OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Léonard Daghelinckx

Gustave Léonard Daghelinckx (Borgerhout, 10 d'abril de 1900 - Borgerhout, 3 de març de 1986) va ser un ciclista belga que va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers de 1920 i els de París de 1924.
El 1920 va prendre part en dues proves: velocitat individual i tàndem, quedant eliminat a les sèries en ambdues. El 1924 va guanyar la medalla de bronze en la prova de persecució per equips, formant equip amb Jean van den Bosch, Henri Hoevenaers i Fernand Saive. Als 50 quilòmetres es desconeix la posició final.

## Palmarès

* 1920
** Campió de Bèlgica de velocitat
* 1921
** Campió de Bèlgica de velocitat
* 1923
** Campió de Bèlgica de velocitat
* 1924
** Campió de Bèlgica de velocitat
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics d'Anvers en persecució per equips

## Referències

* ↑ «Olympedia – Léonard Daghelinckx». [Consulta: 9 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de Léonard Daghelinckx a sitiodeciclismo.net
# Storøya

Storøya és una illa deshabitada de l'arxipèlag de les Svalbard. Es troba a l'est de Nordaustlandet, del qual es troba separat per l'estret de Storøysundet. La part meridional de l'illa es troba coberta per la glacera Storøyjøkulen.
Storøya forma part de la Reserva natural del nord-est de Svalbard. El seu punt més elevat es troba a 250 msnm.

## Referències

* ↑ «Storøya (Svalbard)». Norwegian Polar Institute. Arxivat de l'original el 24 de novembre 2015. [Consulta: 2 juliol 2013].
* ↑ Arctic Pilot: Sailing directions Svalbard–Jan Mayen. 7. Stavanger: The Norwegian Hydrographic Service and The Norwegian Polar Institute, 1988, p. 379. ISBN 82-90653-06-9.
* ↑ «Storøyjøkulen (Svalbard)». Norwegian Polar Institute. Arxivat de l'original el 24 de novembre 2015. [Consulta: 2 juliol 2013].
# Daniel Bell

Daniel Bell (Nova York, 10 de maig de 1919 - Cambridge, Massachusetts, 25 de gener de 2011), també conegut com a Daniel Bolotsky, va ser un sociòleg de la Universitat Harvard dedicat a l'estudi de la societat postindustrial. La seva obra més famosa és The End of Ideology, publicada el 1960.
Les seves idees centrals sobre la societat contemporània es basen en el fet que la ideologia política tradicional està desapareixent, substituïda per altres interessos i per un augment de la informació disponible, que permet que la nova elit social estigui basada en el coneixement i la tecnologia. Un altre punt clau és el creixent hedonisme, possible per les millores en les condicions de vida al món desenvolupat, que fan que disminueixi l'esforç general, un dels principis del capitalisme.

## Referències

* ↑ «Daniel Bell». Encyclopædia Britannica [Consulta: 3 desembre 2016].
# Sine ira et studio

Sine ira et studio o en català sense rancúnia i sense parcialitat, és una locució llatina que prové de la introducció dels Annals de l'historiador romà Tàcit. N'hi ha moltes altres variants.
Tàcit preconitza que els historiadors solen mancar al seu deure i al seu desig d'objectivitat i d'imparcialitat. Segons escriu, molts cometen dos errors importants: quan descriuen un sobirà viu, sovint per por de represàlies i altres interessos personals (studio), l'adulen i n'embelleixen la història; però, després la seva mort, per ira, l'enlletgeixen tant com poden. En la introducció a la primera edició bilingüe de l'obra de Tàcit, el filòleg Ferran Soldevila veu el valor de l'historiador en la seva preocupació d'imparcialitat, de documentació i de veracitat.
Tàcit promet no fer ni l'una cosa ni l'altra. Sèneca ja va introduir la seva paròdia «estrafent les declaracions d'imparcialitat consuetudinàries»: l'afirmació nihil nec offensae ne gratiae dabitur recorda molt de prop el celebèrrim sine ira et studio. Tot i que el mateix Tàcit no mantingué el seu compromís, com va demostrar-se en estudis crítics des del segle xix, la seva frase encara s'utilitza per a indicar la necessària objectivitat de la historiografia i, per extensió, de tota activitat científica o periodística. És un dels primers esments escrits del principi de la necessitat de fonts fiables i independents del subjecte, que també ha de preponderar en el treball enciclopèdic.

## Uns exemples

* Josep M. Solé i Sabaté, «Sine ira et studio (Tàcit, “sense ira ni parcialitat”)» (2008).
* Enrique Moradiellos, Sine ira et studio. Ejercicios de crítica historiográfica (en castellà), (2000).
* Friedrich Nietzsche, «Enumerem per torn les tendències i virtuts concretes d'un filòsof: la seva tendència al dubte, a la negació […], el seu desig de neutralitat i d'objectivitat, el seu desig de procedir sine ira et studio.» (1887).

## Referències

* ↑ Traducció per Ferran Soldevila de Tàcit. Annals, vol. I: llibres I-II. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1930, p. 2. ISBN 9788472259249. .
* ↑ Tàcit & Ferran Soldevila, op.cit., pàgina IX
* ↑ Sèneca, Luci Anneu. Apocolocintosi del diví Claudi: Epigrames. Traducció: Juan Mariné Isidro (traducció i comentari). Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2004, p. 197. ISBN 9788472258341.
* ↑ Soldevila, 1930, p. X-XII.
* ↑ Solé i Sabaté, Josep Maria «Sine ira et studio (Tàcit, «sense ira ni parcialitat»)». Gimbermat, 50, 2008, pàg. 13-27. ISSN: 0213-0718.
* ↑ Moradiellos, Enrique. Sine ira et studio. Ejercicios de crítica historiográfica. Càceres: Universitat d'Extremadura, 2000, p. 221. ISBN 9788477234074.
* ↑ «9,32». A: La genealogia de la moral. Traducció: Joan Leita Graell. Barcelona: Educaula, 2010. ISBN 9788492672882.
# Prorhynchus putealis

Prorhynchus putealis és una espècie de lecitoepiteliat prorínquid que habita a Nova Zelanda.

## Referències

* ↑ Haswell WA, 1898. On a prorhynchid turbellarian from deep wells in New Zealand. Q J Microsc Sci 40: 631-645.
# Gipsisòl

Un gipsisòl en la classificació dels sòls Base de Referència Mundial pels Recursos del Sòl són sòls amb una acumulació secundària substancial de guix/algeps (CaSO₄.2H₂O). Es presenten en les parts més àrides.En la classificació USDA soil taxonomy es classifiquen com Gypsids, en la classificació russa soviètica s'anomenaven sòls desèrtic.
Els gipsisòls es desenvolupen majoritàriament en sòls sense consolidar al·luvials, col·luvials i en dipòsits eòlics rics en bases químiques de materials meteoritzats. La vegetació dominant és llenyosa i xeròfila o d'herbàcies efímeres. El perfil del sòl és amb horitzons A, B i C. L'acumulació de guix, amb carbonats o sense, es concentra dins i sota l'horitzó B.
Els gipsisòls profunds regables poden tenir una gran varietat de conreus. Els rendiments baixen molt allà on hi ha un horitzó petroguixenc a poca fondària. Hi pot haver problemes de subsidència i altres.
Es calcula que al món hi ha uns 100 milions d'hectàrees ocupades per gipsisòls. On n'hi ha més és al voltant de Mesopotàmia, zones àrides de Mitjà Orient i l'adjacent Àsia central a més dels deserts de Líbia i Namíbia, el sud-est i centre d'Austràlia i le sud-oest dels Estats Units.

## Referències

* ↑ IUSS Working Group WRB. «World Reference Base for Soil Resources, 4th edition». IUSS, Vienna, 2022.
* 1 2 IUSS Working Group WRB. «Base referencial mundial del recurso suelo 2014, Actualización 2015». Informes sobre recursos mundiales de suelos 106, FAO, Roma, 2015.

## Vegeu també

* Classificació dels sòls
Viccionari
# Joana I de Borgonya

Joana I de Borgonya (1191-1205), nascuda Joana de Hohenstaufen, va ser Comtessa de Borgonya de l'edat de 9 anys a la seva defunció als 14 anys.

## Biografia

Va néixer el 1191 sent filla del comte Otó I de Borgonya i de Margarida de Blois (1170-1230) (filla del comte Teobald V de Blois i de Chartres i d'Alix de França (al seu torn filla del rei Lluís VII de França). Dins el mateix any del seu naixement, però més tard, va néixer la seva germana Beatriu II de Borgonya (1191-1231). El 13 de gener de 1197 el seu pare fou assassinat a Besançon a l'edat de 32 anys i Joana el va succeir com a comtessa palatina de Borgonya quan només tenia 9 anys.
Va morir el 1205 quan tenia només 14 anys. La seva germana Beatriu II de Borgonya li va succeir juntament amb el seu marit, el duc Otó I d'Andechs i Merània (1180-1234), que fou reconegut comte com Otó II de Borgonya.
# Mugilogobius wilsoni

Mugilogobius wilsoni és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G.R., S.H. Midgley i M. Allen 2002. Field guide to the freshwater fishes of Australia. Western Australian Museum, Perth, Austràlia Occidental. 394 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. 2001. A revision of the gobiid fish genus Mugilogobius (Teleostei: Gobioidei), and its systematic placement. Rec. West. Aust. Mus. (Suppl. Núm. 62):1-233.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cuaespinós escatós

El cuaespinós escatós (Cranioleuca muelleri) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les terres baixes de l'est del Brasil amazònic, incloent l'illa Mexiana.

## Referències

* ↑ «Cuaespinós escatós». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/04/2021(català)
# Manuel Soeiro Esteves Vasques

Manuel Esteves Soeiro Vasques (17 de març de 1909 - febrer de 1977) fou un futbolista portuguès de la dècada de 1930.
Fou 12 cops internacional amb la selecció portuguesa. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Sporting Clube de Portugal.
El seu nebot Manuel Vasques també fou futbolsita.

## Referències

* ↑ Portugal stats at Eu-Football
* ↑ Perfil a thefinalball
* ↑ Perfil a foradejogo
# Regiment Ultònia

El Regiment Ultònia va ser un regiment de l'exèrcit espanyol (1709 - 1818) reclutat entre irlandesos que van fugir després de la derrota dels catòlics a mans de Guillem III d'Orange-Nassau l'any 1691. Inicialment eren uns 14.000, encara que van arribar a ser 20.000. Després del Tractat d'Utrecht el nombre es va reduir a 5.000. La majoria dels exiliats irlandesos es van establir a França però també van lluitar en altres exèrcits europeus, instal·lat a Rússia, Àustria i Espanya.
Segons el noble irlandès Guillem Lyons, cap del Regiment Ultònia, al segle xvii molts irlandesos van ser perseguits per causes religioses i polítiques si no és que canviessin la religió catòlica per la protestant. Moltes famílies van emigrar (Sarfield, O'Sulivan, Bulers, Clonard, O'Donell, etc.) I diverses van venir a Espanya allistant-se en l'exèrcit espanyol amb permís del rei Felip V d'Espanya. En aquella època la fam era un problema recurrent i la gent feia qualsevol cosa per aconseguir un petit sou, per això molts irlandesos van venir a Espanya, país catòlic, sense que això fos res inusual. És lògic que les famílies emigressin per viure millor, i els components del Regiment Ultònia lluitar pel poc diners que guanyaven, ja que eren mercenaris i van lluitar en diversos llocs del món, com Mèxic, Àfrica o Nàpols.
Durant els tres setges de Girona (1808-1809) ocorreguts durant la Guerra del Francès, el Regiment Ultònia fou un dels protagonistes destacats de la defensa de la ciutat.
L'Associació de Reservistes Voluntaris Catalans Ultònia porta el seu nom com a record.

## Hodonímia

El 29 de novembre de 1869 l'Ajuntament de Girona aprovà en ple dedicar un carrer a aquest regiment, que va des del pont de l'Areny fins a la cruïlla entre el carrer del Migdia i el de Tomàs de Lorenzana.

## Referències

* ↑ Conde de Clonard. Historia organica de las armas de infanteria y caballeria españolas desde la creacion del ejercito permanente hasta el dia (en castellà). vol.11. Castillo, 1857, p. 354.
* ↑ Alberch i Fugueras, Ramon «Tots els carrers de Girona: El carrer d'Ultònia». El Punt, 2530, 15-04-1987, pàg. 6 [Consulta: 20 juliol 2021].

## Vegeu també

* Edifici Ultònia

## Enllaços externs

* Barbarà, Joan; Breatnach, Oisin «Irlandesos, els grans oblidats dels setges». Revista de Girona, 254, 2009, pàgs. 52-55 [Consulta: 8 setembre 2011].
* Reconstrucció Històrica, Girona 1809, Amics de la Girona Napoleònica - El regiment Ultònia, història i vincles amb la ciutat de Girona Arxivat 2010-05-01 a Wayback Machine.
* Carrer d'Ultònia Arxivat 2021-07-20 a Wayback Machine. al nomenclàtor de carrers de Girona de l'Ajuntament de Girona
# Raneen Bukhari

Raneen Bukhari és una comissària d'exposicions, activista i gestora de xarxes socials saudita. Treballa en la galeria d'art i de disseny familiar a Al-Khubar.
Va ser una de les sis dones saudites que van participar en el Contemporary Collective, que descrivia 27 obres d'arts de la col·lecció del British Council a l'Aràbia Saudita.
Va implicar-se en els drets de les dones a poder conduir al seu país.
Va ser llistada a les 100 Women BBC el 2018.

## Referències

* ↑ «Meet the 9 Arabs Included in BBC’s 100 Women List for 2018» (en anglès), 04-12-2018. [Consulta: 14 gener 2019].
* ↑ «‘I didn't think I’d live to see it’: Saudi women on the decree that will let them drive» (en anglès). [Consulta: 14 gener 2019].
* ↑ Rubinsztein-Dunlop, Sean. «Saudi Arabia lifts ban on women driving» (en anglès australià), 27-09-2017. [Consulta: 14 gener 2019].
* ↑ «BBC 100 Women 2018: Who is on the list?» (en anglès). BBC, 19-11-2018.
# Prorhynchella minuta

Prorhynchella minuta és una espècie de platihelmint rabdocel que habita a Amèrica del Nord. És l'única espècie coneguda del gènere Prorhynchella.

## Referències

* ↑ Ruebush TK, 1939. A new North American rhabdocoel turbellarian, Prorhynchella minuta n. gen., n. sp. Zool Anz 127:204-209.
# Gegeneophis danieli

Gegeneophis danieli és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae.
Va ser descoberta prop d'Amboli en els Ghats Occidentals de Maharashtra, en l'Índia.

## Referències

* Giri, V. Wilkinson, M. & Gower, D. J. 2003 A new species of Gegeneophis Peters (Amphibia: Gymnophiona: Caeciliidae) from southern Maharashtra, India, with a key to the species of the genus. Zootaxa 351: 1–10
# Joana II de Borgonya

Joana II de Borgonya (francès: Jeanne de Bourgogne) (Bracon, c. 1288 - Roye i París, 21 de gener de 1330) i Joana I d'Artois fou comtessa de Borgonya (1307-1330), comtessa d'Artois (1329- 1330), i reina consort de França (1316-1322).

## Biografia

Filla del comte Otó IV de Borgonya i la seva segona esposa, la comtessa Mafalda d'Artois. Era neta per línia paterna d'Hug de Chalon i Adelaida d'Andechs, i per línia materna de Robert II d'Artois i Amícia de Courtenay. Fou germana de Blanca de Borgonya, casada amb Carles IV de França.
Es casà el gener de 1307 a Corbeil amb el príncep i futur rei Felip V de França. D'aquesta unió nasqueren:
* la princesa Joana III de Borgonya (1308-1347), comtessa de Borgonya, casada el 1318 amb Eudes IV de Borgonya, duc de Borgonya
* la princesa Margarida I de Borgonya (1309-1382), comtessa de Borgonya, casada el 1320 amb Lluís I de Flandes
* la princesa Isabel de França (1312-1348)
* el príncep Felip de França (1313-1321)
* la princesa Blanca de França (1314-1358), religiosa
* el príncep Lluís de França (1315-1317)

## Confinament

Fou confinada al castell de Gaillard amb les seves cunyades, Margarida de Borgonya i Blanca de Borgonya, casades respectivament amb els reis Lluís X i Carles IV. Aquestes últimes foren acusades d'adulteri i ella no cessà de reclamar la seva innocència, per la qual cosa també fou confinada.
Finalment el Parlament li retirà els càrrecs contra ella i pogué tornar a ocupar el seu lloc a la Cort francesa. Finalment el 9 de gener de 1317 fou coronada reina consort a Reims.
Va morir el 21 de gener de 1330 a Roye-en-Artois, i fou enterrada a la Catedral de Saint-Denis al costat del seu espòs.

## Referències

* ↑ Brown, 2009, p. 223.
* 1 2 3 Warner, 2017, p. 75.
* ↑ Warner, 2017, p. 84.
* ↑ Warner, 2017, p. 240.
* ↑ Gaude-Ferragu, 2016, p. 142.

## Bibliografia

* Bradbury, Jim. The Capetians: Kings of France 987-1328. Hambledon Continuum, 2007.
* Brown, Elizabeth A.R.. «Blanche of Artois and Burgundy, Chateau-Gaillard, and the Baron de Joursanvault». A: Negotiating community and difference in medieval Europe: gender, power, patronage, and the authority of religion in Latin Christendom. BRILL, 2009.
* Gaude-Ferragu, Murielle. Queenship in Medieval France, 1300-1500. Palgrave Macmillan, 2016.
* Hallam, Elizabeth. Capetian France, 987-1328. Longman, 1980.
* Warner, Kathryn. Isabella of France: The Rebel Queen. Amberley Press, 2017.
# Subregió de Bursa

La subregió de Bursa (TR41) és una de les 26 subregions estadístiques de Turquia.

## Regions de tercer grau (províncies)

* Província de Bursa (TR411)
* Província d'Eskişehir (TR412)
* Província de Bilecik (TR413)

## Referències

* ↑ «Turkey. Administrative Division. NUTS structure». Norsk Senter for Forskningsdata.
* ↑ «Statistical regions level 2 in Turkey as of 18th July 2016». Eurostat, 18-07-2016.
* ↑ «Statistical regions in the European Union and partner countries. NUTS and statistical regions 2021». Eurostat.
* ↑ «METADATA. Statistical Regions for Candidate countries and EFTA countries, by country.». Eurostat.

## Vegeu també

* Regions estadístiques NUTS de Turquia

## Enllaços externs

* Institut d'Estadística de Turquia Arxivat 2008-07-24 a Wayback Machine.
* NUTS - Nomenclatura d'unitats territorials per a estadístiques
# Cuaespinós estriolat

El cuaespinós estriolat (Leptasthenura striolata) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i zones arbustives de les terres baixes fins als 900 m al sud-est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Cuaespinós estriolat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/03/2021(català)
# Simó Busom i Grau

Simó Busom i Grau (Barcelona, 1927 – 25 de novembre del 2020) era un pintor paisatgista català. Es va formar com a pintor a l'Acadèmia Baixas, i a les seves primeres obres es nota la influència de Rafael Benet i Ramon Rogent, per posteriorment evolucionar cap a un cubisme molt personal que tendeix cap a un cert fauvisme àgil i espontani. A nivell professional, va iniciar-se en el món de l'aquarel·la, per passar després a la pintura a l'oli. Pertanyia al grup de pintors de la coneguda Sala Parés. Durant l'any 1969 va pintar alguns paisatges a Cadaqués.

## Premis i reconeixements

* 1955 Premi de l'Ajuntament de Barcelona, concurs d'artistes novells
* 1956 Premi Montcada
* 1981 Premi de dibuix Ynglada-Guillot

## Referències

* ↑ «La pintura catalana ha perdut avui Josep Serra Llimona i també Simó Busom». Catalunya Migdia, 25-11-2020.
* ↑ «Simó Busom i Grau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Simó Busom Grau». Museu Deu. [Consulta: 31 desembre 2015].
* ↑ Tharrats, Joan Josep. Cent Anys de Pintura a Cadaqués. Barcelona: Parsifal Edicions, 2007. ISBN 84-95554-27-5.
* ↑ Cadena, Josep Maria. Simó Busom : la intimitat pictòrica de la vida = la intimidad pictórica de la vida. Barcelona: Sala Parés, 1993. ISBN 8460461629.
# Refugi del Tubkal

El refugi de Toubkal, antigament anomenat refugi Issougan n'ouagouns i refuge Neltner en homenatge al geòleg i alpinista francès Louis Nelter (1903-1985), és un refugi de muntanya situat a 3.207 msm d'altitud, al municipi d'Asni, prop del Toubkal, el punt culminant de l'Atles, del Marroc i de l'Àfrica del Nord.

## Història

Gestionat pel Club alpí francès (CAF) de Casablanca, és el més antic dels dos refugis a sota del mont de 4.167 msm d'altitud, sobre el seu vessant nord. La construcció de l'edifici inicial pel CAF remunta a 1938 i, l'any 1999, es van fer unes reformes.

## Característics i informacions

La seua capacitat d'allotjament, als cinc dormitoris, és de 89 persones. És guardat tot l'any.

## Notes i referències

* 1 2 3 «Histoire - Refuge du Toubkal - CAF». Arxivat de l'original el 2017-01-05. [Consulta: 18 juny 2018].
* ↑ «Louis NELTNER, dit ‘Le Grand Louis', ‘Big Lewis' ou ‘the Big’ - Bicentenaire 2016» (en francès). Bicentenaire 2016.
* ↑ «Louis L�on Charles NELTNER (1903-1985)». [Consulta: 21 juny 2018].
* 1 2 3 «Toubkal: Cap sur le plus haut sommet de l'Afrique du Nord» (en francès). L'Economiste, 20-05-2016.
* 1 2 montagne, Club Alpin Francais - Fédération française des clubs alpins et de. «Guide des refuges et chalets de montagne» (en francès). [Consulta: 21 juny 2018].
* ↑ «Maroc» (pdf) p. 20, Data incorrecta. Arxivat de l'original el 6 de gener 2017. [Consulta: 6 gener 2017].
* ↑ «Nos dortoirs». Arxivat de l'original el 5 de gener 2017. [Consulta: 4 gener 2017].

## Vegeu també
### Bibliografia

* Jacques Gandini (assistit de Hocein Ahalfi), « El refugi del Toubkal (Louis Netler) », a Pistes del Marroc a través de la història, t. 1 : Elevat i Mig Atlas, Niça, Extrem-Sud/Estreny Editor, coll. « #Guia J. Gandini », 2006, 524 pàg. (llegir en línia), pàg. 141-143
* Hervé Galley, « Esquí des del refugi de Toubkal (3 200 m) », a Muntanyes del Marroc : Senderisme i Esquí de randonnée, Ginebra, Editàvem Olizane, 2012 (1re éd. 2004), 343 pàg. (llegir en línia), pàg. 126-146

### Enllaços externs

* Refugi del Tubkal - Lloc web oficial
# Gege

Gege (xinès: 格格; Pinyin: Gégé) va ser l'estil o forma manxú d'adreçar-se a una princesa nascuda d'un emperador. Les filles dels prínceps dels primers llocs de la línia successora també usaven el mateix títol. A la dinastia Qing, «Princesa» es feia servir de vegades per nomenar respectuosament l'estat noble d'altres dones.
# Mart de Todi

El Mart de Todi és una estàtua etrusca, que data del Segle V aC, que representa al déu guerrer Mart, practicant un ritual abans de la batalla.

## Lloc de la troballa

Va ser descoberta l'any 1835, sepultada al costat dels murs del Convent de Montesanto, molt proper a la localitat italiana de Todi, pertanyent a la Província de Perusa. La zona va albergar un antic assentament etrusc.

## Autor

Es desconeix l'autoria de l'escultura, però se sap que va ser donada al temple dedicat a Ares (déu greco-etrusc), pel ciutadà etrusc Ahal Trutitis.

## Estil i característiques tècniques

* Aquesta escultura pertany a l'art etrusc, amb influència grega a semblança dels hoplites grecs.
* Material: bronze de fosa.
* Altura: 1,41 m.
* Subjecta una llança amb la mà esquerra i una tassa amb la mà dreta.
* La inscripció dedicatòria (on explica qui la va donar), es va gravar en idioma umbre i en alfabet etrusc.
* Portava un casc (no trobat).
* Originàriament es recolzava en un pedestal (no trobat).
* Els ulls estaven treballats en plata.

## Curiositats

L'estàtua va ser trobada enterrada sota de llastres de traverti, i possiblement li va caure un llamp.

## Conservació

Actualment la peça s'exposa als Museus Vaticans, i els trossos de la llança i la tassa que portava originàriament el guerrer s'exposen apart.

## Enllaços externs

* Mart di Todi en el Museu Gregorià Etrusc, Ciutat del Vaticà.
* Museu Nacional Etrusc de Vila Giulia, a Roma (en italià)
* Situat ufficiale del Comune di Todi
# Sèrra de Pica Palomèra

La Sèrra de Pica Palomèra és una serra situada al municipi de Vielha e Mijaran a la comarca de la Vall d'Aran, amb una elevació màxima de 2.448 metres.