OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fernand Mithouard

Fernand Mithouard (Chevreuse, 22 de maig de 1909 - Chevreuse, 10 de desembre de 1993) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1933 i 1947. Durant aquests anys aconseguí 12 victòries, destacant una etapa de la París-Niça de 1937 i la Bordeus-París de 1933.

## Palmarès

* 1931
** 1r del Gran Premi de Saint Denís
* 1932
** Campió de França per equips
** 1r de la París-Argentan
** 1r de la París-Château Therry
** 1r de la París-Evreux
* 1933
** 1r de la Bordeus-París
** 1r del Gran Premi de la Suze a Lilla
* 1934
** Vencedor d'una etapa del Critèrium de l'Echo d'Alger
* 1937
** Vencedor d'una etapa de la París-Niça
* 1939
** 1r de la París-Saint Étienne i vencedor d'una etapa
* 1941
** 1r del Derby de Saint Germain
* 1943
** 1r de la Fletxa Francesa

### Resultats al Tour de França

* 1936. Abandona (7a etapa)
* 1939. Abandona (5a etapa)

## Enllaços externs

* Palmarès de Fernand Mithouard
# Fernand Niel

Fernand Niel (Besiers, 4 de setembre de 1903 – París, 15 de desembre de 1985) va ser un escriptor i historiador francès. Els seus camps d'estudi es van centrar en el catarisme i el megalitisme.

## Recerca

Com Renat Nelli, Niel va començar la seva carrera consultant a l'aleshores autor autoritzat del catarisme, Deodat Roché. Roché va organitzar els primers congressos sobre catarísme a partir de 1948, i va ser en um d'aquests congressos, l'any 1949, on Niel va presentar la seva pròpia tesi sobre el castell "càtar" de Montségur. Aquest treball va ser publicat per l'Institut d'Estudis Occitans el mateix any. Niel havia escalat els penya-segats de la muntanya del castell de Montsegur per explorar-lo meticulosament i havia consultat els fons de la Biblioteca Nacional per trobar tota la informació disponible sobre el moviment càtar. Finalment, va descriure el castell com l'últim "temple solar" d'Europa.
Un estudi detallat de les construccions megalítiques a Anglaterra i la Bretanya també li va permetre teorizar que Stonehenge era també un temple solar. Segons aquesta hipòtesi el monument s'havia dissenyat i construït segons els moviments aparents del Sol perquè els arquitectes, per exemple, havien aconseguir alinear el seu eix longitudinal amb la pujada heliaca del solstici d'estiu. A més, Fernand Niel indica que aquesta "sortida del temple" forma un angle amb l'"entrada" sud que correspon aproximadament a la proporció àuria. "Això explica la impressió d'harmonia que se sent quan es mira aquesta part de Stonehenge".
Diversos historiadors critiquen les seves explicacions com a massa imaginatives. Per exemple, la consideració de Montsegur com a l'últim temple solar és una tesi que no es basa en cap font escrita. També considerava els càtars com a hereus de les religions maniquees de l'antiga Pèrsia, quan treballs històrics més recents mostren que el catarisme forma part més aviat d'un moviment pur de retorn als Evangelis (principalment al de Joan) que s'estenia per Europa des del segle xi.

## Obra

* Le Pog de Montségur - Tolosa - IEO (1949)
* Albigeois et Cathares - PUF : col. « Que sais-je ? » : 1955 (2010 : 18a edició)
* Dolmens et menhirs - PUF : col. « Que sais-je ? » : 1958 (1977 : 5a edició)
* Quéribus : la dernière forteresse cathare - Editions Robert Laffont : col. Les Enigmes de l'univers (1988)
* Les Cathares de Montségur - Editions Robert Laffont (1976), Editions Seghers (1978)
* La Civilisation des mégalithes, Editions Plon (1970)
* Connaissance des mégalithes, Editions Robert Laffont (1976)

## Referències

* ↑ «Fernand Niel (1903-1985)» (en francès). Biblioteca Nacional de França. [Consulta: 28 juny 2023].
* ↑ Niel, 1949, p. 5-6.
* ↑ Niel, 1979.
* ↑ Delaruelle, 1956, p. 251-253.

## Bibliografia

* Delaruelle, Étienne «Fernand Niel. Albigeois et Cathares». Revue d'histoire de l'Église de France, v. 139, 1956, pàg. 251-253.
* Niel, Fernand. Le pog de Montségut (en francès). Tolosa: Institut d'Estudis Occitans, 1949, p. 63.
* Niel, Fernand. Auf den Spuren der großen Steine: Stonehenge, Carnac u. d. Megalithen (en alemany). Bergisch Gladbach, 1979. ISBN 3-404-01344-1.
# Fletcherita

La fletcherita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la carrollita. Va ser anomenada en honor de l'indret on va ser descoberta: la mina Fletcher, a West Fork (Missouri, Estats Units).

## Característiques

La fletcherita és un sulfur de fórmula química CuNi₂S₄. Cristal·litza en el sistema isomètric en cristalls anèdrics, de fins a 200 μm, normalment inclosa en altres sulfurs. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la fletcherita pertany a «02.D - Sulfurs metàl·lics, amb proporció M:S = 3:4» juntament amb els següents minerals: bornhardtita, carrol·lita, cuproiridsita, cuprorhodsita, daubreelita, florensovita, greigita, indita, kalininita, linneïta, malanita, polidimita, siegenita, trüstedtita, tyrrel·lita, violarita, xingzhongita, ferrorhodsita, cadmoindita, cuprokalininita, rodoestannita, toyohaïta, brezinaïta, heideïta, inaglyita, konderita i kingstonita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al museu Smithsonian (Ref. 137072).

## Formació i jaciments

La fletcherita es troba disseminada en sulfurs de coure, en porcions riques en coure que reemplacen dolomies; també es troba en llicorella negra.
A més de l'indret on va ser descoberta, també ha estat descrita a Alemanya, el Brasil, el Canadà, Finlàndia, Namíbia, Portugal, la República Txeca, la República Democràtica del Congo i Rússia. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a Xóvar (Castelló, País Valencià).

## Referències

* 1 2 3 «Fletcherite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 desembre 2019].
* 1 2 «Fletcherite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 9 de desembre 2021. [Consulta: 22 gener 2021].
# Fotogramas de Plata al millor intèrpret de cinema espanyol

Els Fotogramas de Plata són uns premis que lliura anualment la revista espanyola de cinema Fotogramas. Entre les edicions de 1950 i 1981, el jurat dels premis va atorgar un premi únic a la millor interpretació de cinema per part d'un artista espanyol, en el qual s'incloïen tant a actors com a actrius.
En l'edició de 1982 desapareix el premi al millor intèrpret de cinema estranger i aquesta categoria es desdoblega en: Fotogramas de Plata a la millor actriu de cinema i Fotogramas de Plata al millor actor de cinema
Aquest és un llistat amb els premiats en la categoria de millor intèrpret de cinema espanyol.

## Guanyadors del Fotogramas de plata al millor intèrpret

| Any | Intèrpret | Pel·lícula |
| 1981 | Luis Escobar | Patrimonio nacional |
| 1980 | Óscar Ladoire | Ópera prima |
| 1980 | Mercedes Sampietro | Gary Cooper, que estás en los cielos |
| 1979 | Ángela Molina | El corazón del bosque La Sabina |
| 1978 | Mònica Randall | La escopeta nacional |
| 1977 | Ángela Molina | Camada negra Nunca es tarde |
| 1976 | Felicidad Blanc Juan Luis Panero Leopoldo María Panero Michi Panero | El desencanto |
| 1975 | Lola Gaos | Furtivos |
| 1974 | Concha Velasco | Tormento |
| 1973 | Ana Torrent | El espíritu de la colmena |
| 1972 | Analía Gadé | Las melancólicas |
| 1971 | José Luis López Vázquez | El bosque del lobo |
| 1970 | Fernando Rey | Tristana |
| 1969 | Geraldine Chaplin | La madriguera |
| 1968 | Sonia Bruno | Oscuros sueños de agosto |
| 1967 | Antonio Iranzo | La piel quemada |
| 1966 | Paco Martínez Soria | La ciudad no es para mí |
| 1965 | Julia Gutiérrez Caba | Nunca pasa nada |
| 1964 | Julián Mateos | Young Sánchez |
| 1963 | Amparo Soler Leal | La gran familia |
| 1962 | Arturo Fernández | Los cuervos |
| 1961 | Marisol | Ha llegado un ángel |
| 1960 | Adolfo Marsillach | 091, policía al habla |
| 1959 | Javier Escrivá | Molokai, la isla maldita |
| 1958 | Armando Calvo | La muralla |
| 1957 | Alberto Closas | Un tesoro en el cielo |
| 1956 | Antonio Vilar | Embajadores en el infierno |
| 1955 | Pablito Calvo | Mi tío Jacinto |
| 1954 | Rafael Rivelles | Murió hace quince años |
| 1953 | Francisco Rabal | La guerra de Dios |
| 1952 | Maruchi Fresno | Catalina de Inglaterra |
| 1951 | Fernando Fernán Gómez | Balarrasa |
| 1950 | Jesús Tordesillas | Pequeñeces |

## Referències

* ↑ Entregas de "Fotogramas de Plata", ABC, 4 de febrer de 1976
* ↑ Mejores anos de nuestra vida, los 60'/ Best Years Of Our Lives, The 60', pàgina 9
* ↑ Fotogramas de Plata 1956 a imdb

## Enllaços externs

* Consulta dels Fotogramas de Plata per any a l'IMDB
# Fotogramas de Plata al millor intèrpret de cinema estranger

Els Fotogramas de Plata són uns premis que lliura anualment la revista espanyola de cinema Fotogramas.
Aquesta categoria va existir entre les edicions de 1959 i 1981. El jurat dels premis atorgava un premi únic a la millor interpretació de cinema per part d'un artista no espanyol, en el qual s'incloïen tant a actors com a actrius.

## Llista de premiats

Aquest és un llistat amb els premiats en la categoria de millor intèrpret de cinema estranger.
| Any | Intèrpret | pel·lícula |
| 1981 | Burt Lancaster | Atlantic City |
| 1980 | Peter Sellers | Being There |
| 1979 | Martin Sheen | Apocalypse Now |
| 1978 | Diane Keaton | Interiors |
| 1977 | Robert De Niro | Taxi Driver |
| 1976 | Marilina Ross | La Raulito |
| 1975 | Burt Lancaster | Confidencias |
| 1974 | Jack Nicholson | Chinatown |
| 1973 | Woody Allen | Sueños de un seductor |
| 1972 | Jane Fonda | Klute |
| 1971 | Marlon Brando | Queimada |
| 1970 | Lee Marvin | Paint Your Wagon |
| 1969 | Mia Farrow | La llavor del diable |
| 1968 | Sidney Poitier | Endevina qui ve a sopar |
| 1967 | Toshirō Mifune | Akahige |
| 1966 | Anouk Aimée | Un homme et une femme |
| 1965 | Jerry Lewis | The Family Jewels |
| 1964 | Richard Burton | Becket |
| 1963 | Jack Lemmon | Dies de vi i roses |
| 1962 | Spencer Tracy | Els judicis de Nuremberg |
| 1961 | Max von Sydow | El setè segell |
| 1960 | Jeanne Moreau | Le dialogue des Carmélites |
| 1959 | Charlton Heston | Els Deu Manaments |

## Enllaços externs

* Fotogramas de Plata (castellà)
* 59 años de historia al web de Fotogramas
* Fotogramas de Plata al cercador d'Internet Movie Database
# Filtre passiu

El filtre passiu és un filtre electrònic format només per elements passius, és a dir: resistències, condensadors i bobines.
En els sistemes de comunicacions fan servir filtres per deixar passar només les freqüències que conten la informació desitjada, i eliminar les restants. És a dir, s'usen per aprofitar les freqüències que necessitem per a un determinat sistema i per eliminar qualsevol tipus d'interferència o soroll.
Els avantatges dels filtres passiu respecte als filtres actius són:
* Les derives (canvis provocats per efectes ambientals) afecten menys filtres passius.
* No necessiten alimentació.
* Poden processar magnituds de senyals majors que els filtres actius amb distorsions acceptables (fins a centenars de volts).
* En els filtres actius, les resistències produeixen soroll tèrmic.
* Són una garantia d'estabilitat.
* Costos reduïts.
Els filtres passius són utilitzats en altaveus, ja sigui per controlar tensions i corrents que hi entren com pel filtratge de freqüències; filtres de distribució de potència (on treballen amb alts corrents i tensions; fonts d'alimentació, entre d'altres.

## Tipus de filtres

* Filtre passabanda: És aquell que permet el pas de les components freqüencials contingudes en un determinat rang de freqüències, entre una freqüència de tall superior (FH) i una d'inferior (FL).
* Filtre de banda eliminada: És el que dificulta el pas de les components freqüencials contingudes en un rang determinat de freqüències entre una freqüència de tall superior i una altra d'inferior.
* Filtre passaalt: Un filtre passa-alt és un circuit format per una resistència i un condensador connectats en sèrie de manera que aquest permet només el pas de freqüències per sobre d'una freqüència en particular anomenada freqüència de tall (Fc) i atenua les freqüències per sota d'aquesta freqüència. Aquests filtres RC no són perfectes per la qual cosa es fa l'anàlisi en el cas ideal i el cas real. El filtre passa-alt ideal és un circuit que permet el pas de les freqüències per sobre de la freqüència de tall (Fc) i elimina les que siguin inferiors a aquesta. Òbviament això en l'actualitat no és possible.
* Filtre passabaix: Un filtre passa-baix correspon a un filtre caracteritzat per permetre el pas de les freqüències més baixes i atenuar les freqüències més altes. El filtre requereix dos terminals d'entrada i dos de sortida, d'una caixa negra, també anomenada quadripol o biport, així totes les freqüències es poden presentar a l'entrada, però a la sortida només estaran presents les que permeti passar el filtre (aplicant-hi així l'efecte del filtre). De la teoria s'obté que els filtres estan caracteritzats per les seves funcions de transferència, així qualsevol configuració d'elements actius o passius que aconsegueixin certa funció de transferència seran considerats un filtre de cert tipus.
* Filtre passatot: deixa passar totes les freqüències.

## Referències

* ↑ UPCTERM, Terminologia Tècnica Multilingüe. UPC

## Vegeu també

* Filtre actiu
# Font Culebrera

La Font Culebrera, o de la Culebrera, és una font del terme municipal de Tremp, del Pallars Jussà, a l'antic terme de Fígols de Tremp, en territori de l'antic poble de Prullans.
Està situada a 683 m d'altitud, al nord-est de Casa Ensenyat, a l'esquerra del barranc de la Vileta. És al capdavall, nord-oest, del Serrat de la Roureda.

## Enllaços externs

* Font Culebrera al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Francesc de Pol i Baralt

Francesc de Pol i Baralt (Arenys de Mar, 1854 - Girona, 1914) fou bisbe de Girona entre 1906 i 1914.
Estudià al seminari de Girona i, el 1879 acabà la carrera de dret (i de dret canònic) a Barcelona. Fou canceller del Tribunal Eclesiàstic i agent de Precs i vicari general, fins al 1899 en què morí el bisbe de Barcelona i fill d'Arenys de Mar, Jaume Català, i fou elegit vicari capitular.
El 1886, essent vicari general del bisbat de Barcelona, beneí el pont de fusta del capdavall de la riera d'Arenys, iniciativa del seu germà, alcalde d'Arenys, Bonaventura de Pol. El 1906, essent canonge de la seu de Barcelona, evità que apunyalessin el cardenal Casañas, una acció valenta que publicaren molts diaris de l'època.
Tot seguit, el nomenaren bisbe de Girona, però la consagració episcopal tingué lloc a Arenys de Mar. En aquella època pagà la construcció de la torre que remata el campanar de la parròquia de Santa Maria d'Arenys, restaurà diversos edificis de Girona, construí temples i rectories i fundà la primera societat de socors mutus per al clergat. Home caritatiu, preocupat per les missions i per la seva diòcesi, es pot dir que els seus set anys de pontificat foren pastoralment fructífers.
Morí d'una bronquitis aguda l'any 1914. Les seves despulles són enterrades a la Catedral de Girona.
El primer tram de la Riera d'Arenys porta el seu nom en el nomenclàtor oficial.

## Referències

* 1 2 Garcia Raffi, 2007, p. 39.

## Bibliografia

* Garcia Raffi, Josep-Vicent. Esyllt T. Lawrence: Una gal·lesa entre dracs. Universitat de València, 2007. ISBN 978-84-370-6569-4.
# Francesco Fulvio Frugoni

Francesco Fulvio Frugoni (Gènova, 1620 — Venècia, 1684/89) fou un literat i eclesiàstic italià del període barroc.
Frare de l'Orde dels Mínims, Frugoni escriví obres religioses (Il triplicato trionfo). També fou autor de novel·les (La vergine parigina), de biografies i de drames musicals. L'any 1643 escriví el poema La guardinfanteide. Il cane di Diogene (1687-88), l'obra més important, és una mena d'enciclopèdia satírica de les seves experiències humanes i literàries.

## Referències

* ↑ «Francesco Fulvio Frugoni». Fundación Spinola [Consulta: 27 octubre 2022].
# Francesc (poeta del segle XIV)

* No s'ha de confondre amb Francesc (escriptor del segle XIV).
Francesc o Francesch va ser un poeta que va morir al segle xiv.
És esmentat al darrer vers de la cançó Le guay dolç cors a quuy s'es junct. Es tracta d'una cançó adjectivada o derivativa, el que consisteix en la concordança de dues paraules iguals que només varien per si la rima és masculina, o sigui aguda, o femenina, plana. En concret, és la tretzena de les poesies del manuscrit 129 conservat a ll fons de Ripoll de l'Arxiu de la Corona d'Aragó, que es coneix com el Cançoneret de Ripoll. El poema denota una època de contaminació lingüística catalano-occitana, després de l'era de Cerverí i dels darrers trobadors catlaans d'expressió provençal impecable.

## Referències

* ↑ «Francesc (poeta del segle XIV)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Joan Ruiz i Calonja. Historia de la literatura catalana. Proleg de Jordi Rubio (i Balaguer). [Illustr.]. Editorial Teide, 1954, p. 130.
* ↑ Associació Internacional de Llengua i Literatura Catalanes. Homenatge a Josep M. de Casacuberta. L'Abadia de Montserrat, 1980, p. 66–67. ISBN 978-84-7202-410-6.
# Francisca Tomàs Suau

Francisca Tomàs Suau, més coneguda per Paquita Tomàs (Palma 1943) és una cuinera mallorquina.
Va créixer al barri de Santa Catalina (Palma) en plena postguerra. Es casà i va tenir dues filles. Va exercir de professora de pintura fins que li va sorgir l'oportunitat de dedicar-se a la cuina, que és el que realment li apassiona. Als 15 anys va escriure el seu primer receptari de cuina.
La seva primera aparició televisiva fou l'any 1998 en un concurs televisiu de la cadena Antena 3 anomenat "Un menú de 7 estrellas", amb el qual va guanyar, entre altres premis, un apartament a Torrevella. En el programa, presentat per Agustín Bravo, hi concursaven aficionats a la cuina i es premiaven les receptes tradicionals, de temporada i senzilles amb poc pressupost. Després del primer salt a la pantalla gran, va passar a fer feina a Telenova, al programa "Planta Baixa", on participava i gravava des de casa seva, atenent telefonades en directe. L'any 2000, va treballar a Última Hora Radio. Des del 2005 treballa a IB3 Televisió, on presenta el programa "Sa bona cuina de Paquita Tomàs". L'emissió del programa és tot un èxit i és un dels més vistos de la cadena autonómica.
S'han publicat diversos col·leccionables per fascicles de receptes seves. El 2008 va veure la llum el seu primer llibre, La cuina de sempre amb Paquita Tomàs, editat en català, castellà, anglès i alemany. Està treballant en un llibre de cuina per a joves en format còmic.

## Referències

* ↑ Un menú de 7 estrellas
* ↑ «Sa Bona Cuina de Paquita Tomas». Arxivat de l'original el 2011-03-01. [Consulta: 26 febrer 2011].

## Enllaços externs

* masmallorca.es
# Forges-la-Forêt

Forges-la-Forêt (en bretó Gorelioù-ar-C'hoad) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 268 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 290 | 316 | 287 | 267 | 275 | 242 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1999- | Albert Drouet | |
# Jordi Cedrè

Jordi Cedrè (en llatí Georgius Cedrenus, en grec Γεώργως ὁ Κεδρηνός) va ser un monjo grec del qual es desconeix la seva vida, encara que era del segle xi.
Va ser l'autor, o més aviat el compilador d'una obra històrica anomenada Σύνοψις ἱστορίων (Sinopsi d'Històries), una història del món que s'inicia amb la Creació i arriba fins a l'any 1057. És una obra extensa que s'ha de mirar amb precaució, ja que recull moltes llegendes absurdes i mostra de vegades un notable desconeixement de la història, fa judicis inoportuns i es mostra crèdul en moltes coses.
La darrera part de l'obra, que es refereix a episodis que Cedrè va conèixer, és més interessant. Probablement va plagiar una part de l'obra històrica de Joan Escilitzes, contemporani de Cedrè. El títol llatí de la Σύνοψις és, Compendium Historiarum ab Orbe Condita ad Isaacum Comnenum.

## Referències

* ↑ Cedrenus, Georgius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 658

## Bibliografia

* James R. Russell, "CEDRENUS, GEORGIUS" a Encyclopaedia Iranica
# Jordi Cervera i Martínez

Jordi Cervera i Martínez (Reus, 14 de juliol de 1960) és un nedador de llarga distància català. Va estudiar al Canadà.

## Nedador en aigües obertes

Entre les seves fites més importants cal destacar el creuament del Canal de la Mànega el 1984, amb un temps de 10:04 hores; creuament de l'estret de Gibraltar el 1985 amb 3:04, record del món de 24 hores el 1982 amb 88 km 712 metres; també va fer diverses proves al Nil (Egipte), a Luxor i El Caire, de 26 i 32 km, i al Canal de Suez de 32 km. Fou rècord del món per relleus de Mallorca a Tarragona el 1994. Fou medalla d'or del mèrit esportiu de la ciutat de Reus i millor esportista de la província de Tarragona.

## Carrera política

La seva activitat professional és en el sector de la banca. A finals del 2005 va presentar la seva candidatura per anar de cap de llista de Reus per CiU a les eleccions municipals, però va retirar-se al gener del 2006 en anunciar Carles Pellicer, el cap local de CiU, que compatibilitzaria les seves tasques al parlament català amb les de cap de l'oposició municipal i que per tant també optava a ser cap de llista.
Després d'abandonar CiU, el 2011 va crear el partit municipalista Ara Reus amb el qual es presenta a les eleccions municipals de 2011 com a cap de llista, amb l'objectiu de transparència en qüestions d'economia i administració pública. En aquestes eleccions, "araReus" va aconseguir dos regidors electes, el mateix Jordi Cervera i Cori Fargas. Aquests resultats es van repetir a les eleccions del 2015 (aviat però Fargas fou substituïda per Dani Rubio). El 25 gener del 2016 va entrar al govern municipal de CDC dirigit per l'alcalde Carles Pellicer.

## Reconeixements

En 2010 va rebre la medalla de bronze al mèrit esportiu.

## Referències

* ↑ «Jordi Cervera cruzó el canal» (en castellà). El mundo Deportivo, 21-08-1984. [Consulta: 1r maig 2011].
* ↑ «Jordi Cervera, rècord mundial» (en castellà). El mundo Deportivo, 03-01-1982. [Consulta: 1r maig 2011].
* ↑ «Llistes de les eleccions municipals a Reus» (en castellà). El Punt, 20-04-2011. [Consulta: 1r maig 2011].
* ↑ «Comunicat de premsa». CN Reus Ploms. Arxivat de l'original el 15 de setembre 2011. [Consulta: 24 abril 2011].
* ↑ «Entrega de las distinciones de la Real Orden del Mérito Deportivo 2010» (en castellà). casa Real Española, 31-05-2001. [Consulta: 1r maig 2011].

## Enllaços externs

* Blog de Jordi Cervera