OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Zinswiller

Zinswiller (en alsacià Zínswíller) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 754 habitants.
Forma part del cantó de Reichshoffen, del districte de Haguenau-Wissembourg i de la Comunitat de comunes del Pays de Niederbronn-les-Bains.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 820 | 927 | 1.137 | 1.009 | 950 | 754 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2008- | Alphonse Meyer | | |
# Esteve Milutin

Esteve Uroš II Milutin (serbi: Стефан Урош II Милутин, 1253 - 29 d'octubre del 1321) fou el fill petit d'Esteve Uroš I, de la casa de Nemanjić, i Helena d'Anjou, i el germà d'Esteve Dragutin. Fou rei de Raška, Montenegro, Hercegovina i tots els serbis (1282-1321).
Després de l'abdicació del seu germà, esdevingué rei als 29 anys i començà a utilitzar el nom del seu pare. Sota el seu regne, Sèrbia esdevingué la potència dominant dels Balcans. Regnà sobre gairebé tota la Sèrbia actual (menys Belgrad i Voivodina), Montenegro, Hercegovina, el sud de Dalmàcia i el nord d'Albània. Quan el principat búlgar de Vidin inicià una campanya contra Sèrbia, Milutin el vencé i conquerí amb el seu germà el principat de Braničevo, que depenia de Vidin. Així, Sèrbia tingué per primera vegada una frontera al Danubi.
Milutin era conegut com un aficionat a l'art i constructor d'esglésies. Va ordenar la construcció i renovació de 40 esglésies i monestirs, dels quals el monestir de Gračanica a Kosovo és un dels més importants. També fou responsable de la renovació del monestir de Khilandar, al mont Atos.
Esteve Milutin morí el 1321 al castell de Nerodimlja, a l'actual Kosovo, i fou enterrat a Sofia. Fou succeït pel seu fill exiliat, Esteve Uroš III de Dečani.

## Referències

* 1 2 «Brief data on King Milutin (1282-1321) and his time» (en anglès). República de Sèrbia. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Cirkovic, Sima M. The Serbs. Blackwell Publishing, 15 abril 2008, p. 49. ISBN 9781405142915.
# Son Oliva

Son Oliva és un barri de la ciutat de Mallorca situat al districte nord. Limita a ponent amb l'Olivera i el barri de la Plaça de Toros per les vies del tren de Sóller, al sud també amb el barri de la Plaça de Toros pel carrer d'Henri Dunant, a ponent amb Son Fortesa pel carrer de Jacint Verdaguer (antigament les vies del tren d'Inca), i al nord amb Son Hugo i Son Fuster (la Indioteria) per la via de Cintura.
Malgrat el nom que ha pres, la possessió de Son Oliva es trobava al barri de l'Olivera, al mateix lloc on ara es troba l'IES Joan Maria Tomàs. Les terres que ocupa el barri de Son Oliva, en canvi, es troben dins el que eren les possessions de Son Ferragut (les cases de la qual encara es conserven, a l'extrem nord del barri) i de Son Bujosa: eren de Son Ferragut a ponent de la carretera de Bunyola (carrer d'Eusebi Estada) i de Son Bujosa a llevant. La part de Son Ferragut s'urbanitzà primer, cap a la dècada dels setanta, mentre que la part de Son Bujosa s'urbanitzà més tard, els anys vuitanta i noranta, en part quan es desmantellà i urbanitzà la fertilitzadora que es trobava allà on ara hi ha el parc.
El barri està força dividit pel carrer d'Eusebi Estada, pel fet que és un carrer amb molt de trànsit i pocs passos de vianants. En canvi, els carrers de Tomàs Luís de Victoria i de Tomàs de Villanueva i Cortès són el principal eix vertebrador de la barriada. Compta amb una escola pública, el CEIP Son Oliva, i un poliesportiu. A la part més oriental del barri hi ha l'estació de Son Costa - Son Fortesa. També compta amb una parròquia, la de la Sagrada Família, creada el 1973 per segregació de la parròquia del Cor de Maria, a l'Olivera. L'edifici fou inaugurat el 1975 i és obra de Francesc d'Oleza.
El 2018 tenia 6.215 habitants.

## Referències

* ↑ Bibiloni, 2012, p. 759.
* ↑ Bibiloni, 2012, p. 748.
* ↑ Bibiloni, 2012, p. 735.
* ↑ «Institut d'Estadística de les Illes Balears». [Consulta: 27 juny 2019].

## Bibliografia

* Bibiloni, Gabriel. Els carrers de Palma. Palma: Gabriel Bibiloni, 2012. ISBN 978-84-616-2222-1.
# Licini Damasip (antiquari)

Licini Damasip (en llatí Licinius Damasippus) va ser un ciutadà romà contemporani de Ciceró, de qui aquest últim parla com un dels més gran aficionats a les estàtues.
Ciceró, l'any 45 aC, parla de la seva intenció de comprar un jardí a Damasip, qui sembla que era un coneixedor i distribuïdor d'antigues estàtues i que comprava i arreglava jardins per vendre'ls de nou. És, amb tota probabilitat, la mateixa persona que el Damasip que Horaci ridiculitza. Diu Horaci que el seu negoci de comerciant d'estàtues va fer fallida, i es volia suïcidar, però un filòsof estoic, anomenat Estertini li va impedir i el va convertir a l'estoïcisme, o almenys Damasip es va deixar créixer una barba llarga.
Juvenal menciona també un Damasip, sens dubte fictici, on el poeta ridiculitza un comerciant de cavalls.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 935.
# Casanoves

* No s'ha de confondre amb Casanovas.
«Casanoves» té aquests significats:
* Geografia:
** Serra de Cal Casanoves, serra situada al municipi del Montmell (Baix Penedès)
** Casanoves (Aiguafreda), masia situada al municipi d'Aiguafreda (Vallès Oriental)
* Biografies:
** Narcís Casanoves i Bertran (Sabadell, 1747 - la Vinya Vella, Esparreguera, 1799), compositor català de l'escola de Montserrat.
** Isidre Lluçà i Casanoves, més conegut com el timbaler del Bruc.
** Celdoni Fonoll i Casanoves (Calaf, 1944), rapsode i músic.
** Jacint Boada i Casanoves (Terrassa, 1772 - Montserrat, 1859), mestre de capella, organista, compositor i monjo benedictí.
** Manuel Casanoves i Casals (Olesa de Montserrat 1927 – Barcelona, 2010), religiós claretià, catalanista, esperantista i defensor dels drets humans català.
Viccionari
# Fakkan

Fakkan o Afakkan és una antiga ciutat d'Algèria, al sud-sud-oest de Mascara, que era un lloc tradicional de mercat de les tribus de la família amaziga zenata a la confluència de l'uadi Fekkan i l'uadi Hammamm. La ciutat va donar nom a un efímer emirat que va existir a la meitat del segle x.
Des del 931 els fatimites dominaven el Magrib central i les tribus amazigues, especialment els maghrawa i els Banu Ifran que ocupaven la moderna Algèria occidental, reconeixien la sobirania del califa fatimita. Durant la revolta d'Abu-Yazid Màkhlad ibn Kaydad an-Nukkarí (943-948) una d'aquestes tribus, els Banu Ifran, van donar lleus signes de rebel·lia, mentre els maghrawa restaven lleials. Els Banu Ifran van facilitar els contactes del cap rebel amb Còrdova i van permetre el pas del seu fill Ayyub ibn Abu Yazid pel seu territori cap a l'Àndalus, en missió política a la cort d'Abd al-Rahman III. En aquest temps tenien per cap a Muhammad ibn Salih al-Ifrani, mentre els maghrawa tenien com a cap a Muhammad ibn Khazar.
La guerra va esclatar entre els Banu Ifran i els maghrawa i Muhammad ibn Salih al-Ifrani fou assassinat per un cap ifrànida que era fidels dels fatimites i dels seus vassalls maghrawa. El va succeir el seu fill Yala ibn Muhammad al-Ifrani, que per lluitar contra els maghrawa que tenien el suport fatimita, es va declarar pel califa omeia de Còrdova i va fundar la vila de Fakkan que va esdevenir la seva capital (949/950).
Llavors va morir Muhammad ibn Khazar i el va succeir al-Khayr ibn Muhammad ibn Khazar al-Zanati, emparentat potser per matrimoni amb Yala ibn Muhammad al-Ifrani. Aquest darrer va canviar la política del seu pare, es va declarar contra els fatimites, va reconèixer al califa omeia de Còrdova i va formar una estreta aliança amb Yala, la supremacia del qual va acceptar. Units els dos homes van ocupar Tahert. El 954/955 Yala va conquerir per assalt als fatimites Orà, que fou destruïda i aviat va dominar tot el territori entre Tahert i Tànger.
Així els Banu Ifran van exercir l'hegemonia sobre totes les tribus zenates que abans tenien els miknasa a la part occidental, incloent també als maghrawa de Tlemcen que voluntàriament s'havien supeditat als Banu Ifran com aliats. El 955/956 Yala va rebre un diploma de la cort omeia de Còrdova que el nomenava governador del país dels zenates, del Magrib central i de Tlemcen. A petició seva el califa cordovès li va donar el govern de Fes a Muhammad ibn al-Khayr ibn Muhammad, que sembla que era el fill gran del xeic maghrawa al-Khayr ibn Muhammad ibn Khazar al-Zanati, potser com a compensació per Tlemcen.
El 958 l'exèrcit fatimita dirigit per Jàwhar as-Siqil·lí va conquerir el Magrib central i va ocupar Fakkan que fou devastada. Yala va morir a la lluita. L'hegemonia va tornar als maghrawa sota Muhammad ibn al-Khayr ibn Muhammad, governador de Fes en nom de Còrdova, que entre el 970/971 i el 980/981 va poder reconquerir als fatimites la ciutat de Tlemcen.
La dinastia de Yala, coneguda com a Banu Yala, va governar després a Salé i Tadla.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, vol. III pag. 1068
# Guillarei

San Mamede de Guillarei és una parròquia del municipi gallec de Tui, a la província de Pontevedra.
El 2014 tenia una població de 1.928 habitants, distribuïts en 23 entitats de població: Albelos, A Arrotea, O Calvario, As Cegoñeiras, Eidos, A Estación, A Fenteira, A Fonte, A Gándara, A Igrexa, A Millada, O Outeiro, As Penizas, As Peteiras, A Pinza, O Pombal, A Ponte Nova, Ribe, Rodas, Sobredo, O Souto, A Teixugueira i A Torre.

## Referències

* ↑ «Instituto Galego de Estatística. Nomenclátor de Galicia». Arxivat de l'original el 2020-12-30. [Consulta: 30 abril 2021].

## Vegeu també

* Estació de Guillarei
# Marquesat de Casa Ramos de la Real Fidelidad

El marquesat de Casa Ramos de la Real Fidelidad és un títol nobiliari espanyol, creat pel monarca Ferran VII d'Espanya en 1818 a favor de don José Antonio Ramos y Fernández

## Historia del Marquesat de Casa Ramos de la Real Fidelidad

* José Antonio Ramos y Fernández, I Marquès de Casa Ramos de la Real Fidelidad natural de la vila de San Andrés de la Graña, a Mondoñedo; Magistrat i Ministre de la Reial Audiència de Puerto Príncipe, a l'illa de Cuba, i Honorari de la de Mèxic, Gentilhome de Cambra de Sa Majestat, gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica i condecorat amb la Flor de Lis de la Vendée, de França.
* Vicente José Ramos y Chávez, II Marquès de Casa Ramos de la Real Fidelidad batejat en la Catedral de l'Havana el 18 de juliol de 1810, fué capità d'infanteria de milícies, gentilhome de la Cambra de Sa Majestat i Cavaller de l'Orde de Calatrava.
* Francisco Tiburcio Henández i Ramos III Marquès de Casa Ramos de la Real Fidelidad
* Concepción Hernández i Ramos IV Marquesa de Casa Ramos de la Real Fidelidad prenc la successió el 13 de març de 1847 a la defunció, un any anterior, del seu germà. Va casar-se amb Adolfo de Yanguas Velandia y Hernández I Marquès d'Eliana.
* María de les Nieves Yanguas Velandia y Hernández V Marquès de Casa Ramos de la Real Fidelidad rebent el títol el 20 de febrer de 1900. Casada amb Vicente Mariano Noguera i Aquavera Sotolongo i Arahuete V Marquès de Càceres i Gran d'Espanya.
* Juan Bautista Noguera Yanguas Aquavera y Hernández, VI Marquès de Casa Ramos de la Real Fidelidad i VI Marquès de Càceres. Nascut a València l'any 1884, gentilhome de Cambra de Sa Majestat.
* María del Dulce Nombre Espinosa de los Monteros y González-Conde Abellán y García VII Marquesa de Casa Ramos de la Real Fidelitat
* Juan María Noguera y Merle, VIII Marquès de Casa Ramos de la Gran Fidelidad, VII marquès de Càceres, III marquès de L'Eliana, i gran d'Espanya. Empresari vitivinicultor (Cellers Marquès de Càceres de la família Forner).
* Vicente José Noguera i Hernández IX Marquès de Casa Ramos de la Gran Fidelidad

## Bibliografia

* Muñoz-Peirats, María José. Generalidad Valenciana. Consellería de Cultura, Educació i Esport. Nobleza valenciana. Un paseo por la Historia., 2006. ISBN 84-482-4290-4.
# Stade Centrafricain Tocages

L'Stade Centrafricaine Tocages (o SCAF Tocages) és un club de futbol de la ciutat de Bangui, República Centreafricana.
Va ser fundat el 1960.

## Palmarès

* Lliga centreafricana de futbol:
** 1977, 1985, 1989, 2008, 2018
* Copa centreafricana de futbol:
** 1984, 2001

## Referències

* ↑ Foundation dates of clubs of the Central African Republic Arxivat 5 March 2016$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Central African Republic – List of Champions». RSSSF.
* ↑ «Central African Republic – List of Cup Winners». RSSSF.
# Licince

Licince és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1243.
# Carreno (cràter)

Carreno és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 57 km de diàmetre. Porta el nom de María Teresa Carreño (1853-1917), pianista i compositora veneçolana, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1991.

## Referències

* ↑ «Carreno». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Eva Nasarre Vendrell

Eva Nasarre Vendrell (Lleida, 1960) és una presentadora de televisió i esportista catalana.

## Biografia

Eva Nasarre nasqué a Lleida. Ella i el seu marit tenien un gimnàs a Barcelona quan la van contactar des de la televisió.
El 1983, Televisió Espanyola (TVE) havia ideat un programa d'aeròbic per a la Segona Cadena, Puesta a punto, seguint el model del que tenia Jane Fonda a la televisió estatunidenca. En un principi, l'atleta Sagrario Aguado (campiona d'Espanya de salt d'altura) n'havia de ser la presentadora i Eva només l'havia d'acompanyar en els exercicis. Tanmateix, una lesió d'Aguado a darrera hora va fer que Nasarre la substituís com a solució d'emergència.
El primer programa de Puesta a punto s'estrenà el 3 d'octubre de 1983. Nasarre exercia de monitora d'aeròbic i engrescava els tele-espectadors a seguir els exercicis que practicava amb un grup de gimnastes. Tot i que no tenia cap experiència davant de les càmeres, Nasarre destacà per la seva naturalitat i aviat es convertí en una de les cares més populars de TVE, coincidint amb la renovació de la televisió pública de la mà del seu director José María Calviño. En un sol any, Puesta a punto esdevingué el segon programa de producció pròpia amb més audiència de la Segona Cadena, per darrere de La clave.
El 1985, el programa d'Eva Nasarre fou desplaçat al nou bloc matinal de la Primera Cadena, fins aleshores inexistent, dins del contenidor Buenos Días. L'espai de Nasarre es deia En marcha i el 1986 fou eliminat de la programació.
Un cop acabada la seva etapa televisiva, Nasarre es casà amb Chema Álvarez, de qui es divorcià el 1998. Durant més d'una dècada s'establí a Caldes de Montbui, fent de treballadora social, retirada de la vida pública. El 1999 li van diagnosticar una artritis reumatoide greu, una malaltia degenerativa que li va suposar la incapacitat laboral permanent, fins al punt de necessitar una cadira de rodes. A més, el seu estat de salut s'agreujà per diversos enfrontaments amb el seu segon marit, a qui arribà a denunciar per presumpte assetjament psicològic.
Actualment, Eva Nasarre ha esdevingut una portaveu a favor dels drets de les persones dependents, dins de la «Plataforma en defensa de la Ley de Dependencia en Castilla-La Mancha», i ha advocat pel manteniment dels ajuts socials.

## Referències

* 1 2 3 4 «Eva Nasarre, gimnasta televisiva» (en castellà), 28-01-1984. [Consulta: 27 juliol 2016].
* ↑ «Primer programa de "Puesta a punto"» (en castellà). [Consulta: 27 juliol 2016].
* 1 2 3 «¿Qué fue de Eva Nasarre?» (en castellà), 02-10-2014. [Consulta: 27 juliol 2016].
* 1 2 «Eva Nasarre, un corazón que sigue en pie | Crónicas de archivo» (en castellà), 30-04-2013. Arxivat de l'original el 2020-02-20. [Consulta: 27 juliol 2016].
* ↑ «Eva Nasarre: de estrella de los 80 a denunciar la situación de las personas dependientes» (en castellà). Huffington Post, 10-04-2013. [Consulta: 27 juliol 2016].
# Villanueva del Rosario

Villanueva del Rosario és un poble de la província de Màlaga (Andalusia), que pertany a la comarca de la Comarca Nororiental de Málaga.

## Demografia

Evolució demogràfica de Villanueva del Rosario :
| 1842 | 1860 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2007 |
| 1.547 | 2.015 | 2.599 | 2.853 | 2.693 | 2.870 | 2.893 | 3.098 | 3.503 | 3.862 | 3.881 | 3.041 | 2.805 | 3.177 | 3.342 | 3.547 |

## Referències

* ↑ - Instituto de Estadística de Andalucía
# Margaret Roper

Margaret Roper (1505–1544) va ser una escriptora i traductora anglesa i una de les dones més estudiades d'Anglaterra del segle xvi.

## Background

Va ser la filla de sir Thomas More i Jane Colt, que probablement va morir en el part. Margaret, o "Meg" com l'anomenava el seu pare, va ser una visitant freqüent de la torre de Londres durant l'empresonament de More.
Es va casar amb el biògraf William Roper el 1521 a Eltham, Kent. Van viure junts a Well Hall a Eltham. Van tenir cinc fills: Elizabeth (1523-60), Margaret (1526-88), Thomas (1533-98), Mary (mort 1572), i Anthony (1544-1597).
Després que Thomas More fos decapitat el 1535 per negar-se a acceptar els Actes de la supremacia i l'Acta de successió (1534) d'Enric VIII d'Anglaterra i jurar-li lleialtat com cap de l'Església d'Anglaterra, el cap es va mostrar en una pica al pont de Londres durant un mes.
Va ser la primera dona fora de la reialesa a publicar un llibre que havia traduït a l'anglès. Aquesta va ser una traducció d'un treball llatí, Precatio Dominica, d'Erasme de Rotterdam, com "A Devout Treatise upon the Paternoster". En una carta, menciona els seus poemes, però cap no se'n conserva.

## Referències

* ↑ Daniel Lysons, Eltham entry, in The Environs of London: Volume 4, Counties of Herts, Essex and Kent (London, 1796), pp. 394-421. Del British History Online
* ↑ «WWR Magazine». Margaret Roper and Erasmus: The Relationship of Translator and Source. CRC Humanities Computing Studio, located at the University of Alberta. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 15 agost 2011].

## Enllaços externs

* Patricia Demers: "Margaret Roper and Erasmus: the Relationship of Translator and Source," WWR Magazine, Spring 2005 Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine..
* "Letter to Margaret Roper written by Thomas More the day before his execution".
* Project Continua: Biography of Margaret More Roper Project Continua is a web-based multimedia resource dedicated to the creation and preservation of women's intellectual history from the earliest surviving evidence into the 21st century.
* Roper's translation of Erasmus.
# Sotèrides

Sotèrides, en llatí Soteridas, en grec antic Σωτηρίδας, fou un gramàtic grec d'Epidaure, marit de Pàmfila, i sota el nom d'ella va publicar una obra d'història en tres llibres.
Va escriure un llibre d'ortografia (ὀρθογραφίαν), un altre sobre qüestions homèriques (ζητήσεις Ὁμηρικάς), uns comentaris sobre Menandre (ὑπόμνημα εἰς Μένανδον), sobre els metres (περὶ μέτρων), sobre la comèdia (περὶ κωμῳδίας), i sobre Eurípides (εἰς Εὐριπίδην).
Suides li dedica dos articles mostrant les diferències entre dues fonts. En el segon article, per exemple, Sotèrides és el pare i no el marit de Pàmfila, però sembla que no hi ha dubte que en va ser l'espòs.

## Referències

* ↑ Soteridas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 889
# Lisa Ono

Lisa Ono (小野リサ, Ono Lisa) és una popular cantant japonesa de bossa nova.

## Biografia

Lisa Ono va néixer a São Paulo, Brasil, l'any 1962, però amb la seva família es va traslladar a Tòquio als 10 anys. A partir d'aquell moment va passar la meitat de cada any al Japó i la meitat a Rio de Janeiro, Brasil.
Tot i que va viure poc temps al Brasil, es va convertir en una mena d'"ambaixadora MPB (música popular brasilera)" al Japó, influenciada pel seu pare, que era propietari d'un club mentre vivia al Brasil i també era l'agent de Baden Powell.
La Lisa va començar a cantar i tocar la guitarra als 15 anys i el seu debut com a cantant professional de Bossa Nova va ser l'any 1989. La seva veu natural, la seva guitarra rítmica i el seu encantador somriure la van portar a un gran èxit i va popularitzar la Bossa Nova al Japó. Ha actuat amb molts músics de primer nivell com Antônio Carlos Jobim i João Donato i ha actuat amb entusiasme a la ciutat de Nova York, Brasil i països asiàtics. L'àlbum Dream de 1999 va vendre més de dues-centes mil còpies al Japó i des de llavors ha establert una posició decidida a la comunitat japonesa de Bossa Nova.
No està relacionada amb Yoko Ono, la dona del difunt Beatle John Lennon.
En 1989 publicà el seu primer àlbum, Catupirý, i prompte es feu popular al Japó, apareixent en diversos anuncis televisius.
En 2003 publicà un àlbum titulat 'Dans Mon Île (‘En la meua illa’ en francès), un compendi de cançons franceses famoses per al qual s'inspirà en un viatge per aquell país.

## Discografia completa

* 1989: Catupiry カトピリ
* 1990: NaNa ナナン
* 1991: Menina ミニーナ
* 1992: Serenata carioca セレナータ・カリオカ
* 1993: Namorada ナモラーダ
* 1994: Esperança エスペランサ
* 1995: Minha saudade サウダージ
* 1996: Rio bossa リオ・ボッサ
* 1997: Essência エッセンシア
* 1998: Bossa carioca ボッサ・カリオカ
* 1999: Dream ドリーム
* 2000: Pretty world プリティ・ワールド（
* 2000: Boas Festas ボアス・フェスタス
* 2001: Bossa hula nova ボッサ・フラ・ノヴァ
* 2002: Questa bossa mia... クエスタ・ボッサ・ミーア
* 2003: Dans mon île (en ma illa) ダン・モニール
* 2004: Naima (meu anjo) ナイマ～メウ・アンジョ
* 2004: Boas festas 2 - Feliz Natal ボアス・フェスタス～フェリース・ナタウ
* 2005: Romance latino vol. 1 ロマンセ・ラティーノ
* 2005: Romance latino vol. 2 ロマンセ・ラティーノ
* 2005: Romance latino vol. 3 ロマンセ・ラティーノ
* 2006: Jambalaya - Bossa americana ジャンバラヤ ～ボッサ・アメリカーナ

## Referències

* ↑ Discover Lisa Ono Arxivat 8 March 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Lisa Ono». Arxivat de l'original el 18 de gener 2009. [Consulta: 12 febrer 2022].

## Enllaços externs

* HMV.co.jp HMV.co.jp/News/NewsDetail.asp (100 cantants pop més importants del Japó (japonès)).
# Catedral (escultura)

Catedral és una escultura abstracta de planxes de ferro tallades amb bufador, obra de Josep Maria Subirachs i Sitjar, per la que va rebre el Gran Premi Sant Jordi de la Diputació de Barcelona, l'any 1958. De poc més de 2 m d'alçada, està realitzada amb planxes de ferro de diferents gruixos i amplades, emprant la recta, el pla i l'oposició horitzontal-vertical, sobre una base de pedra gris clar i disposada sobre una peanya de marbre negre polit que contrasta amb les textures de la resta de la peça. En un dels costats de la peanya hi ha la inscripció 'SUBIRACHS 58'.
Està instal·lada al mig del claustre del pavelló de Llevant del recinte Mundet, al barri de Montbau, de Barcelona, al costat d'un llac. Inicialment es va col·locar sota el porxo que uneix l'església i el pavelló de Llevant, just a la cantonada de 90° que fa el porxo, fins que el 1994 es va traslladar dins del pavelló de Llevant, en instal·lar-s'hi la Facultat de Pedagogia de la Universitat de Barcelona.
La peça, com les altres de Subirachs del mateix any, és quasi esquelètica. El procés de reducció dramàtica de Subirachs era xocant per l'època, ja que trencava amb la rotunditat clàssica i noucentista. Catedral és un joc de tensions i pols oposats d'un esquematisme intel·lectual i d'un rigor brutal (les textures i les soldadures són fonamentals) que fan d'aquesta obra un precedent de l'Art Pobre que no apareixeria fins deu anys després.

## Referències

* ↑ Tribó i Traveria, Gemma. El Campus Mundet. Un entorn per descobrir. Barcelona: Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona, 2008, p. 186. ISBN 978-84-475-3254-4.
* 1 2 «Catedral». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «José Maria Subirachs». La Vanguardia Española, 11-05-1958.