OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Johnny Eduardo Pinnock

Johnny Eduardo Pinnock (Mbanza Kongo, 19 de gener de 1946 - Brussel·les, 23 de febrer de 2000) fou un diplomàtic i polític angolès, ambaixador d'Angola a Bèlgica

## Biografia

Fill de John Eduardo Pinnock i d'Isabel Laidy, princesa del Congo, era descendent d'una línia dels reis del Congo per línia materna. Alhora, el seu pare fou un dels membres fundadors de la União das Populações de Angola (UPA) i més tard del Front Nacional d'Alliberament d'Angola (FNLA)., Fou un fervent nacionalista que consagrà una part de la seva vida a la causa de la independència angolesa. En 1975, després del tractat d'Alvor fou primer ministre del govern de transició, per compte del seu partit el FLNA. Amb el començament de la Guerra Civil angolesa va marxar a l'exili.
Johnny Edurdo Pinnock va retornar a Angola en 1984 després de vuit anys d'exili gràcies a una llei d'amnistia decretada pel president José Eduardo dos Santos en 1983. Entre 1985 i 1989 va ocupar el càrrec de director general de la companyia ESPA (Empresa de Serviços Petroliferos de Angola) actualment Sonangol Pesquisa e Produçao. En 1989 va formar part del Buró Polític del MPLA i en 1990 fou nomenat encarregat de cooperació en el Ministeri de Relacions Exteriors. Va formar part de la delegació del MPLA que va negociar amb UNITA de Jonas Savimbi des de 1989 primer a Gbadolite (Zaire) i més tard a Bicesse (Portugal), on finalment es va arribar a un acord de pau à Estoril (Portugal) el 31 de maig de 1991
A les eleccions generals d'Angola de 1992 fou elegit diputat a l'Assemblea Nacional, però Savimbi no va acceptar els resultats i després de la massacre de Halloween UNITA tornà a agafar les armes. Després fou assessor del president d'Angola. Va morir mentre ocupava el càrrec d'ambaixador a Bèlgica.

## Referències

* ↑ L'ambassadeur de l'Angola en Belgique, Johnny Eduardo pinnock, est decede samedi a Bruxelles, ANGOP
* ↑ «EDUARDO PINNOCK — Nacionalista angolano de grande «calibre»». Arxivat de l'original el 2017-12-02. [Consulta: 1r desembre 2017].
* ↑ Countries An-Az. Democratic People’s Republic of Angola (counter-government, at Huambo)
* ↑ Entrevista: Holden Roberto, Líder histórico da FNLA
* ↑ Johny Eduardo Pinnock, Historical Dictionary of Angola
# Joshiraku

Joshiraku és un manga creat pel guionista Kôji Kumeta i per l'il·lustrador Yasu que tracta sobre unes amigues que mantenen converses a l'estil rakugo a un vestuari. Ha estat adaptat a una sèrie d'anime i una obra de teatre.
La cançó del final que sona a l'anime és "Nippon Egao Hyakkei" (ニッポン笑顔百景) del grup Momoiro Clover Z.

## Repartiment de l'obra de teatre

Les actrius, les quals són totes membres del grup musical d'idols Nogizaka46, foren seleccionades per Keita Kawajiri i els fans que atengueren.
* Marika Itō, Kazumi Takayama, i Himeka Nakamoto com a Tetora Bōhatei
* Misa Etō, Yuri Saito, i Sayuri Matsumura com a Marii Buratei
* Sayuri Inoue, Hinako Kitano, i Minami Hoshino com a Kigurumi Harōkitei
* Kotoko Sasaki, Ami Nojō, i Miona Hori com a Gankyō Kurubiyutei
* Asuka Saitō, Kana Nakata, i Rena Yamazaki com a Kukuru Ankuratei

## Referències

* ↑ Nelkin, Sarah. «Joshiraku Comedy Manga to End in September» (en anglès). Anime News Network, 04-08-2013. [Consulta: 27 setembre 2024].
* ↑ Hodgkins, Crystalyn. «Joshiraku Manga Gets Stage Play Starring Nogizaka46 Members» (en anglès). Anime News Network, 05-03-2015. [Consulta: 27 setembre 2024].
* ↑ «桃黒亭一門「ニッポン笑顔百景」に"もリフ"も収録» (en japanés). Natalie, 13-08-2012. [Consulta: 7 octubre 2013].
* ↑ «15 Nogizaka46 Idols Chosen for Joshiraku Stage Play». Anime News Network, 30-03-2015 [Consulta: 4 agost 2015].
# José Ribamar de Oliveira

José Ribamar de Oliveira (Coroatá, 24 de setembre de 1932 - São Paulo, 16 d'agost de 1974), conegut com a Canhoteiro, fou un futbolista brasiler de la dècada de 1950.
La major part de la seva carrera la passà a São Paulo FC. Fou 15 cops internacional amb la selecció brasilera.

## Referències

* ↑ Gazeta Esportiva - Ídolos do futebol (portuguès). View via Arxivat 2 August 2003$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Brazilian National Team Archive (portuguès, anglès)
# José Sánchez Ocaña López de Hontiveros

José Sánchez Ocaña López de Hontiveros (Béjar, 16 d'octubre de 1798 – Madrid, 24 de febrer de 1887) va ser un hisendista i polític espanyol, ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Fill d'Andrés Sánchez de Ocaña, Advocat dels Reials Consells i diputat en les Corts de Cadis de 1812, també nascut a Béjar, José va estudiar en l'Institut San Isidro de Madrid i es va llicenciar en Dret. Des de 1816 ingressa en la Hisenda Pública. Va ser després meritori en la Direcció general de Rendes com a escrivent, administrador de Rendes del partit d'Alcalá de Henares, oficial, cap de Mesa, secretari de la secció d'Hisenda del Consell Reial d'Espanya i de les Índies, intendent a Almeria, vocal de la Junta d'Aranzels, cap de secció i director de la secció de Contribucions, tot això successivament.
En 1843 fou escollit per primer cop senador per Ciudad Real. En 1856 va ser nomenat Director General del Deute. El 14 de gener de 1858 és nomenat Ministre d'Hisenda, càrrec que exercirà fins al 30 de juny següent dins del govern de Francisco Javier de Istúriz. Novament va ser nomenat Ministre d'Hisenda pel General Ramón María Narváez entre febrer i abril de 1868 fins a l'esclat de la revolució de 1868. Amb l'arribada de la restauració borbònica és nomenat Senador Electiu per Salamanca en 1876 i Vitalici per Antonio Cánovas del Castillo en 1877.
Va ser cavaller de l'Orde de Carles III (1846) i cavaller de l'Orde d'Isabel la Catòlica. L'any 1855 va publicar una obra titulada Reseña histórica sobre el estado de la Hacienda y del Tesoro Público en España, durante la administración progresista y moderada (1855).
Fidel partidari del moderantisme espanyol, va destacar per la seva amistat amb Juan Bravo Murillo i amb el General Ramón María Narváez. Va aconseguir la concessió de títol de Ciutat per a la seva vila natal, motiu pel qual l'ajuntament li va dedicar un carrer. Va morir a Madrid en 1887.

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 29 novembre 2015].
* ↑ Antepasados ilustres
* ↑ Pequeña biografía de un ministro de Hacienda nacido en Béjar
* ↑ Fitxa del Senat
# Juan José Mira

Juan José Mira, pseudònim de Juan José Moreno Sánchez (La Puerta de Segura, Jaén, 1907 - Lloret de Mar, Selva, 17 d'agost de 1980), va ser un escriptor espanyol.
Llicenciat en Dret per la Universitat Central de Madrid, durant la Guerra Civil Espanyola va participar com a militar en el bàndol republicà fins al final de la mateixa. Després de passar per un camp de concentració es va establir a Barcelona. Membre del Partit Comunista a l'interior durant la dictadura franquista, va col·laborar a Mundo Obrero i va treballar com a corrector d'estil i guionista de cinema. Escrivia novel·les policíaques que tenien una acceptació suficient en l'època. En 1952 va obtenir el Premi Planeta en la seva primera edició per En la noche no hay caminos. (obra que va aconseguir 28 edicions en 2006).

## Altres obres

* Así es Rosa (1945)
* Rita Suárez (1946)
* En la noche no hay caminos
* Mañana es ayer (1954)

## Referències

* ↑ El escritor jiennense Juan José Mira fue el primer ganador del Premio Planeta a orgullososdejaen.es
* ↑ En la noche no hay caminos a xtec.es
* ↑ En la noche no hay caminos, al web del Premi Planeta
# Juli Ernest de Brunsvic-Dannenberg

Juli Ernest de Brunsvic-Dannenberg -Julius Ernst von Braunschweig-Dannenberg (alemany)- (Dannenberg, Alemanya, 11 de març de 1571 - ibídem, 26 d'octubre de 1636) fou un príncep alemany de la casa de Welf, fill del duc Enric III de Brunsvic-Lüneburg (1533-1598) i d'Úrsula de Saxònia-Lauenburg (1545-1620). Va ser duc de Brunsvic-Lüneburg i príncep de Dannenberg de 1598, en morir el seu pare, fins a la seva mort.
L'1 de setembre de 1614 es va casar amb Maria d'Ostfriesland (1582-1616), filla del comte de Frísia Edzard II (1532-1599) i de Caterina Vasa (1539-1610). El matrimoni va tenir dos fills: Segimon Enric (nascut i mort el 1614) i Maria Caterina (1616-1665), casada amb el duc Adolf Frederic I de Mecklenburg-Schwerin (1588-1658).
En morir la seva dona, el 1616 es va tornar a casar amb Sibil·la de Brunsvic-Lüneburg (1584-1652), filla del duc Guillem de Brunsvic-Lüneburg. D'aquest segon matrimoni també en nasqueren dos fills: August (1619) i Anna Maria (1622).
Juli Ernest va morir sense deixar descendència masculina, de manera que el principat de Dannenberg es reunificà amb el de Luneburg, ja que l'heretà el seu germà August.

## Enllaços externs

* Lundy, Darryl. «Ernst Juli de Brunsvic-Dannenberg» (en anglès). The Peerage. [Consulta: 20 maig 2018].
* «Ancestry Library Edition».
# Josep Jané i Solà

Josep Jané i Solà (Igualada, 21 de juny de 1936-Barcelona, 28 d'abril de 2018) ha estat professor universitari, treballador de banca i empresari. Des del 1977 ocupa la presidència de Boí-Taüll Resort, de la qual fou fundador, i des del 1978 la de Bankpime, Banc de la Petita i Mitjana Empresa. Ha estat president de la Societat Catalana d'Economia, filial de l'Institut d'Estudis Catalans, des del 1994 fins al 2000.

## Trajectòria

Josep Jané estudià Ciències Econòmiques a la Universitat de Barcelona, en la mateixa promoció que Ernest Lluch, i va fer la seva tesi doctoral amb direcció de Fabià Estapé analitzant el problema dels salaris a Espanya. L'any 1969 obté la càtedra de Política Econòmica de la Universitat de Granada, i posteriorment torna a la UB en desdoblar-se la càtedra del doctor Estapé. Compagina la tasca docent amb la seva dedicació professional a la Banca Mas Sardà.
La seva afició per la muntanya i el seu vincle amb l'Alta Ribagorça des que tenia 20 anys el portaren a fundar el resort de Boí-Taüll l'any 1976.
El 1978, en plena crisi econòmica, crea el Banc de la Petita i Mitjana Empresa (BPME, conegut posteriorment com a Bankpime), sense deixar, però, la seva càtedra (fins a la seva jubilació docent anticipada). El 1993, després d'una extorsió per un advocat barceloní condemnat posteriorment per aquests fets, el BPME és investigat per suposades irregularitats. El 2001 abandona l'entitat bancària per la pressió del sector d'Agrupació Mútua, que aconsegueix una majoria de les accions.
Ha publicat més de cinc-cents articles i comentaris sobre temes d'economia en nombrosos mitjans de comunicació, i ha estat responsable del «Suplement d'Economia» del diari La Vanguardia de Barcelona durant nou anys (1970-1978).

## Premis

Josep Jané posseeix els premis Ciutat de Barcelona 1968 de Tesis Doctorals i Premi Fundación Juan March 1970 d'Ajut a la Investigació en Ciències Econòmiques, i la Medalla de Turisme de Catalunya, atorgada el 1994 per la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* 1 2 Departament d'Innovació, Universitats i Empresa, Generalitat de Catalunya, Entrevista amb Josep Jané, un pioner de la docència economicoturística
* 1 2 3 4 Institut d'Estudis Catalans, Josep Jané i Solà (Igualada, Anoia, 1936)
* ↑ Article biogràfic del 2004, Un projecte alternatiu de desenvolupament al Pirineu
# Josep Ismael Antó i Bosquet

Josep Ismael Antó i Bosquet, també conegut com a Antonet, (Tortosa, 10 de desembre de 1930 - Tortosa, 21 d'agost del 2015) fou un futbolista català de la dècada de 1950.

## Trajectòria

Jugava a la posició d'extrem esquerre. La temporada 1951-52 començà a destacar al CD Tortosa. A continuació passà per la UD Melilla on realitzava el servei militar i la temporada 1954-55 fitxà pel RCD Espanyol. No tingué molts minuts a l'equip d'Alejandro Scopelli, ni dels seus substituts, Odilio Bravo, ni el tàndem Ricard Zamora-Josep Espada. Fou una temporada amb resultats dolents i on no es va saber trobar un bon recanvi per al xilè Chico Ramírez. Antó només jugà 4 partits de lliga on no marcà cap gol. La següent temporada fitxà pel València CF, on jugà 8 partits a Primera, marcant dos gols, però tampoc es consolidà com a titular. Després jugà al Real Jaén, CD Tenerife, on jugà dues temporades a molt bon nivell, Recreativo de Huelva, Gimnàstic de Tarragona i CD Tortosa.
Un cop retirat romangué lligat a la Penya Blanc-i-blava de Tortosa i Comarca i el 2014 dirigia Càritas Interparroquial de Tortosa.

## Referències

* 1 2 «El tortosino José Ismael Antó». Mundo Deportivo, 04-11-1960. [Consulta: 1r octubre 2014].
* 1 2 3 4 5 6 7 «Fitxa d'Antó». Periquito.cat. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ Algueró, Enric «Futbol: fallece el carismático extremo tortosino José Ismael Antó». Diari de Tarragona, 22-08-2015. Arxivat de l'original el 2015-12-11 [Consulta: 10 desembre 2015].
* ↑ «Tortosa 3-Horta 2». Mundo Deportivo, 16-09-1953. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «Reus 3 – Tortosa 1». Mundo Deportivo, 18-10-1954. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «Ficha de José Ismael Antó». ciberche.net. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «Tortosa – (al començament de la pàgina)». Mundo Deportivo, 09-04-1962. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «5è Aniversari a Tortosa». RCD Espanyol, 11-04-2013. Arxivat de l'original el 2014-08-08. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ ACN «El Ayuntamiento de Tortosa aportará 18.500 euros al comedor social de Cáritas». La Vanguardia, 01-07-2014.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Joseph Albert Babor

Joseph Albert Babor (1895 - 1976) fou un químic estatunidenc que destacà en el camp de l'educació.

## Vida

Babor estudià al College of the City of New York ("City College") on es graduà en ciències el 1916. Després continuà els seus estudis a la Universitat de Colúmbia on obtingué el màster en química el 1919 i el doctoral el 1924, al mateix temps que era professor del City College, assolint el màxim nivell el 1945 i jubilant-se el 1956.

## Obra

La principal activitat de Babor fou la redacció de llibres de text. Entre 1929 i 1953 en publicà quasi una dotzena de teoria, problemes i pràctiques de laboratori, tots publicats per l'editorial Thomas Y. Crowell Publishers Co. Science Textbooks. En destaca el Basic college chemistry, amb 91 edicions entre el 1900 i el 1985, i que fou traduït a 4 idiomes.
Fou membre de la Societat Química Americana, assessor d'indústries químiques, per a la qual registrà patents referides a materials aïllants i fabricació d'objectes per modelat, i col·laborà amb els departaments de policia i bombers de Nova York.

## Referències

* 1 2 3 Fernández, M.; Selas, J.M «"El Babor". Análisis de su evolución histórica». An. Quím., 106, 2, 2010, pàg. 129-136.
# Juan de Jesús

Juan Hernández y Delgado, en religió Joan de Jesús (Icod de los Vinos, Tenerife, batejat el 20 de desembre de 1615 - 6 de febrer de 1687, San Cristóbal de La Laguna, Tenerife), va ser un frare franciscà espanyol i místic. Ha estat proclamat servent de Déu,
Va néixer a Icod, en una casa desapareguda al carrer avui anomenat "del Siervo de Dios" en honor seu. Batejat a la parròquia de San Marcos, va rebre el nom de Juan, com el seu avi matern. Sa mare era rebesàvia del noble Diego de Baute (o Ibaute), que era fill de l'últim rei guanxe de Daute. A l'edat de deu anys va treballar com a aprenent de boter a Garachico. L'amo del negoci va maltractar el nen, i en una ocasió va llançar-lo a una foguera: el nen perdé la visió d'un ull. Aprengué a llegir i es va traslladar a la ciutat de Puerto de la Cruz, on va començar a sentir fenòmens místics, incloent una famosa levitació que les cròniques diuen que va ser vista per molts residents de la ciutat, sorpresos davant el fet.
En 1646, en morir la seva mare, va prendre l'hàbit franciscà i entrà com a germà llec al convent de San Juan Bautista del Puerto de la Cruz, prenent el nom de Juan de Jesús. Hi va fer tota mena de treball, fins que fou traslladat al Convento de San Diego del Monte (avui ermita, a San Cristóbal de La Laguna), a la rodalia de la ciutat de San Cristóbal de La Laguna. Hi guanyà fama de santedat per la seva humilitat, caritat envers pobres i malalts, la seva capacitat d'oració i els fenòmens místics que tenia (visions, etc.). Hi va conèixer Sor María de León Bello y Delgado, a qui va donar molts consells espirituals. El 6 de febrer de 1687, Fra Juan de Jesús moria amb una gran reputació de santedat: tenia 71 anys i portava molt de temps malalt.
Fou sebollit a l'església de San Diego del Monte, on fou venerat. Amb el temps, especialment a partir de 1835, quan el convent fou desamortitzat, el seu record s'anà diluint i se'n perdé la memòria. Actualment se'n tramita la beatificació. A Icod és conegut com el Siervo de Dios.
Recentment, el 2010 va sorgir una associació amb el seu nom amb el propòsit d'aprofundir en l'estudi de les seves virtuts, la seva obra i prodigis. Per la seva banda el 2015 es va celebrar els 400 anys del seu naixement.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fray Juan de Jesús, camino de Santidad». Arxivat de l'original el 2013-10-21. [Consulta: 21 novembre 2012].
* ↑ Nace en Tenerife la Sociedad de Amigos de Fray Juan de Jesús
* ↑ La ermita celebra dos aniversarios centenarios este año

## Enllaços externs

* Distinguen en Tenerife la figura de Fray Juan de Jesús
# Juan de Lara e Irigoyen

Juan de Lara e Irigoyen (castellà: Juan de Lara) (Vigo, 16 de maig de 1809 - Madrid, 4 d'octubre de 1869) va ser un militar i polític gallec, ministre durant el regnat d'Isabel II.

## Biografia

Fill del tinent coronel Agustín de Lara, natural de Cartagena, i de Josefa de Irigoyen y de la Quintana, que ho era de Buenos Aires, germana de Matías de Irigoyen. Era primer dels Generals Marquès del Duero i Marquès de l'Havana.
Va ingressar en la Guàrdia Reial en 1825 com a alferes i va aconseguir el grau de tinent general d'Infanteria en 1852. En 1841 va ser nomenat Capità General de les Províncies Basques i el 1843 fou ascendit a Mariscal de Camp.
En 1844 va ser nomenat Governador Militar de Cadis i en 1850 Comandant General del Campo de Gibraltar. Fou diputat per Cadis en 1844 i per Canàries en 1846. Del 13 de gener de 1852 al 16 d'abril de 1852 fou President de la Diputació Provincial de Saragossa. En 1852 va ser nomenat Capità General de Navarra.
Va ser Ministre de la Guerra entre el 13 de juny de 1852 i el 27 de novembre de 1852 i després entre el 14 de desembre de 1852 i el 14 d'abril de 1853.
En 1853 va ser nomenat Capità General de Castella la Nova, en 1863 de València, en 1866 de les Illes Filipines i novament de València fins a 1867. En 1853 fou nomenat senador vitalici.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Sánchez Lecha, Alicia. Los presidentes de la Diputación Provincial de Zaragoza 1813-1999). Diputación Provincial de Zaragoza, 1999, p. 216. ISBN 84-89721-58-0.
* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 31 gener 2016].
* ↑ Fitxa del Senat
# Jupiaba kurua

Jupiaba kurua és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Referències

* ↑ Birindelli, J.L.O., Zanata, A.M., Sousa, L.M. & Netto-Ferreira, A.L. 2009. New species of Jupiaba Zanata (Characiformes: Characidae) from Serra do Cachimbo, with comments on the endemism of upper rio Curuá, rio Xingu basin, Brazil. Neotropical Ichthyology, 7 (1): 11-18.

## Bibliografia

* Zanata, A. M. 1997. Jupiaba, um novo gênero de Tetragonopterinae com osso pélvico em forma de espinho (Characidae, Characiformes). Iheringia, Série Zoologia (Porto Alegre) Núm. 83: 99-136.
# Aizkraukle

Aizkraukle (alemany: Ascheraden) és un poble del municipi Aizkraukle a Letònia, de la regió històrica de Vidzeme, ubicada a la riba dreta del riu Dvinà Occidental.

## Història

L'antic castro dels Livonians va ser utilitzat pels cavallers Alemanys per a la construcció del Castell d'Aizkraukle durant l'edat mitjana, dels quals encara queden algunes restes. Abans de la Primera Guerra Mundial, l'assentament que es trobava en el lloc de l'actual Aizkraukle era conegut pel nom en alemany: Ascheraden.
La ciutat moderna es va establir el 1961 com un assentament per albergar als constructors de la planta d'energia hidroelèctrica als voltants de la Pļaviņas. Originalment es va anomenar Stučkas (o "Стучка", Stuchka i "имени Петра Стучки", imeni Petra Stuchki en rus), per part de Pēteris Stučka, un comunista letó. La localitat va obtenir els drets de ciutat l'any 1967, que també és el moment en què va esdevenir centre administratiu del municipi d'Aizkraukle. El 1990, es va rebatejar com a Aizkraukle, el seu nom històric. El nom significa literalment més enllà del riu Kraukle.

## Economia

Les indústries més importants de la zona inclouen la generació d'electricitat, fusteria, impremta, i l'agricultura.
El 2004 Aizkraukle va ser guardonada com "la ciutat més ordenada a Letònia del 2004", en el seu grup segons la mida.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Pospelov, p. 24
* 1 2 Latvijas PSR Administratīvi Teritoriālais Iedalījums, p. 47
* ↑ Latvijas PSR Administratīvi Teritoriālais Iedalījums, p. 118
* 1 2 «Història». Arxivat de l'original el 2009-04-22. [Consulta: 25 març 2015].

## Vegeu també

* Localitats de Letònia

## Enllaços externs

* «Lloc web oficial d'Aizkraukle» (en letó).
# Festival Flamenc d'Almeria

El festival flamenc d'Almeria és un esdeveniment musical que se celebra a la ciutat de Almeria (Andalusia, Espanya) des de l'any 1966 dedicat per sencer al flamenc.

## Història

El festival flamenc de Almeria comença les seves activitats al juliol de 1966, amb les actuacions de El Chocolate, Fosforito, José Menese, Luis Caballero, Antonio Ranchal i Álvarez de Sotomayor a canti; Pedro Peña i Juan Habichuela a la guitarra; i Trini España i Farruco a ball.
L'any 2016 celebra les seves noces d'or amb activitats especials. Per primera vegada la seva celebració es desvincula de la Fira d'Almeria. Les activitats van incloure concerts, xerrades, cinema, exposicions, visites guiades o classes magistrals.
Els recitals es van celebrar al Mesón Gitano, amb artistes com Rocío Segura, Montse Pérez, Tomàs de Maria, Niño Josele, Arcàngel, Farruquito, Tomatito, José Mercé, Eva La Yerbabuena, Miguel Poveda i Antonio Canales.
Les classes magistrals van tenir lloc al Museu de la Guitarra, amb Tomatito i Antonio Canales. El mateix museu va ser seu de les xerrades impartides per José Manuel Cano, Norberto Torres, Antonio Zapata o Alejandro Reyes. L'exposició sobre els cinquanta anys del festival va tenir lloc a la peña El Taranto. Les projeccions de cinema es van realitzar al Teatre Apolo.
Plazeando pel nucli històric de Almeria és una activitat paral·lela, amb diversos artistes convidats.

## Referències

* ↑ «Guíaflama: “Festival Flamenco de Almería 2016”». [Consulta: 30 novembre 2020].
* ↑ «Plazeando por el Casco Histórico de Almería 2019». Plazeando, 01-07-2020. [Consulta: 30 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Horizonte flamenco: “37º Festival Flamenco – Almería, 2003”
* Almería Cultura: “48º Festival Flamenco Ciudad de Almería 2014”
* Almería Cultura: “50 Festival Flamenco Almería 2016”
* El festival flamenco de Almería celebra sus bodas de oro, por Javier Martínez Alcaraz de 6 de julio de 2016
* Flamenco en Almería