OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gayón

El 'gayónn és una llengua extingida de l'oest de Veneçuela, que s'havia parlat a les fonts del riu Tocuyo a l'estat de Lara. Formava part de la família de les llengües jirajaranes, encara que la seva classificació és incerta per manca de dades.De vegades se li dona com a nom alternatiu coyón (LinguistList), però pot ser simplement una llengua veïna indocumentada (Loukotka 1968).

## Referències

* ↑ Adelaar, Willem F. H.. The Languages of the Andes. Cambridge: Cambridge University Press, 2004, p. 129–30. ISBN 052136275X.
* ↑ Loukotka, Čestmír. Classification of South American Indian languages. Los Angeles: UCLA Latin American Center, 1968.
# Louis Delluc

* No s'ha de confondre amb Loís Delluc.
Louis Delluc (Cadonh, Lo Boisson de Cadonh, Dordonya, 1890 — París, 1924) va ser un escriptor i director cinematogràfic francès.
Va fundar el primer cineclub a França va ser pioner de la crítica cinematogràfica. Va dirigir “Le Film” (1917-19) i “Cinéa” (1921-23), revista que també va fundar. També va treballar a “Paris-Midi” (1918-23). Forma part del corrent impressionista juntament amb altres artistes com Abel Gance, Marcel L'Herbier, Germaine Dulac i Jean Epstein.

## Obres
### Pel·lícules

* Fièvre (1921)
* La Femme de nulle part (1922)
* L'inondation (1924)

### Assaig

* Chez de Max, L'édition, 1918 (sobre Édouard de Max)
* Cinéma et Cie, B. Grasset, 1919
* Photogénie, de Brunoff, 1920
* Charlot, de Brunoff, 1921, consacré à Charles Chaplin
* La Jungle du cinéma, La Sirène, 1921
* Le Dernier Sourire de tête brûlée, Éditions du monde moderne, 1928
* Écrits cinématographiques, Cinémathèque française, vol. I à III, 1985-1990

### Novel·la

* Monsieur de Berlin, Fasquelle, 1916
* La guerre est morte, L'édition, 1917 - reeditat el 1952
* La Princesse qui ne sourit plus, ballet parlat, 1918
* Le Train sans yeux, G. Crès, 1919
* La Danse du scalp, B. Grasset, 1919

## Referències

* ↑ «Louis Delluc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sánchez Noriega, José Luis; Gubern, Román. Historia del cine: teoría y géneros cinematográficos, fotografı́a y televisión. Nueva edición. Madrid: Alianza, 2006. ISBN 978-84-206-7691-3.
# Gambusia affinis

* Per a altres significats, vegeu «Gambusia holbrooki».
La gambúsia o moixó de moscard (Gambusia affinis) és una espècie de peix d'aigua dolça de la família dels pecílids. S'assembla a espècies populars en l'aquariofília com els guppys, ja que és de la mateixa família taxonòmica. Es tracta d'un peix natiu de les maresmes de la Costa Est dels Estats Units i el Golf de Mèxic, on s'alimenta de crustacis i larves i pupes d'insectes. És molt resistent i pot sobreviure en aigües amb baixa saturació d'oxigen, altes salinitats (fins al doble que l'aigua marina) i altes temperatures, amb casos descrits de fins a 42 °C per curts períodes. Per aquest motiu, juntament amb l'espècie germana Gambusia holbrooki amb la que sovint s'ha confós, és un dels peixos més escampats arreu del món, atès que s'ha mirat d'utilitzar per a control de plagues de malalties associades amb els mosquits (com ara el paludisme). L'espècie més introduïda a Europa, Austràlia i Àfrica és Gambusia holbrooki, que abans es considerava una subespècie de G. affinis.

## Referències

* ↑ Borràs, Antoni i Junyent, Francesc: Vertebrats de la Catalunya central. Plana 27. Edicions Intercomarcals, S.A. Manresa, 1993, ISBN 84-88545-01-0
* ↑ Pyke, Graham H. «Plague Minnow or Mosquito Fish? A Review of the Biology and Impacts of Introduced Gambusia Species». Annual Review of Ecology, Evolution, and Systematics, 39, 1, 31-10-2008, pàg. 171–191. Arxivat de l'original el 2021-06-02. DOI: 10.1146/annurev.ecolsys.39.110707.173451. ISSN: 1543-592X [Consulta: 31 maig 2021].

## Enllaços externs

* Espècies exòtiques invasores de la península Ibèrica (castellà)
# Gambusia

Gambusia és un gènere de peixos de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Taxonomia

* Gambusia affinis (Baird & Girard, 1854)
* Gambusia alvarezi (Hubbs & Springer, 1957)
* Gambusia amistadensis (Peden, 1973) †
* Gambusia atrora (Rosen & Bailey, 1963)
* Gambusia aurata (Miller & Minckley, 1970)
* Gambusia baracoana (Rivas, 1944)
* Gambusia beebei (Myers, 1935)
* Gambusia bucheri (Rivas, 1944)
* Gambusia clarkhubbsi (Garrett & Edwards, 2003)
* Gambusia dominicensis (Regan, 1913)
* Gambusia echeagarayi (Alvarez, 1952)
* Gambusia eurystoma (Miller, 1975)
* Gambusia gaigei (Hubbs, 1929)
* Gambusia geiseri (Hubbs & Hubbs, 1957)
* Gambusia georgei (Hubbs & Peden, 1969) †
* Gambusia heterochir (Hubbs, 1957)
* Gambusia hispaniolae (Fink, 1971)
* Gambusia holbrooki Girard, 1859
* Gambusia hurtadoi (Hubbs & Springer, 1957)
* Gambusia krumholzi Minckley, 1963
* Gambusia lemaitrei (Fowler, 1950)
* Gambusia longispinis (Minckley, 1962)
* Gambusia luma (Rosen & Bailey, 1963)
* Gambusia manni (Hubbs, 1927)
* Gambusia marshi (Minckley & Craddock, 1962)
* Gambusia melapleura (Gosse, 1851)
* Gambusia monticola (Rivas, 1971)
* Gambusia myersi (Ahl, 1925)
* Gambusia nicaraguensis (Günther, 1866)
* Gambusia nobilis (Baird & Girard, 1853)
* Gambusia panuco (Hubbs, 1926)
* Gambusia pseudopunctata (Rivas, 1969)
* Gambusia punctata (Poey, 1854)
* Gambusia puncticulata (Poey, 1854)
* Gambusia regani Hubbs, 1926)
* Gambusia rhizophorae (Rivas, 1969)
* Gambusia senilis Girard, 1859)
* Gambusia sexradiata (Hubbs, 1936)
* Gambusia speciosa (Girard, 1859)
* Gambusia vittata (Hubbs, 1926)
* Gambusia wrayi (Regan, 1913)
* Gambusia xanthosoma (Greenfield, 1983)
* Gambusia yucatana (Regan, 1914)

## Referències

* ↑ Animal Diversity Web (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gegeneophis carnosus

Gegeneophis carnosus és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae. Es pensa que habita a les regions de Kerala i Karnataka, a més de Periya i Wayanad, tot dins de l'estat de Kerala, en l'Índia.

## Bibliografia

* Bhatta, G. 1998. A field guide to the caecilians of the Western Ghats, India. Journal of Biosciences, Vol. 23(1): 73-85
# George Barbier

George Barbier, també conegut com a Edward W. Larry, (Nantes, 10 d'octubre 1882 - París, 16 març 1932) fou un pintor, dissenyador de moda i il·lustrador francès.
Deixeble de Jean-Paul Laurens a l'École nationale supérieure des beaux-arts, va exposar al Salon des Humoristes de 1910 sota el nom d'Edward William Larry i, dos anys més tard, a la galeria Georges Petit.
Des de 1912 fins a la seva mort va ser un habitual al Salon des artistes décorateurs. Els seus dibuixos reproduïts per litografia i acolorits mitjançant la tècnica de l'estergit van aparèixer les publicacions més famoses de l'època, com els diaris satírics Le Rire o La Baïonette, i les revistes de moda com Modes et manières d'aujourd'hui, Les fuillets 'art, Femina, Vogue, Comœdia illustré, La Gazette du Bon Ton i Journal des Dames et des Modes, on a més dels dibuixos, va escriure assajos i nombrosos articles.
A mitjans de la dècada de 1920 va treballar amb Erté com a escenògraf i dissenyador de vestuari pel Folies Bergère i, més tard, va aconseguir renom a través de les seves aparicions regulars a la revista L'Illustration. Va realitzar il·lustracions per a nombrosos catàlegs, vinculat amb cases de moda com les de Paul Poiret, Jeanne Lanvin, Jeanne Paquin, Madeleine Vionnet i el joier Cartier, i per a textos literaris d'autors com Charles Baudelaire, Théophile Gautier, Pierre Louÿs, Alfred de Musset i Paul Verlaine. També van tenir molt d'èxit els seus dissenys de vestuaris per als Ballets Russos.

## Referències

* ↑ Le Nail, 2010, p. 25-26.
* 1 2 «Barbier, George (1882-1932)». Biblioteca nacional de França. [Consulta: 9 agost 2015].
* ↑ «GEORGE BARBIER AND THE BIRTH OF ART DECO». LUXURY TRAVELER. MUIRHOUSE PUBLICATION. Arxivat de l'original el 2 d’abril 2015. [Consulta: 9 agost 2015].
* 1 2 3 «BARBIER GEORGE». Encyclopædia Universalis France. [Consulta: 9 agost 2015].

## Bibliografia

* Le Nail, Bernard. Dictionnaire biographique de Nantes et de Loire-Atlantique. Pornic: Le Temps éditeur, 2010. ISBN 978-2-363-12000-7.
# Manciles

Manciles és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca d'Odra-Pisuerga.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 50 | 49 | 41 | 35 |
# Manci d'Èvora

Manci o Manç d'Èvora, en llatí Mancius i en portuguès São Manços és un personatge llegendari que, segons una tradició medieval, fou el primer bisbe d'Èvora i de Lisboa, al segle i. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Llegenda

Segons la versió més coneguda, difosa a partir del segle xvi, havia nascut a Roma i, assabentat del cristianisme, anà a Jerusalem, on pogué conèixer Jesucrist i ésser-ne deixeble. Fins i tot participaria en el Sant Sopar i seria testimoni de la Pentecosta. Es considerava, per tant, un dels Setanta deixebles.
En morir Crist, marxà a evangelitzar i, després de passar per la Gàl·lia, on predicà a Chalons i les regions del sud, continuà cap a terres hispàniques i arribà a la Lusitània. Predicà a l'Alentejo, on convertiria molta gent, i arribà a Èvora, on formaria una comunitat cristiana de la que seria el primer bisbe. Una tradició posterior també el fa arribar a Lisboa i fundar-hi una nova comunitat, essent-ne també el primer bisbe. Cap de les dues tradicions té fonament, i les diòcesis són posteriors, del segle v.
La persecució dels romans acabaria amb la comunitat. Ell empresonat, es negà a sacrificar als déus pagans i fou executat, morint com a màrtir prop d'Èvora, al lloc anomenat en honor seu São Manços.

### Tradició del Manci del segle V

Una llegenda diferent, situa Manci al segle vi. Nascut a Roma, era un esclau cristià. Venut a uns amos jueus, anà amb ells a Èvora i hi fou mort per causa de la seva religió.

## Veneració

La primera referència escrita a aquest personatge es troba en 1195, i el seu culte es difon al final del segle xiii, possiblement arran de l'arribada de les seves presumptes relíquies a Castella. Probablement, l'església on eren aquestes relíquies tingué interès a difondre'n el culte i es creà la llegenda del sant, buscant uns orígens el més antics possible.
Les relíquies, segons la mateixa tradició, eren a l'església de São Manços, però per salvar-les dels invasors musulmans, en 714 foren portades al nord, a Astúries com d'altres cossos sants. En 1070, també segons una tradició que no es pot assegurar del cert, el cavaller Gutierre Téllez de Meneses tingué un somni on Sant Manci li deia que portés el seu cos a Castella. Arribà així al que és avui Villanueva de San Mancio (província de Valladolid, prop de Medina de Rioseco); les autoritats no li deixaren entrar al poble amb les restes, per la qual cosa el cavaller fundà als afores un monestir, amb el suport dels monjos benedictins de Sahagún, on deixà les relíquies.
Al voltant del monestir cresqué un nou poble, la villa nueva que conformà la població actual. L'església actual, hereva de l'antic monestir desaparegut, guarda les relíquies del sant, juntament amb el proper monestir de San Juan de Sahagún, on n'hi ha el crani.
Al santoral d'Èvora se celebra el 15 de maig; al Martirologi romà i a Villanueva, la festa és el 21 de maig.

## Bibliografia

* Jorge Cardoso. Agiológio lusitano dos sanctos varoems illustres em virtude do reino de Portugal e suas conquistas. Lisboa: Officina Craesbeekiana, 1652, v. 3, p. 337-342.
* Evangelho quotidiano. "S. Manços, bispo lendário de Évora, mártir (séc. I)".
# Germandats de Sang de Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera

Germandats de Sang de Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera són entitats que agrupen els donants de sang de les Illes Balears i Pitiuses, i que formen part de la Fundació Banc de Sang i Teixits de les Illes Balears, fundada el 1998. El 1995 van rebre la Medalla d'Or de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears en atenció a la seva tasca solidària.

## Enllaços externs

* Web de la FBSTIB
# Javier Olivares

Javier Olivares (Madrid, 1958) és un guionista, professor i dramaturg espanyol. És llicenciat en Història (Universitat Complutense) i màster en Estètica (Universitat Autònoma de Madrid). Exerceix de professor de Guió en el Màster de Producció de la Universitat Complutense i és director de l’Àrea de Cultura de l’IED Madrid i creador de la seva revista digital Abre el Ojo. Olivares va ser crític d’art a Lápiz i redactor en cap de La Luna de Madrid.
En teatre, ha adaptat Vargas Llosa (Pantaleón y las Visitadoras), Pérez Galdós (Tristana) i ha traslladat al castellà Benet i Jornet (Això a un fill no se li fa i Soterrani). En televisió ha estat guionista de Camino de Santiago, Los Serrano, Los hombres de Paco, Robles investigador, Pelotas i El secreto de la porcelana, i director argumental de les últimes temporades de Ventdelplà. És també creador d’Infidels, Kubala, Moreno i Manchón, Isabel i Víctor Ros i, amb Pablo Olivares, d'El Ministerio del Tiempo. Olivares és fundador de Cliffhanger TV.

## Referències

* ↑ «Javier Olivares». web. Kosmopolis 2015 (CCCB via OTRS). [Consulta: 5 novembre 2015].
# Morro Bay

Morro Bay és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 10.350 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Morro Bay tenia 10.350 habitants, 4.986 habitatges, i 2.612 famílies. La densitat de població era de 774,4 habitants/km².
Dels 4.986 habitatges en un 16,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,5% hi vivien parelles casades, en un 8,3% dones solteres, i en un 47,6% no eren unitats familiars. En el 38% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,04 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,65.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 15,1% tenia menys de 18 anys, un 8,4% entre 18 i 24, un 25,4% entre 25 i 44, un 26,8% de 45 a 60 i un 24,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 46 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.379 $ i la renda mediana per família de 43.508 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.073 $ mentre que les dones 25.576 $. La renda per capita de la població era de 21.687 $. Entorn del 8,1% de les famílies i el 13% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Morro Bay». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Morro Bay». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Corticats

Els corticats (Corticata) són un clade suggerit per Cavalier-Smith agrupar a l'Supergrup SAR, les plantes i els hacrobis.

## Cladograma

El següent arbre filogenètic mostra les relacions entre els diferents grups de corticats:
| Eukaryota | Diphoda Metamonada Discoba Hemimastigophora Corticata  SAR  Stramenopiles Alveolata Rhizaria Hacrobia Plantae Opimoda |

## Referències

* ↑ Brown, M. W., Heiss, A. A., Kamikawa, R., Inagaki, Y., Yabuki, A., Tice, A. K., ... & Roger, A. J. (2018). Phylogenomics places orphan protistan lineages in a novel eukaryotic super-group. Genome biology and evolution, 10(2), 427-433.
* ↑ Cavalier-Smith, T., Chao, E. E., Snell, E. A., Berney, C., Fiore-Donno, A. M., & Lewis, R. (2014). Multigene eukaryote phylogeny reveals the likely protozoan ancestors of opisthokonts (animals, fungi, choanozoans) and Amoebozoa. Molecular phylogenetics and evolution, 81, 71-85.
# Dionís de Corint (bisbe)

Dionís o Dionisi de Corint (Corint, primera meitat del segle ii - ca. 178) va ser bisbe de Corint a la segona meitat del segle ii. És venerat com a sant a tota la cristiandat.

## Biografia

Se sap que va viure cap al 171 perquè aquell any va escriure una carta al papa Soter I. A més, Eusebi de Cesarea diu a la seva Historia ecclesiastica que va viure a l'onzè any del regnat de Marc Aureli, que era el 171. Hauria estat bisbe de Corint després d'Hegesip de Corint i abans de Bàquil.
Es va distingir per la seva pietat i eloqüència i per la seva santedat. De les seves cartes a les diòcesis de Grècia no se'n conserva cap però Eusebi de Cesarea en dona una llista i Jeroni d'Estridó uns fragments. Sabem que va escriure a les comunitats de Lacedemònia, parlant de l'ortodòxia, la pau i la unió, i als atenesos, exhortant-los a viure segons l'Evangeli i no caure en l'apostasia. Als de Nicomèdia, també els va enviar cartes parlant contra el marcionisme, als de Gortina i altres llocs de Creta, lloant-ne el bisbe Felip; als d'Amastris, parlant del celibat i el matrimoni, i a Pinit de Cnossos, sobre el celibat. La més important, però, va ser la carta als romans, l'única de la que es conserven fragments. Era una resposta a una carta del papa, que aquest havia enviat amb almoines.
Va morir suposadament màrtir l'any 178.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Dionysius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ Chapman, J. «St. Dionysius». The Catholic Encyclopedia. [Consulta: 3 gener 2023].

## Enllaços externs

* http://www.bbkl.de/d/dionysius_v_k.shtml (alemany)
# Centre Excursionista Els Blaus

Centre Excursionista els Blaus és una entitat cultural i excursionista sense ànim de lucre del barri de Sarrià (Barcelona). Fundada el dia 11 d'octubre de 1920, té com a objectiu el foment i la pràctica de l'excursionisme en tots els seus vessants esportius i culturals, i paral·lelament promou altres activitats culturals, com exposicions de fotografia, pintures, vetllades musicals i poètiques, i xerrades sobre història local.
El nom procedeix de la roba de treball dels seus fundadors, propi dels oficis d'aquella època.
Entre 1921 i 1936 es publiquen 41 butlletins de gran qualitat amb les ressenyes de les activitats, exposicions i pessebres monumentals,i a partir de 1942 publica butlletíns i circulars Els Blaus, revista periodica on expliquen les activitats que organitzen. És membre de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC).
Després de la Guerra civil espanyola fou clausurat per les autoritats franquistes fins al 1942. El 1946 va fer una exposició d'art al seu local de caràcter antiacadèmic i que es considera un dels antecedents del grup Dau al Set. Va mantenir també un temps una colla sardanista i té la seva pròpia secció d'arqueologia. El 1995 va rebre la Creu de Sant Jordi i el 2004 la Medalla d'Honor de Barcelona. L'any 2013 s'inaugurà la Placeta dels Blaus, un espai públic al barri de Sarrià, situat a la cantonada entre l'avinguda de JV Foix, el carrer del Pedró de la Creu i el carrer del Trinquet.

## Referències

* 1 2 3 «Centre Excursionista Els Blaus». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Bategen amb el nom de "Jardins d'Elvira Farreras" i "Placeta dels Blaus" dos nous espais de Sarrià - Sant Gervasi». Bcn.cat, 27-03-2013. [Consulta: 4 juny 2013].

## Enllaços externs

* Web del Centre Excursionista els Blaus
# Little Eagle

Little Eagle (arikara: neetahkasčiripásit, lakota: waŋblí čík’ala; "Petita àguila daurada") és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 370 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Little Eagle tenia 370 habitants, 71 habitatges, i 60 famílies. La densitat de població era de 101,3 habitants per km².
Dels 71 habitatges en un 53,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 28,2% hi vivien parelles casades, en un 40,8% dones solteres, i en un 14,1% no eren unitats familiars. En el 9,9% dels habitatges hi vivien persones soles l'1,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 5,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 5,43.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 48,4% tenia menys de 18 anys, un 13,8% entre 18 i 24, un 24,1% entre 25 i 44, un 10,8% de 45 a 60 i un 3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 19 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 12.500 $ i la renda mediana per família d'11.528 $. Els homes tenien una renda mediana de 20.625 $ mentre que les dones 12.321 $. La renda per capita de la població era de 3.632 $. Entorn del 75,4% de les famílies i el 73,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Ullrich, Jan F. New Lakota Dictionary. 2a edició. Bloomington, IN: Lakota Language Consortium, 2014. ISBN 978-0-9761082-9-0. Arxivat 2016-10-18 a Wayback Machine.
* ↑ «AISRI Dictionary Database Search-- Arikara. Prototype version». [Consulta: 8 juliol 2012].
* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Little Eagle». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Little Eagle». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Constitució apostòlica

Una constitució apostòlica (Constitutio Apostolica en llatí) és el més alt nivell de decret publicat pel papa de l'Església catòlica. L'ús del terme 'constitució' prové del llatí constitutio, que definia qualsevol llei important publicada per l'emperador romà, i es conserva en documents de l'Església a causa de l'herència que la llei canònica de l'Església catòlica va rebre de la llei romana.

## Característiques

Per la seva naturalesa, les constitucions apostòliques són públiques i, com a tals, exposades a tota l'Església. Les constitucions genèriques utilitzen la Constitució Apostòlica com a títol, i tracten sobre les matèries més solemnes de l'Església, com ara la promulgació d'estatuts o d'ensenyaments definitius. De vegades s'utilitzen els termes constitució dogmàtica o constitució pastoral, en referència al propòsit del document, però són el mateix decret diplomàtic. Les constitucions apostòliques es publiquen com butlles papals a causa de la seva forma solemne. La categoria més alta després d'aquesta és la constitució apostòlica, una encíclica.
Les constitucions apostòliques sempre s'escriuen en llatí i són segellades. S'hi haurà d'incloure el nom del papa, seguida de les paraules "Papa" o "bisbe" (Episcopus), i possiblement el nombre de sèrie. La segona línia està marcada com "servent dels servents de Déu" (Dei servus servorum), utilitzat des del Papa Gregori I Magne (590-604). La salutació varia, però la frase "per a la memòria eterna" (rei memoriam ad perpetuam) s'utilitza amb més freqüència. Les constitucions apostòliques, teòricament, poden tractar sobre la dogmàtica, la litúrgia, els sacramentals, o l'administració.

## Referències

* ↑ Huels, John M. "Una teoria dels documents jurídics sobre la base dels cànons 29-34", Studia Canonica, 1998, vol. 32, no. 2, pp. 337-370.
# Cotinga cridanera

La cotinga cridanera (Lipaugus vociferans) és un ocell de la família dels cotíngids (Cotingidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i sabana, sovint a prop de l'aigua de les terres baixes, des de l'est de Colòmbia, est i sud de Veneçuela i Guaiana, cap al sud, a través de l'est de l'Equador i est del Perú fins al nord i l'est de Bolívia i Amazònia i est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Cotinga cridanera». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/02/2023(català)