, després que el rei de Calakmul fos vençut, capturat i sacrificat a la plaça Major de Tikal el 732; el seu rei sofrí el mateix destí, i passà des de llavors a ser un estat vassall de Tikal.

## Història recent

Les excavacions recents, les han realitzades arqueòlegs guatemalencs i nord-americans en el que es coneix com a «Projecte Arqueològic Waka'», i que ha revelat dades molt importants de les relacions de les ciutats maies. El lloc es troba al parc Nacional Llacuna del Tigre, a Guatemala, i forma part de la Reserva de la Biosfera Maia, juntament amb la Cuenca del Mirador. Proper al lloc a 25 minuts amb llanxa, riu amunt, hi ha una estació ecològica anomenada Les Guacamaies, sobre el riu San Pedro, que també funciona com a centre de visitants del jaciment arqueològic. L'agost de 2017 un grup d'arqueòlegs hi descobrí el sepulcre mes antic fins al moment registrat d'un governant maia: segons el vicedirector de recerca David Freidel de la Universitat de St. Louis, la tomba data dels anys 300 a 350 de i se suposa que pertanyé a Te Chan Ahk, un conegut rei waka que governà al s. IV de. També s'hi trobaren objectes de valor com vasos de ceràmica, adorns de jade, petxines de Spondylus, etc.

## Referències

* ↑ «A Puzzle in the Petén». Archaeology's Interactive Dig. Arxivat de l'original el 3 de juny de 2003. [Consulta: 16 setembre 2015].

## Bibliografia

* Breuil, Véronique; Gámez, Laura; Fitzsimmons, James L.; Metailie, Jean-Paul; Barrios, Edy «Primeras noticias de Zapote Bobal, una ciudad maya clásica del nor-occidente de Petén, Guatemala». Mayab, 17, 2004, pàg. 61-83.

## Enllaços externs

* Projecte Arqueològic Waka' en anglés.
* Història i galeria de fotos.
# Districte de Prigorodni

«Districte de Prigorodni» té aquests significats:
* Districte de Prigorodni, a la república d'Ossètia del Nord (Federació Russa)
* Districte de Prigorodni, a l'óblast de Sverlovsk (Federació Russa)
# Dècada del 1400 aC
## Esdeveniments

* 1401 aC, Xina: l'emperador Pa U Ken (Pan Kong) trasllada la capital de l'Imperi a Yin. La dinastia Shang pren el nom de Yin, abraçant una àrea cultural fins al centre de la Xina però sense arribar al sud.
* Vers 1400 aC Kurigalzu succeeix a Babilònia al seu probable germà Kadashmankharbe
* Vers 1400 aC, a Alashiya (illa de Xipre) regna Alaselya
* Vers 1400 aC, reis llegendaris a Èlida (Augies), Micenes (Tàntal), Epir (Aidoneu) i Histicostida (d'on foren expulsats els doris pels cadmeus, establint-se a la Dròpida, que agafa el nom de Dòrida)
* Vers 1400 aC, Muwatal·lis I és assassinat en un cop de palau. Es proclamat rei Tudhalias II, de la casa reial però parentiu incert.
# El Portell (la Sentiu de Sió)

El Portell és una obra de la Sentiu de Sió (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Dues arcades consecutives amb un espai al mig. Són construïdes amb petits carreuons lligats amb morter. A l'espai interior s'obren dues portes, d'arc de mig punt, probablement posteriors, que donen accés a dos habitatges que ocupen l'espai superior. Inicialment devia ser un pas entre la ciutadella i la vila closa que possiblement es tancava quan convenia. Actualment és un porxo que dona pas entre dos carrers.

## Història

La vila i el Castell de la Sentiu van ser conquerits per Ermengol IV d'Urgell a la campanya del Mascança i el 1143 començà la repoblació de la zona, època en què Ermengol atorgà el feu a Pere i Arnau Bernat.

## Referències

* 1 2 «El Portell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# El timbal de llauna

El timbal de llauna (títol original en alemany Die Blechtrommel) és una pel·lícula franco-alemanya-polonesa de Volker Schlöndorff, adaptació de la novel·la homònima de Günter Grass i estrenada el 1979.
La novel·la de Günter Grass es divideix en dues parts: la primera, que és la que ha fet servir Schlöndorff per a la seva adaptació cinematogràfica, posa en escena un petit noi, Oskar, que es nega a créixer sota el nazisme. La segona part va des de la fi de la Segona Guerra Mundial fins a l'anunci de la mort de Stalin el 1953; Oskar ha decidit reprendre el seu creixement, però no es pot realitzar harmoniosament: es converteix en un nan vagament monstruós.
Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català.

## Argument

La història del Tambor és contada com un llarg monòleg, del qual el narrador no és altre que el mateix heroi, Oskar Matzerath, un personatge ben estrany. Dotat d'una intel·ligència innata fora del comú, rep en regal, per al seu tercer aniversari cap a finals dels anys 1920, un tambor de llauna lacada en vermell i blanc. Aquell dia, decideix no arribar mai al món dels adults i deixar de créixer. Conservarà així sobre el món una mirada de nen implacable i inflexible. Negant totes les conveniències socials i esperances, se serveix del seu tambor per provar el món i per prendre la mesura de l'humor ambient. Així, paralitzat en el seu cos de nen de tres anys, el seu tambor permanentment clavat al seu coll, el narrador conta de forma èpica i molt negre la seva travessia dels anys 1930, de la Segona Guerra Mundial i de la revitalització econòmica que va seguir.

## Repartiment

* David Bennent: Oskar Matzerath
* Mario Adorf: Alfred Matzerath
* Angela Winkler: Agnes Matzerath
* Katharina Thalbach: Maria Matzerath
* Daniel Olbrychski: Jan Bronski
* Tina Engel: Anna Koljaiczek (jove)
* Berta Drews: Anna Koljaiczek (gran)
* Roland Teubner: Joseph Koljaiczek
* Tadeusz Kunikowski: Oncle Vinzenz
* Andréa Ferréol: Lina Greff
* Heinz Bennent: Greff
* Ilse Pagé: Gretchen Scheffler
* Werner Rehm: Scheffler
* Käte Jaenicke: La Mare Truczinski
* Otto Sander: Meyn
* Charles Aznavour: Sigismund Markus

## Premis i nominacions
### Premis

* 1979: Palma d'Or del Festival Internacional de Cinema de Canes
* 1980: Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa
* 1980: Bodil a la categoria Bodil del millor film europeu

### Nominacions

* 1980: César a la millor pel·lícula estrangera

## Referències

* 1 2 «El timbal de llauna». esadir.cat.
* ↑ «Die Blechtrommel». The New York Times.

## Enllaços externs

* El tambor de hojalata, a DeCine21 (castellà)
* Criterion Collection, assaig de Eric Rentschler (anglès)
# Eladio Reinón

Eladio Reinón (Sedaví, València, 27/1/1963) és un saxofonista, clarinetista i docent valencià que es formà inicialment a la Banda Municipal del seu poble natal. Realitzà els seus estudis superiors de Música entre València i Barcelona, on s'assentà l'any 1982. Uns anys més tard, el 1986, se li atorgà el premi a millor jove intèrpret a la Mostra Nacional de Jazz. Fou docent al Taller de Músics de Barcelona entre 1983 i 1994, des d'on va col·laborar amb l'Institut de Ciències de l'Educació de la Universitat Politècnica de Catalunya i va impartir cursos al Seminari Internacional de Jazz de València entre 1994 i 1997. També fou el responsable del departament de música moderna de l'Escola de Música de Bellaterra des de 1991. La seva darrera experiència com a docent és sent professor de saxo-jazz a l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) des de 2001.
Des que resideix a Barcelona, ha format part de diferents grups com A-Free-K, Zé Eduardo o la Big Band del taller de Músics. Ha intervingut durant la seva carrera a diversos programes de televisió i obres teatrals (amb els grups de teatre Dagoll Dagom i Els Comediants) i ha col·laborat amb l'Orquestra de Cadaqués i amb la del Teatre Lliure.
Reinón ha gravat i actuat amb grans figures del Jazz, tant a nivell espanyol com en l'àmbit internacional. Noms destacables són Jack Walrath, Dave Schnitter, Idris Multamad i Tete Montoliu. També ha participat en nombrosos festivals nacionals i internacionals.
Eladio Reinón viatjà a Nova York entre els anys 1991 i 1992, on va estudiar a la New School amb George Colrman i va participar en múltiples jam-sessions pels locals més reconeguts de la gran ciutat com el Blue Note, el Birland i el Visiones. També començà a liderar les seves pròpies formacions musicals, com un trío-quintet que fou destacat entre les millors formacions espanyoles en diferents certamens de la Mostra Nacional de Jazz. A més, la crítica especialitzada el considera com a un dels millors solistes de jazz d'Espanya.
Reinón té una afiliació directa amb la música llatina. Tant és així que ha realitzat adaptacions originals de boleros mítics com Bésame Mucho, Delirio i Moliendo Café. També ha ideat espectacles amb composicions pròpies com Canciones de amor latinas per una agrupació de 12 músics i en col·laboració de Tete Montoliu, amb qui també realitzà Es la historia de un amor, premiat com a millor disc l'any 1992 per l'Associació de Músics de Jazz de Catalunya.

## Obra

* Eladio Reinón Quintet, col. Tete Montoliu: Es la historia de un amor, Fresh Sound New Talent, 1993.
* Big Band Bellaterra: Don't Git Sassy, Fresh Sound New Talent, 1995.
* Eladio Reinón Latin Jazz Octet, col. Bebo Valdés: Acere, Fresh Sound World Jazz, 1998.
* Eladio Reinón Latin Big Band, col. Bebo Valdés: Afro-Cuban Jazz Suite nº1, Fresh Sound World Jazz, 1998.
* Eladio Reinón Supercombo: Canciones de amor latinas, Fresh Sound World Jazz, Barcelona, 1999.

## Bibliografia

* Casares, E., López-Calo, J., De La Cuesta, I. F., & Peña, M. L. G. (1999b). Diccionario de la música española e hispanoamericana.
# Eleccions legislatives daneses de 1984

Les eleccions legislatives daneses de 1984 se celebraren l'1 d'octubre de 1984. El partit més votat foren els socialdemòcrates, però formaren un govern de coalició del Partit Popular Conservador amb Venstre, dirigit per Poul Schlüter.
| Partit | Líder | Vots | % | Escons | +/- |
| Socialdemokratiet | Anker Jørgensen | 1,062,561 | 31.6 | 56 | -3 |
| Det Konservative Folkeparti | Poul Schlüter | 788,224 | 23.4 | 42 | +16 |
| Venstre | Henning Christophersen | 405,737 | 12.1 | 22 | +2 |
| Socialistisk Folkeparti | Gert Petersen | 387,122 | 11.5 | 21 | - |
| Det Radikale Venstre | Niels Helveg Petersen | 184,642 | 5.5 | 10 | +1 |
| Centrum-Demokraterne | Erhard Jakobsen | 154,553 | 4.6 | 8 | -7 |
| Fremskridtspartiet | Mogens Glistrup | 120,461 | 3.6 | 6 | -10 |
| Kristeligt Folkeparti | Christian Christensen | 91,623 | 2.7 | 5 | +1 |
| Venstresocialisterne (Y) | | 89,356 | 2.7 | 5 | - |
| Danmarks Retsforbund (E) | | 50,381 | 1.5 | 0 | - |
| Danmarks Kommunistiske Parti (K) | | 23,085 | 0.7 | 0 | - |
| Socialistisk Arbejderparti (I) | | 2,151 | 0.1 | 0 | 0 |
| Marxistisk-Leninistisk Parti (L) | | 978 | 0 | 0 | 0 |
| Participació | Participació | 88,4% | 88,4% | 88,4% | 88,4% | 88,4% |
| Font | Font | Folketinget.dk | Folketinget.dk | Folketinget.dk | Folketinget.dk | Folketinget.dk |
# Eleccions legislatives daneses de 1994

Les eleccions legislatives daneses de 1994 se celebraren el 21 de setembre de 1994. El partit més votat foren els socialdemòcrates, que formaren un govern de coalició amb Det Radikale Venstre i Centrum-Demokraterne dirigit per Poul Nyrup Rasmussen.
| Partit | Líder | Vots | % | Escons | +/- |
| Socialdemokratiet | Poul Nyrup Rasmussen | 1,150,048 | 34.6 | 62 | -7 |
| Venstre | Uffe Ellemann-Jensen | 775,176 | 23.3 | 42 | +13 |
| Det Konservative Folkeparti | Hans Engell | 499,845 | 15.0 | 27 | -3 |
| Socialistisk Folkeparti | Holger K. Nielsen | 242,398 | 7.3 | 13 | -2 |
| Fremskridtspartiet | Pia Kjærsgaard | 214,057 | 6.4 | 11 | -1 |
| Det Radikale Venstre | Marianne Jelved | 152,701 | 4.6 | 8 | +1 |
| Centrum-Demokraterne | Mimi Jakobsen | 94,496 | 2.8 | 5 | -4 |
| Enhedslisten | | 104,701 | 3.1 | 6 | +6 |
| Kristeligt Folkeparti | Jann Sjursen | 61,507 | 1.9 | 0 | -4 |
| Altres partits | | 32.668 | 1% | 1 | - |
| Participació | Participació | 84,3% | 84,3% | 84,3% | 84,3% | 84,3% |
| Font | Font | Folketinget.dk | Folketinget.dk | Folketinget.dk | Folketinget.dk | Folketinget.dk |
* Un escó fou per a Jacob Haugaard, qui va participar sense partit, amb 23.253 vots.
# El temps que queda

El temps que queda (títol original: Le Temps qui reste) és una pel·lícula francesa dirigida per François Ozon, estrenada l'any 2005. Ha estat doblada al català.

## Argument

Romain, fotògraf homosexual de 31 anys, descobreix que té un càncer generalitzat. Només li queden tres mesos de vida.
Decideix anunciar-ho només a la seva àvia i amagar-ho al seu company Sacha, als seus pares i a la seva germana amb qui s'entén poc. A l'autopista, camí de casa de la seva àvia, discuteix amb la propietària d'un restaurant que sembla molt interessada en ell.

## Repartiment

* Melvil Poupaud: Romain
* Jeanne Moreau: Laura, la seva àvia
* Valeria Bruni Tedeschi: Jany
* Daniel Duval: el pare de Romain
* Marie Rivière: la mare de Romain
* Christian Sengewald: Sacha
* Louise-Anne Hippeau: Sophie, la germana de Romain
* Henri de Lorme: el metge
* Walter Pagano: Bruno
* Violetta Sanchez: l'agent
* Ugo Soussan Trabelsi: Romain, de nen
* Alba Gaïa Kraghede Bellugi: Sophie nen
* Victor Poulouin: Laurent
* Laurence Ragon: la notària
* Thomas Gizolme: ajudant de la fotògrafa

## Rebuda

* Premis 2005: Seminci: Espiga de Plata, Millor Actor (Poupaud)
* Crítica: "Ozon s'aplica a comptar amb contenció una història feta de silencis i de petites heroïcitats. És un film que destaca per la seva intel·ligència, per la sensibilitat (...) És tendra quant li toca, però també dol, i no pot"

## Referències

* ↑ «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules >El temps que queda». [Consulta: 31 desembre 2018].
* ↑ «Le Temps qui reste» (en anglès). The New York Times.
* ↑ Torreiro, M. «Le Temps qui reste». El País.
# Eleccions legislatives islandeses de 2007

Les eleccions legislatives islandeses de 2007 es van dur a terme el 12 de maig d'aquest any per a escollir els membres de l'Alþingi. Amb un 36,6% dels vots, els resultats van atorgar la victòria al Partit de la Independència de l'aleshores primer ministre d'Islàndia Geir Haarde, però a causa dels magres resultats obtinguts pel Partit Progressista, la coalició que mantenien aquests dos partits es va dissoldre després de 12 anys de col·laboració, donant lloc a una nova gran coalició del Partit de la Independència amb l'Aliança Socialdemòcrata. Dels 221.330 votants registrats, van participar 185.071, al voltant de 83,6%. De tots els vots, 2.902, o aproximadament l'1,6%, van ser invàlids.
Resultats de les eleccions legislatives a l'Alþingi d'Islàndia del 12 de maig de 2007
| Partits | Partits | Vots | % | +/−% | Escons | +/− |
| | Partit de la Independència (Sjálfstæðisflokkurinn) | 66.749 | 36,6 | +2,9 | 25 | +3 |
| | Aliança Socialdemòcrata (Samfylkingin) | 48.742 | 26,8 | –2,4 | 18 | –2 |
| | Moviment d'Esquerra-Verd (Vinstrihreyfingin – grænt framboð) | 26.136 | 14,3 | +5,5 | 9 | +4 |
| | Partit Progressista (Framsóknarflokkurinn) | 21.349 | 11,7 | –6,0 | 7 | –5 |
| | Partit Liberal (Frjálslyndi flokkurinn) | 13.233 | 7,3 | –0,1 | 4 | ±0 |
| | Moviment Islandès-Terra Viva (Íslandshreyfingin – lifandi land) | 5.953 | 3,3 | +3,3 | — | — |
| Total (participació 83,6%) | Total (participació 83,6%) | 182.679 | 100 | | 63 | |

## Referències

* 1 2 3 4 5 http://www.mbl.is/mm/frettir/kosningar
# Eleccions legislatives islandeses de 1983

Les eleccions legislatives islandeses de 1983 es van dur a terme el 23 d'abril d'aquest any per a escollir als membres de l'Alþingi. El més votat fou el Partit de la Independència del primer ministre d'Islàndia Steingrímur Hermannsson, qui va formar govern de coalició amb el Partit Progressista

## Resultats electorals

Resultats de les eleccions legislatives d'Islàndia del 23 d'abril de 1983
| Partits | Partits | Vots | % | Escons | +/- |
| | Partit de la Independència (Sjálfstæðisflokkurinn) | 50.251 | 38.6 | 23 | +2 |
| | Partit Progressista (Framsóknarflokkurinn) | 24.095 | 18.5 | 14 | -3 |
| | Aliança Popular (Alþýðubandalagið) | 22.490 | 17.3 | 10 | -1 |
| | Partit Socialdemòcrata (Alþýðuflokkurinn) | 15.214 | 11.7 | 6 | -4 |
| | Aliança Socialista (Bandalag Jafnaðarmanna) | 9.489 | 7.3 | 4 | +4 |
| | Aliança de les Dones (Samtök um kvennalista) | 7,125 | 5.5 | 3 | +3 |
| | Altres | 1,298 | 1.1 | | -1 |
| Total | Total | 129.962 | 100 | 63 | |
| Font: Recursos electorals a Internet ||||||
# Eduard Gamero Mir

Eduardo Gamero Mir (Palma, Mallorca, 1942) és un empresari turístic i polític mallorquí, diputat al Congrés dels Diputats en la VI Legislatura i senador en la VII legislatura.
Ha fet estudis de direcció i gestió empresarial, màrqueting i relacions públiques i turisme, el 1969 començà a gestionar i dirigir establiments hotelers. Ha estat director de l'Hotel Cala Murada (1970-1980) i cap de l'Agrupación Hotelera de las Zonas Turísticas de España (1980-1987). Militant del Partit Popular, de 1987 a 1996 fou director general de promoció de la Conselleria de Turisme del Govern Balear i president d'Ibatur.
Fou elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1996, i fou Vocal de la Comissió d'Indústria, Energia i Turisme. Ha estat elegit senador per Mallorca a les eleccions generals espanyoles de 2000, on fou Viceportaveu de la Comissió d'Indústria, Energia i Turisme fins que renuncià el 2003 en favor de Bartolomé Seguí Prat i fou nomenat novament director general de promoció pel Govern Balear. El 2012 fou nomenat president de Foment del Turisme de Mallorca.

## Referències

* ↑ Eduard Gamero a l'Enciclopèdia del turisme
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
# Eleccions parlamentàries finlandeses de 1933

Les eleccions parlamentàries finlandeses del 1933 es van celebrar els dies 1 i 2 de juliol de 1933. El partit més votat fou el socialdemòcrata, però es formà un govern de coalició dirigit pel progressista Toivo Mikael Kivimäki com a primer ministre de Finlàndia.

## Resultats

Resum dels resultats electorals de 2 de juliol de 1933 al Parlament finlandès
| Partits | Partits | Vots | % | Escons | +/- |
| | Partit Socialdemòcrata de Finlàndia | 413.551 | 37,33 | 78 | +12 |
| | Lliga Agrària | 249.758 | 22,54 | 53 | -6 |
| | Partit Popular Suec | 115.433 | 10,42 | 21 | +1 |
| | Partit de la Coalició Nacional/Moviment Patriòtic Popular | 187.523 | 16,93 | 18/14 | |
| | Partit Nacional Progressista | 82.129 | 7,41 | 11 | - |
| | Partit dels Petits Propietaris | 37.544 | 3,39 | 3 | +2 |
| | Partit Popular de Finlàndia | 9.390 | 0,85 | 2 | - |
| | Total (participació 62,2%) | 1.107.823 | 100.0 | 200 | |
| Font: Eduskuntavaalit 1927–2003 Arxivat 2007-10-02 a Wayback Machine. ||||||
# Eleccions parlamentàries finlandeses de 1919

Les eleccions parlamentàries finlandeses del 1919 es van celebrar el dia 1 de març de 1919. El partit més votat fou el socialdemòcrata, però es formà un govern d'agraris, liberals i suecs dirigit per Juho Vennola com a primer ministre de Finlàndia.

## Resultats

Resum dels resultats electorals d'1 de març de 1919 al Parlament finlandès
| Partits | Partits | Vots | % | Escons | +/- |
| | Partit Socialdemòcrata de Finlàndia | 365.046 | 37,98 | 80 | -12 |
| | Partit Agrari | 189.297 | 19,7 | 42 | +16 |
| | Partit de la Coalició Nacional | 151.018 | 15,71 | 28 | - |
| | Partit Nacional Progressista | 123.090 | 12,81 | 26 | - |
| | Partit Popular Suec | 116.582 | 12,13 | 22 | +1 |
| | Lliga de Treballadors Cristians | 14.718 | 1,53 | 2 | +2 |
| | Altres | 1.350 | 0,14 | - | - |
| | Total (participació 67,1%) | 961.101 | 100.0 | 200 | |
| Font: Tilastokeskus (www.stat.fi 2005) ||||||