OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maoisme

El maoisme és una variant del marxisme-leninisme desenvolupada a partir del pensament i ensenyaments de Mao Zedong, dirigent del Partit Comunista Xinès, així com de la Xina a partir de 1949. El Partit Comunista Xinès no utilitza mai el terme maoisme, sinó Pensament Mao Zedong, per referir-se a la doctrina de Mao. Fora de la Xina, molts grups maoistes s'han declarat marxistes-leninistes; d'altres, s'han declarat marxistes-leninistes-maoistes, o simplement maoistes.
A la Xina, el Pensament de Mao Zedong forma part de la doctrina oficial del Partit Comunista Xinès, tot i que a partir de finals de la dècada del 1970 i les reformes de Deng Xiaoping, s'hi ha fet un gran nombre de reformes econòmiques, i s'ha introduït en la pràctica una economia de mercat pel que la referència doctrinal a Mao siga més bé simbòlica.
Fora de la Xina, els partits que es declaraven maoistes o seguidors de les tesis de Mao van ser nombrosos als anys 60 i 70, però avui en queden pocs. Els més notables formaren part del Moviment Internacionalista Revolucionari, com el Partit Comunista del Nepal (Maoista), el Nou Exèrcit del Poble a les Filipines o el grup Sendero Luminoso del Perú, considerat terrorista pels Estats Units, entre d'altres.
En general, el maoisme segueix les tesis comunistes anteriors al revisionisme de Nikita Khrusxov. El maoisme es basa en una revolució de base camperola, modelada en l'experiència xinesa. La primera fase es basa en una guerra de guerrilles a les àrees rurals, que hauria de progressar fins a una guerra convencional i l'accés al poder. El maoisme insisteix que, fins i tot després del triomf de la Revolució, cal estar amatent a reprimir els elements burgesos que puguin ressorgir en la societat i al mateix Partit Comunista. La teoria maoista es va condensar en el Petit Llibre Vermell de Mao, d'estudi obligatori a la Xina en l'època de Mao Zedong.

## Referències

* ↑ Lenman, B. P.; Anderson, T., eds. (2000). Chambers Dictionary of World History. p. 769.
* ↑ Meisner, Maurice «Leninism and Maoism: Some Populist Perspectives on Marxism-Leninism in China». The China Quarterly, 45, 45, Jan-Mar 1971, pàg. 2–36. JSTOR: 651881.
* ↑ «Xinhua: Constitution of the Communist Party of China». Arxivat de l'original el 17 octubre 2011. [Consulta: 10 novembre 2011].
* ↑ «Country Reports on Terrorism» (en anglès). US Department of State, 07-04-2030. Arxivat de l'original el 2007-05-05. [Consulta: 15 abril 2009].
* ↑ Moufawad-Paul, J. Continuity and Rupture: Philosophy in the Maoist Terrain. Nova York: Zero Books, 2016. ISBN 978-1785354762.
# Maohokita

La maohokita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor de Ho-Kwang Mao (毛 河 光) (n. 18 de juny de 1941, Xangai, Xina), geòleg del Laboratori de Geofísica de la Carnegie Institution for Science. És expert en altes pressions i temperatures i ha aconseguit repetidament les pressions de laboratori més altes del món. Entre molts honors, va rebre la Medalla Roebling del 2005.

## Característiques

La maohokita és un òxid de fórmula química MgFe₂O₄. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2017, sent publicada per primera vegada el 2018. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba depositat a les col·leccions mineralògiques del museu de geologia de l'Institut Guangzhou de Geoquímica de l'Acadèmia Xinesa de les Ciències, amb el número de catàleg: xy-shock gneiss 290.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al cràter Xiuyan, situat a la localitat de Pianling, dins el comtat de Xiuyan (Liaoning, República Popular de la Xina). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Maohokite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 juny 2021].
# Mariage

Mariage és una pel·lícula francesa dirigida per Claude Lelouch estrenada el 1974.

## Argument

La història d'una parella entre el 6 de juny de 1944 i el 6 de juny de 1974.

## Repartiment

* Bulle Ogier: Janine
* Rufus: Henri
* Marie Déa: La propietària
* Caroline Cellier: La jove casada
* Bernard Le Coq: El jove casat
* Charles Gérard: Un ancià combatent
* Harry Walter
* Léon Zitrone: Ell mateix
* Gérard Dournel: Un ancià combatent
* Germaine Lafaille
* Jean Solar: El general
* Oscar Freitag: L'oficial alemany
# Marc Planus

Marc Planus (7 de març de 1982) és un exfutbolista francès.

## Selecció de França

Va formar part de l'equip francès a la Copa del Món de 2010. Durant més de deu anys ha estat jugador del Girondins de Bordeus.

## Referències

* ↑ «Marc PLANUS». Arxivat de l'original el 12 de juny 2010. [Consulta: 5 octubre 2011].
# Maria Porcia

La lex Maria Porcia va ser una antiga llei romana que pretenia evitar que els generals comandants de les legions presentessin els seus èxits amb exageració per obtenir els honors del triomf. La van proposar els tribuns de la plebs Luci Mari i Marc Porci Cató l'any 62 aC quan eren cònsols Dècim Juni Silà i Luci Licini Murena. Castigava als oficials militars que augmentessin per damunt dels fets reals el nombre de baixes de l'enemic i disminuïssin falsament les baixes pròpies; abans d'entrar a la ciutat havien de jurar davant els qüestors que els informes eren autèntics.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 113-114 [Consulta: 17 abril 2022].
# Maria Plaza i Montaner

Maria Plaza i Montaner (Palma, 1909-1990) fou una mestra, farmacèutica i activista mallorquina.
Plaza va desenvolupar la seva primera professió com a mestra al poble de Búger i ja des de ben jove va participar activament a la política amb els seus pensaments ideològics. Es va casar amb Andreu Crespí i Salom, amb el qual va tenir un fill, Andreu Crespí Plaza. Durant la República va desenvolupar una important activitat política. Va ser militant del Partit Socialista des de 1930 i del sindicat Unió General de Treballadors (UGT), però amb l'inici de la Guerra Civil augmentaren els problemes i, convençuda que mai podria reingressar al partit, va decidir estudiar farmàcia a la Universitat Autònoma de Madrid, on es llicencià l'any 1950.
Va exercir d'apotecària a sa Calatrava durant tota la vida, on va gaudir d'una gran influència sobre els ciutadans que acudien a la farmàcia per curar les seves ferides, però també a demanar consell. Va lluitar activament pels problemes socials dels més desfavorits sense por a represàlies, ja que, com ella deia,"Què hi podia perdre?".
El 1989 mor a Palma i el 1990 es fundaren un centre cultural i una associació de la tercera edat que duen el nom de Maria Plaza, els Hostalets. El 1992, li varen concedir el premi Rosa Manzano per la seva activitat destacada en el camp social.

## Referències

* 1 2 3 4 «Maria Plaza Montaner». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Marçan

«Marçan» té aquests significats:
* Marçan (Aude), municipi al departament de l'Aude de la regió d'Occitània (França)
* Marçan (Gers), municipi al departament del Gers de la regió d'Occitània (França)
* vescomtat de Marçan, jurisdicció feudal de Gascunya (Occitània), centrada al voltant de lo Mont, abraçant tota la comarca de Marçan
# Mas les Eroles

Mas les Eroles és una obra de la ciutat d'Oliana a la comarca de l'Alt Urgell inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un típic mas de la comarca de l'Alt Urgell, situat al vessant sud occidental del tossal de la creu. Està estructurat en dos pisos, cobert a dues aigües amb pissarra sobre bigues. Avui està abandonada.

## Història

El lloc de les Anoves és esmentat en documents des del 972, així com en l'acta de consagració de la Seu. Apareix també en l'acta de consagració de Sant Serni de Tavèrnoles, de 1040.
En desaparèixer les jurisdiccions senyorials al segle xix, el domini de les Anoves passà al capítol de la Seu d'Urgell.

## Referències

* 1 2 3 «Mas les Eroles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2018].
# Mas les Mates

El Mas les Mates és un edifici d'Olot (Garrotxa) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una edificació de caràcter rural i agrícola del Pla d'Olot. Sobre una construcció anterior es forma la façana amb elements decoratius i materials del modernisme popular. Composició simètrica a partir de crugies rectangulars i formant una façana del tipus basilical. Destaquen les obertures emmarcades amb rajols de ceràmica vista i una doble galeria a la planta superior. Completa el conjunt una era i coberts-cabanes.

## Referències

* ↑ «Mas les Mates». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Mas la Noguera (Olost)

El Mas la Noguera és una masia amb elements gòtics d'Olost (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular orientat a migdia amb teulada a quatre vessants. A la façana principal hi ha un portal adovellat i, a sobre, tres balcons allindats, el de la dreta i el central tenen motius renaixentistes, carots i figures humanes, així com l'escut del llinatge, tot emmarcat per un guardapols apuntat.
A la part dreta de la casa va haver-hi una ampliació el 1731. Hi trobem un cos independent amb galeries, unit a la casa per mitjà de la lliça. A darrere hi ha un pou cisterna i al costat una finestra amb pedra treballada.
Al davant de la casa hi ha els corrals i les cabanes.
Portals interiors
A l'interior hi ha dos portals de llinda de pedra treballada, d'1,9 m d'alçada aproximada, un més ample que l'altre. Als cantons, la pedra està treballada formant diferents plans que s'uneixen en punta a la part de dalt. A cada portal hi ha dos petits bustos, un masculí i un femení. En una porta són figures infantils i a l'altra són adults.

## Història

L'any 1406, ja consta en la llista de caps de casa súbdits del monestir de Lluçà. Segons el Capbreu de bens del monestir fet l'any 1434, pagava el cens al batlle de Pecanins.
Joan Noguera, l'any 1630, fou fet padrí d'un fill de la casa Puig i Sorribes.
A mitjans del segle xviii es perdé el llinatge ja que un hereu de Comalrena es va casar amb la pubilla de La Noguera i va passar a ser de Comalrena i Sobregrau.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Mas la Noguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 agost 2021].
# Maurizio Verini

Maurizio Verini (Riolo Terme, Itàlia, 9 de juliol de 1943) és un pilot de ral·li italià actualment retirat. Va ser guanyador del Campionat d'Europa de Ral·lis de l'any 1975 amb un Fiat 124 Abarth Rallye i del Campionat d'Itàlia de Ral·lis de l'any 1974 també amb un Fiat 124 Abarth Rallye.

## Trajectòria

Verini aconsegueix guanyar el seu primer títol important l'any 1974, quan a bord d'un Fiat 124 Abarth Rallye guanya el Campionat d'Itàlia de Ral·lis amb Luigi Macaluso de copilot. A més a més, aquella temporada acaba en tercera posició del Campionat d'Europa de Ral·lis.
L'any 1975 aconsegueix el títol continental, de nou amb un Fiat 124 Abarth Rallye, comptant en aquesta ocasió amb Francesco Rossetti de copilot. Entre les seves victòries d'aquella temporada cal destacar l'aconseguida al Ral·li Costa Brava. Aquell any també aconsegueix guanyar la categoria Grup 4 de la prova del Campionat Mundial de Ral·lis del Ral·li de la Gran Bretanya.
Caldria destacar que, dins del Campionat Mundial, va quedar segon del Ral·li de Sanremo en dues ocasions els anys 1977 i 1978, superat per Jean-Claude Andruet en el primer i per Markku Alén en el segon.

## Referències

* ↑ Shacki. «Maurizio Verini - rally profile eWRC-results.com» (en anglès). [Consulta: 13 juliol 2022].
# Masia Soldevila

La Masia Soldevila és una obra del municipi d'Arbeca (Garrigues) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia destinada a l'explotació agrària de la terra. Arran de l'habitatge hi havia construccions posteriors per al bestiar que avui ja no hi són perquè s'enderrocaren, també hi ha un pou i un forn petit.
La masia és una edificació aïllada coberta amb un sostre a dues aigües. L'interior està totalment enderrocat, només es conserva part de l'embigat que ens deixa veure que hi havia hagut una estructura de planta baixa més dos pisos. Els materials usats en la construcció són la maçoneria, la pedra i les teules.
La façana principal està orientada a migdia i les obertures estan disposades simètricament, veiem tres finestres al pis superior, tres a l'inferior i, a la planta baixa, la portada central i dues finestres més. Les finestres del primer pis tenen remarcada l'obertura per grans blocs de pedra i ampits. A la llinda central hi ha la data de 1845. La portada té una gran llinda damunt la qual s'hi veu una obertura apuntada. Les obertures de les façanes restants estan disposades sense cap tipus d'ordre.

## Referències

* 1 2 3 «Masia Soldevila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2016].
# Maupiti

Maupiti és una de les illes de Sotavent de les illes de la Societat, a la Polinèsia Francesa. És l'illa volcànica més occidental de l'arxipèlag, a 40 km l'oest de Bora Bora. Les seves coordenades són: 16° 25′ S, 152° 15′ O﻿ / ﻿16.417°S,152.250°O﻿ / -16.417; -152.250.
Maupiti consisteix en una illa de 380 m d'altitud que es troba al mig d'una llacuna envoltada per cinc illots baixos i uns esculls de corall i oberta a l'oceà per dos passos navegables. La superfície terrestre és d'11 km².
La vila principal és Vaiea, amb una població total de 1.192 habitants al cens del 2002. L'activitat principal és el cultiu de síndries i la recol·lecció de copra. El temple protestant és el centre religiós i social de l'illa, encara que els adventistes i els mormons tenen també els seus llocs de culte.
S'hi troben vestigis arqueològics datats al voltant de l'any 850 dC. Es tracta de petròglifs representant tortugues, hams i penjolls de dents de catxalots que són comparables al trobats a Nova Zelanda, però anteriors. El primer europeu que la va veure va ser el neerlandès Jacob Roggeveen, el 1722. Històricament l'illa ha tingut unes relacions estretes amb Bora Bora. Al principi del segle xix va quedar sota la sobirania del gran cap de Bora Bora. El 1877 va entrar en conflicte amb l'illa veïna per litigis sobre l'atol Manuae, i va demanar el protectorat francès.
Històricament es coneixia amb el nom de Maurua, i Domingo Boenechea, el 1775, l'anomenà San Antonio.
# Menip (militar)

Menip (en llatí: Menippus, en grec antic: Μένιππος) fou un oficial de Filip V de Macedònia.
L'any 208 aC, quan Filip va haver de tornar de la guerra que lliurava al sud contra els etolis, aliats als romans, per causa dels avalots al Regne de Macedònia, va deixar el comandament de 2500 homes a Menip i Polifantes, per a donar suport a la Lliga Aquea. El 207 aC Filip el va enviar en ajut de Calcis a Eubea, que era atacada per Àtal I de Pèrgam i els seus aliats romans, però el seu atac va ser rebutjat, segons Titus Livi i Polibi.

## Referències

* ↑ 2.Menippus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1041
# Menip de Pèrgam

Menip de Pèrgam (en llatí: Menippus, en grec antic: Μένιππος) fou un geògraf grec nadiu de Pèrgam que va viure en temps de l'emperador August.
Va escriure l'obra Περίπλους τῆς ἐντὸς θαλάττης (Períplous tḗs entós thaláttēs 'Periple per la mar interior'). D'aquesta obra, Marcià d'Heraclea en va fer un resum i en va aprofitar parts. S'han conservat alguns fragments. També l'esmenta diverses vegades Esteve de Bizanci.

## Referències

* ↑ Smith, William. «4.Menippus of Pergamus». A: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1042.
# Michel Wieviorka

Michel Wieviorka (París, 1946) és sociòleg, codirector del Collège d'Études Mondiales i director d'estudis a l'École des Hautes Études en Sciences Sociales de París, on va ser responsable del Centre d'Analyse et d'Intervention Sociologiques (CADIS) entre el 1993 i el 2009. És administrador de la Fondation Maison des Sciences de l'Homme, president de l'Associació Internacional de Sociologia, fundador i editor de la revista sociològica Le Monde des Debats i codirector de la revista científica Cahiers Internationaux de Sociologie. Deixeble d'Alain Touraine, s'ha centrat en les nocions de conflicte, terrorisme i violència, així com en l'estudi del racisme, els moviments socials i la pluriculturalitat. Entre les seves publicacions editades a l'Estat espanyol destaquen El espacio del racismo (Paidós Ibérica, 1992), Otro mundo... Discrepancias, sorpresas y derivas en la antimundialización (Fondo de Cultura Económica, 2009), El racismo: una introducción (Gedisa, 2009) i Una sociología para el siglo XXI (UOC, 2011). Actualment és una de les veus més il·lustres i mediàtiques del panorama intel·lectual francès i un dels científics socials més reputats del món.

## Referències

* ↑ «Michel Wieviorka». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].
# Michael J. Moravcsik

Michael Julius Moravcsik (25 juny 1928, Budapest, Hongria - 25 abril 1989, Torí, Itàlia) va ser físic teòric de l'energia i professor a la Universitat d'Oregon a Eugene fins a l'any 1987. També es dedicà a investigar la metododologia de la ciència i el desenvolupament de la ciència al tercer món, fent especials contribucions en el camp de la cienciometria. En un altre ordre de coses també és conegut per ser estudiós i crític de la música.
El 1985 va guanyar la medalla Derek de Solla Price

## Referències

* ↑ Goldstein, G.R. «Michael J. Moravcsik: A biographical sketch». Few-Body Systems, Vol. 9, num. 2, 1990, pàg. 41-56. DOI: 10.1007/BF01091696.
* ↑ Moravcsik, Michael J. Musical Sound: An Introduction to the Physics of Music. New York: Kluwer Academic/Plenum Publishers, 1987. ISBN 0306467100.
* ↑ «Derek John de Solla Price award of the journal 'Scientometrics'». ISSIː International Society for Scientometrics and Informetrics. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 30 gener 2016].
# Microhyla palmipes

Microhyla palmipes és una espècie de granota que viu a Indonèsia i Malàisia.

## Referències

* Iskandar, D., Tzi Ming, L. & Mumpuni 2004. Microhyla palmipes. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 2 de febrer del 2008.
# Microhyla picta

Microhyla picta és una espècie de granota de la família Microhylidae que viu al Vietnam. La cria d'aquesta espècie es porta a terme en aigua mitjançant el desenvolupament larvari. No hi ha amenaces significatives per a la supervivència d'aquesta espècie, tot i que la regió està presumiblement àmpliament modificada pel desenvolupament agrícola.

## Referències

* ↑ Peter Paul van Dijk; Annemarie Ohler. Microhyla picta. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 14-09-2014.
# Metropolitan Tower

La Metropolitan Tower és un gratacel residencial novaiorquès de 218 d'alt per a 68 pisos. Es troba a la part oest del carrer 57, a Midtown, Manhattan.

## Enllaços externs

* (anglès) Web oficial
* (anglès) La Metropolitan Tower a Skyscraperpage
* (anglès) La Metropolitan Tower a Emporis
# Mariano Ordóñez García

Mariano Ordóñez García (Madrid, 8 de març de 1874 - 3 de juny de 1938), advocat i polític espanyol, va ser ministre de Gracia i Justícia, ministre d'Hisenda i ministre de Marina durant el regnat d'Alfons XIII d'Espanya.

## Trajectòria

Membre del Partit Conservador, va iniciar la seva carrera política en les eleccions generals espanyoles de 1903 en les quals va resultar escollit diputat al Congrés pel districte de Tui (Pontevedra), escó que havia estat controlat pel seu pare, Ezequiel Ordóñez González des de les eleccions generals espanyoles de 1879, i que tornaria a obtenir en els successius comicis celebrats fins a 1923 (començament de la dictadura de Primo de Rivera).
Va ser ministre de Gracia i Justícia en dues ocasions: entre l'1 de setembre de 1920 i el 13 de març de 1921 al govern que va presidir Eduardo Dato, i entre l'1 d'abril i el 4 de desembre de 1922 en un gabinet presidit per Sánchez Guerra. També va ser ministre d'Hisenda entre el 7 de juliol i el 14 d'agost de 1921 en un govern Allendesalazar, i ministre de Marina entre el 8 de març i l'1 d'abril de 1922 en el ja citat govern Sánchez Guerra.

## Referències

* ↑ Fitxa al Congrés dels Diputats d'Ezequiel Ordóñez
* ↑ José Varela Ortega. El poder de la influencia: geografía del caciquismo en España (1875-1923), p.374.
* ↑ Fitxa del Congrés de Mariano Ordóñez
Càrrecs públics :
| Precedit per: Gabino Bugallal Araujo Josep Bertran i Musitu | Ministre de Gràcia i Justícia 1920-1921 (abril-desembre) 1922 | Succeït per: Vicente Piniés Bayona Carlos Canal y Mingolla |
| Precedit per: Manuel Argüelles y Argüelles | Ministre d'Hisenda 1921 | Succeït per: Francesc Cambó i Batlle |
| Precedit per: José Gómez-Acebo y Cortina | Ministre de Marina (març-abril) 1922 | Succeït per: José Rivera y Álvarez-Camero |
# Michel Duc Goninaz

Michel Duc Goninaz (París, 6 de setembre de 1933 - 26 de març de 2016) va ser un lingüista francès. Va ser el principal revisor del diccionari La Plena Ilustrita Vortaro de Esperanto.
Va tenir un paper en la pel·lícula en la llengua auxiliar internacional esperanto Angoroj (1964). El 1971 va compilar el Vocabulaire Espéranto (Laŭtema esperanta franca vortareto), un diccionari temàtic francès-esperanto (2a edició, 1990), i va adaptar l'obra d'Alexander Pushkin El Convidat de Pedra a l'esperanto com La Ŝtona Gasto. També ha traduït a l'esperanto L'estrany d'Albert Camus i Història d'un Somni d'Arthur Schnitzler. Ha estat durant molts anys professor a la Universitat de Provence (Aix-Marseille). Actualment forma part de l'Acadèmia Internacional de Ciències de San Marino i és columnista habitual de la revista Monato.
El 2002, ell i Claude Roux van actualitzar i revisar La Plena Ilustrita Vortaro de Esperanto, un diccionari de referència monolingüe redactat per Gaston Waringhien i publicat per primer cop el 1976. Per aquest motiu, la revista La Ondo de Esperanto el va escollir Esperantista de l'Any. El 2005 en va aparèixer una altra edició revisada, amb l'ajut de Bertilo Wennergren.

## Obres

* 1979. "Esperanto en Perspektivo: Faktoj kaj analizoj pri la internacia lingvo" ("Esperanto Dins perspectiva: Fets i anàlisis sobre la Llengua Internacional", Ivo Lapenna, Ulrich Lins, Tazio Carlevaro: Compte-rendu) LPLP, 3:1, 40–45.
* 1983 (amb Denis Creissels). "Les langues d'U.R.S.S.: Aspectes linguistiques et sociolinguistiques" a LPLP, 7:2, 198 ff.
* 2000. "L'espérantologie en revue (2)" a LPLP, 24:2, 197–200.
* 2005. La Plena Ilustrita Vortaro de Esperanto. Paris: Sennacieca Asocio Tutmonda, 1265 pp. ISBN 2-9502432-8-2.

## Referències

* ↑ «Panteono - Michel Duc Goninaz» (en esperanto). Edukado.net. [Consulta: 27 març 2016].
* ↑ Don Harlow, "Review: Nova Plena Ilustrita Vortaro (New Complete Illustrated Dictionary) Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine." Esperanto-USA blog, 28 March 2007.
* ↑ Bertilo Wennergren, "Kritikaj notoj pri la Plena Ilustrita Vortaro 2002 kaj 2005", 3 August 2009.

## Enllaços externs

* 8 minuts de la conferència de Michel Duc-Goninaz "Kia ni rigardas nian lingvon?" en el 56è congrés de SAT-Amikaro, celebrat el 2001 a Chambery, França.
# Minot

«Minot» té aquests significats:
* Minot (Dakota del Nord)
* Minot (Maine)
* George Richards Minot (Boston, 1885 - 1950), metge estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia.