# Batalla de la Vivantière

La batalla de Vivantière, va tenir lloc el 28 de febrer de 1794 durant la Revolta de La Vendée. Va acabar amb la victòria dels Vendéans que van repel·lir un atac dels republicans, però també va anar acompanyat de la matança dels patriotes de diversos centenars d'habitants.

## Preludi

El 27 de febrer de 1794, el general republicà Étienne Cordellier es trobava als erms de Boisjarry, prop de Rocheservière i Vieillevigne, on se li va informar de la presència de les tropes de la Vendée del general Charette a Lucs-sur-Boulogne, situada 5 quilòmetres més al sud. Aleshores, Cordellier va anunciar al general en cap Turreau i al general Duquesnoy que tenia previst atacar-los l'endemà, «a l'alba». Aleshores va escriure que Charette es trobava «en una situació extrema» i «sense recursos», mentre que «els seus germans d'armes es desanimen i fugen de les nostres falanges republicanes, com ovelles davant un gos de pastor».

## Forces presents

No es coneixen exactament les forces implicades. En la seva carta dirigida el dia abans de la batalla al general Turreau, el general Cordellier afirmava que Charette no tenia 2.000 homes al seu comandament. A les seves memòries, el líder reialista Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière enfronta 4.500 republicans a 1.200 vendéens6. Segons Le Bouvier-Desmortiers i Lucas de La Championnière, les forces de Charette van ser reforçades poc abans de l'inici de la lluita per una tropa dirigida per Louis Guérin. Es tracta de 600 homes forts per a Le Bouvier-Desmortiers i 300 segons Lucas de La Championnière. Per a l'historiador Lionel Dumarcet, els republicans tenien entre 2.000 i 3.000 homes.

## Desenvolupament

El matí del 28 de febrer, els republicans van abandonar els erms de Boisjarry i van atacar Les Lucs-sur-Boulogne des del nord. Les tropes de Charette bivaquejaven als erms de Vivantière, al sud de Les Lucs.
Cordellier divideix les seves tropes en dues columnes: una dirigida per ell mateix i pel general Crouzat i l'altra pel cap de batalló Matincourt, comandant del 4t batalló de les Ardenes, devint-i-vuit anys i originari d'Autrecourt. Aquesta darrera columna està formada pel 29è regiment d'infanteria, el 6è batalló de voluntaris de París, el 4t batalló de voluntaris de les Ardenes i uns quants cavallers. A l'ala dreta, Cordellier i Crouzat s'han de desplaçar després cap al poble de Grand-Luc, mentre que Matincourt s'ha de moure cap al poble de Petit-Luc i tallar la retirada dels Vendéans cap a l'Herbergement.
Cordellier segueix la riba esquerra del Boulogne, però la seva columna marxa en gran confusió i queda enrere. Matincourt discorre pel marge dret del riu. Ràpidament, els republicans es van dispersar en grups reduïts i van començar a cremar les granges al seu pas i a afusellar els habitants que trobaven. L'operació militar va degenerar en una massacre general durant la qual van ser assassinats centenars d'homes, dones i nens. En tres ocasions, Matincourt va intentar, sense èxit, reformar les files, però tanmateix va acabar apropant-se al Petit Luc. Els fusellers republicans només es van trobar amb uns quants combatents de la Vendée i van marxar a la seva persecució durant aproximadament una hora. Tanmateix, Charette va aparèixer llavors amb el gruix de les seves forces i va sorprendre completament els homes de Matincourt. Massa dispersos, aquests darrers van fugir i van conduir els homes de Crouzat a la seva derrota abans que aquests poguessin entrar en combat. Cordellier, per la seva banda, quedava molt enrere, una part de la seva columna encara no havia travessat el coll del molí d'Audrenière, tot i estar situat no lluny del seu punt de partida. Totes les columnes republicanes es van retirar llavors a Legé, al nord-oest de les Lucs. Els Vendéans van aturar la seva persecució als afores de la ciutat.

## Pèrdues

El 5 de març, en una carta adreçada al Comitè de Seguretat Ciutadana, els representants en missió Prieur de la Marne i Garrau van esmentar la pèrdua d'uns 25 homes en la batalla lliurada a Lucs. No obstant això, l'any 2010, l'historiador Jacques Hussenet estimava després d'una nova investigació que les pèrdues republicanes eren al voltant d'un centenar de morts, és a dir, el 4 per cent de la plantilla.
Pel costat vendeà, el general Cordellier afirma a les seves memòries, escrites el 1798, que 25 reialistes van ser morts a Lucs.

## Conseqüències

Després de la batalla, Charette abandona els Lucs i es dirigeix cap al sud. Va passar la nit al Château du Pont-de-Vie, a la comuna de Poiré-sur-Vie, i després va atacar La Roche-sur-Yon, sense èxit.
Les forces republicanes es van tornar a moure ràpidament. Present a Machecoul en el moment de la batalla de Lucs, el general Haxo va anunciar l'endemà la seva sortida cap a Palluau amb una columna de 2.000 homes. Per la seva banda, Cordellier va llançar un contraatac a Les Lucs amb les seves columnes i la de Legé, dirigida per Rouget, el comandant del 4t batalló de voluntaris de Deux-Sèvres, que depenia del general Haxo. Els republicans no van trobar rastre de les tropes de Charette i van cometre noves massacres entre Legé i els Lucs.
Matincourt, detingut i tancat a Nantes per ordre del general Cordellier. El 4 de març, aquest el va denunciar davant els representants en missió, acusant-lo d'haver provocat la derrota de les seves tropes al Lucs: «el ciutadà Matincourt es va interferir en fer córrer les seves tropes aquí i allà i sense ordres a la persecució d'alguns bandolers. [...] El ciutadà Matincourt és culpable d'un gran crim, i pel qual la República demana venjança.»
Tanmateix, el 8 d'abril, 58 oficials, suboficials i voluntaris van signar una declaració per defensar el seu comandant. Matincourt va ser jutjat a Nantes, davant la comissió militar de Lenoir, però va ser absolt i reincorporat al seu comandament.

## Notes

* ↑ Guérin finalment va reunir les restes d'aquest exèrcit i es va reunir a M. Charette els primers dies de març de 1794. Va ser al poble de La Vivandière on va tenir lloc la seva unió. Ja era hora, perquè l'enemic que encara ens perseguia arribava gairebé en el mateix moment, i la derrota seguiria com sempre: "Valent Guérin", va exclamar el senyor Charette, "la vostra tropa està fresca, marxa cap a l'enemic, ho faré. segueix-te de prop. Guérin estava al capdavant d'aproximadament 300 homes; corre cap a la tropa republicana, un soldat avança posant un genoll a terra a una distància de 15 graons. Et trobaré a faltar, li crida en Guérin furiós. El tret es dispara, Guérin no és colpejat i el soldat caigut mossega la pols. Els Vendeencs van imitar el coratge del seu líder: 4.500 homes no es van atrevir a plantar cara als 1.200 i amb les primeres files enterrades, la derrota es va completar durant l'espai de dues lligues. Només van deixar de matar prop de Legé. Guérin va voler atacar aquest darrer lloc, el senyor Charette s'hi va oposar i va ordenar la retirada; vam anar a dormir al Château de Pont-de-Vie. Memòries de Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière.
* ↑ El ciutadà Matincourt, a qui el general Cordellier havia confiat el comandament de la rereguarda composta pel 29è regiment, el 6è batalló de París i els seus, havent tingut també l'ordre d'anar amb els seus tres batallons al lloc anomenat Petit-Luc, va marxar. per dur a terme aquesta ordre. Però tan bon punt la columna va estar en marxa, el ciutadà Matincourt es va adonar que s'estava convertint en "escaramusses" abans fins i tot d'haver sortit del pantà on havien fet bivac. Mentre continuava la seva marxa, un caçador a cavall va venir corrent per dir-li que també posés la seva columna en "escaramusses" i es mogués cap a l'esquerra. El ciutadà Matincourt, creient que aquesta ordre venia del general, va col·locar la seva tropa com a "escaramusses" i les va fer avançar, observant el moviment de la columna del general Cordellier. Un moment després, vencerem la càrrega, encara cridant: endavant a l'esquerra. El ciutadà Matincourt va fer que la seva tropa fes el mateix moviment. Llavors ens vam trobar amb moltes dones i nens i també amb uns quants bandolers, als quals vam perseguir sense parar durant una hora, afusellant-los. En aquesta persecució, tots els soldats es van dispersar tant que el ciutadà Matincourt només va poder reunir una part molt reduïda de la seva gent, amb la qual, tanmateix, va passar a Petit-Luc. Quan va arribar més enllà de l'esmentat Petit-Luc, va sentir el tret i cridava: "Esquerra, esquerra!". Aleshores el ciutadà Matincourt es va traslladar amb tota la velocitat possible cap a aquell costat on realment s'estava produint l'atac. Però, tot i que va ser molt diligent, només va arribar a terra després d'un quart d'hora de marxa forçada i es va trobar amb una quarantena de voluntaris, els mateixos que havien iniciat l'atac, que fugien a tota velocitat. El ciutadà Matincourt va fer tots els esforços per reunir-los. Però el que pogués fer, li va ser impossible aturar-los a ells i a la resta de la seva tropa, que també va fugir sense disparar un tret. Conducta del ciutadà Matincourt, comandant del 4t Batalló de les Ardenes, part dels tres batallons que formaven la rereguarda de la columna del general Cordellier en l'afer Dix Ventôse, signat el 19 Germinal Any II (8 d'abril de 1794) per 58 oficials, suboficials i voluntaris.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 Dumarcet 1998, p. 326-328.
* 1 2 3 4 Savary, t. III, 1825, p. 234.
* 1 2 3 4 5 6 7 Gérard 2013, p. 397.
* 1 2 Lucas de La Championnière 1994, p. 81-82.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 334.
* 1 2 Gérard 2013, p. 407
* ↑ Gérard 2013, p. 401.
* ↑ Gérard 2013, p. 402.
* 1 2 Gérard 2013, p. 398.
* 1 2 3 4 5 6 Gérard 2013, p. 399.
* ↑ Gérard 2013, p. 404.
* ↑ Savary, t. III, 1825, p. 261
* ↑ Savary, t. III, 1825, p. 238-239.
* 1 2 Gérard 2013, p. 401-403.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 333.

## Bibliografia

* Lionel Dumarcet, François Athanase Charette de La Contrie: Une histoire véritable, Les 3 Orangers, 1998, 536 p. (ISBN 978-2-912883-00-1).
* Alain Gérard, Vendée: les archives de l'extermination, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2013, 684 p. (ISBN 978-2-911253-55-3)
* Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, Lucas de La Championnière, Mémoires d'un officier vendéen 1793-1796, Les Éditions du Bocage, 1994, 208 p.
* Jean-Julien Savary, Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République française, t. III, Paris, Baudoin Frères, Libraires-éditeurs, 1825, 588 p. (lire en ligne [archive]).