OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Villacorta i Garcia

Jordi Villacorta i Garcia (Barcelona, 14 de febrer de 1949 - 15 d'agost de 2018) fou un jugador d'hoquei sobre patins català de les dècades de 1970 i 1980.

## Trajectòria

Començà a practicar l'hoquei a La Salle Bonanova, passant a continuació als equips inferiors del FC Barcelona, club on jugà la resta de la seva carrera esportiva. Ja en categories inferiors destacà, guanyant un campionat d'Espanya amb el Barcelona (1967), i dos d'Europa amb la selecció espanyola. A partir de 1969 puja al primer equip, on visqué una època daurada a nivell de títols, amb 9 copes d'Europa, 8 lligues o 5 copes espanyoles, com a títols més destacats. Es retirà de la pràctica activa el 1984.
Amb la selecció espanyola jugà entre 1971 i 1980 i guanyà dos campionats del Món i un d'Europa.
El març de 2019 va rebre un homenatge in memoriam en la Gala del Patinatge Català.

## Palmarès
### FC Barcelona

* Copa d'Europa:
** 1972-73, 1973-74, 1977-78, 1978-79, 1979-80, 1980-81, 1981-82, 1982-83, 1983-84
* Copa Continental:
** 1979-80, 1980-81, 1981-82, 1982-83, 1983-84
* Copa Intercontinental:
** 1983
* Lliga d'Espanya:
** 1973-74, 1976-77, 1977-78, 1978-79, 1979-80, 1980-81, 1981-82, 1983-84,
* Copa d'Espanya:
** 1972, 1975, 1978, 1979,1981

### Espanya

* Campionat del Món:
** 1972, 1980
* Campionat d'Europa:
** 1979
* Copa de les Nacions:
** 1980
* Campionat d'Europa Júnior:
** 1966, 1968

## Referències

* 1 2 «Radiografia a un gran campeón». Mundo Deportivo, 17-03-1978. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ Closa, Antoni [et al.].. Diccionari del Barça. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1999. ISBN 978-84-412-0126-2.
* ↑ «Mor als 69 anys Jordi Villacorta, un mite del FC Barcelona i l'hoquei patins català». Federació Catalana de Patinatge, 16-08-2018. [Consulta: 16 agost 2018].
* 1 2 «Adiós al Gran Capitán». Mundo Deportivo, 20-12-1984. [Consulta: 1r octubre 2015].
* 1 2 3 «Perfil a rinkhockey.net». rinkhockey.net. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Pere Marsinyach i Anna Casarramona s'emporten els premis als millors esportistes de l'any a la Gala del Patinatge Català». 324.cat, 04-03-2019 [Consulta: 5 març 2019].
# Josep Grañé Artigas

Josep Grañé i Artigas (Sants, 1 de desembre de 1860 - Barcelona, 16 d'octubre de 1934), fou un polític català i últim alcalde de Sants.

## Biografia

Fill de Joan Grañé i Corbera i Teresa Artigas i Llopís. Es casà, el 1885, amb Dolors Munné Basté, filla de Sebastià Munné i Valls que fou alcalde de Sants. Tingueren una filla, Antònia Grañé i Munné (1886-1950). Oncle del sindicalista i militant d'ERC, Isidre Grañé Castanera.
De jove treballà en una fàbrica propietat del comte de Güell, i aconseguí ascendir a llocs de responsabilitat. Posteriorment fou carnisser de Sants i alcalde d'aquest municipi, des del 12 de novembre de 1891 al 16 de febrer de 1893, abans de l'agregació a Barcelona. El 1896 va ser nomenat jurat de l'Audiència Provincial del districte barceloní de l'Hospital.
Presidí l'Ateneu de Sants el 1901. Soci de la Societat Econòmica d'Amics del País. Membre de la Junta del Círculo Liberal Monárquico el 1906 i del Círculo Liberal Democrático el 1916. Posteriorment, a la dècada de 1930, s'incorporà a la Lliga Regionalista.
Fou regidor del districte VII de Barcelona els anys 1901 i 1913 com a Liberal. Diputat de la Diputació de Barcelona el 1919 per la Federació Monàrquica Autonomista.

## Obra publicada

* Grañé i Artigas, Josep. Memoria y Relación sucinta Que Del Estado Económico del Municipio y Su Gestión Administrativa Presenta Al Magnifico Ayuntamiento de Sans. Tipografia "La Ilustración", AC De F. Giró, 1893.

## Bibliografia

* Cañellas Julià, Cèlia i Torà Belver, Rosa. Els Governs de la Ciutat de Barcelona (1875-1930) : Eleccions, partits i regidors. Ajuntament de Barcelona, 2013. ISBN 978-84-9850-461-3.
* Enrech, Carles. Entre Sans i Sants. Ajuntament de Barcelona, 2004. ISBN 978-84-7609-498-1.

## Referències

* ↑ «Esquela La Vanguardia». [Consulta: 30 setembre 2014].

## Enllaços externs

* Diputats de la Mancomunitat de Catalunya : Josep Grañé i Artigas.
# Joliot-Curie (cràter)

Joliot-Curie és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 91,1 km de diàmetre. Porta el nom d'Irène Joliot-Curie (1897-1956), física francesa i premi Nobel, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1991.

## Referències

* ↑ «Joliot-Curie». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Joliane Melançon

Joliane Melançon (Laval, 22 de març de 1986) és una esportista canadenca que va competir en judo, guanyadora d'una medalla de bronze als Jocs Panamericans de 2011, i quatre medalles de bronze al Campionat Panamericà de Judo entre els anys 2009 i 2012.
Va participar en els Jocs Olímpics de Londres 2012, on va finalitzar setzena en la categoria de –57 kg.

## Palmarès internacional

Jocs Panamericans :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2011 | Guadalajara ( Mèxic) | 3 | –57 kg |
| Campionat Panamericà ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2009 | Buenos Aires ( Argentina) | 3 | –57 kg |
| 2010 | San Salvador ( El Salvador) | 3 | –57 kg |
| 2011 | Guadalajara ( Mèxic) | 3 | –57 kg |
| 2012 | Mont-real ( Canadà) | 3 | –57 kg |

## Referències

* ↑ Joliane Melançon en Judoinside.com (anglès)
* ↑ Joliane Melançon Arxivat 2012-12-15 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)

## Enllaços externs

* Judoinside
* Facebook
# Jolhac

Jòlhac (en francès Jouillat) és una localitat i comuna de França, a la regió de la Nova Aquitània, departament de la Cruesa.
La seva població al cens de 1999 era de 402 habitants. No està integrada en cap Communauté de communes.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 463 | 400 | 395 | 361 | 402 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Charles Lebrun | |
| 2008- | Éric Auchapt | PS |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a lemosin.net.
# José Luis Talamillo Huidobro

José Luis Talamillo Huidobro (Burgos, 6 de juliol de 1933 - 31 de desembre de 1965) va ser un ciclista espanyol que fou professional entre 1956 i 1965, any en què morí com atropellat mentre s'entrenava per la carretera que uneix Burgos i Logronyo.
Al seu palmarès destaquen les sis victòries aconseguides al Campionat d'Espanya de ciclocròs, sent el gran dominador d'aquesta disciplina del moment. Durant la Volta a Espanya de 1962 va dur el mallot groc durant dues etapes.
El 2001 es va inaugurar a Burgos un poliesportiu que duu el seu nom.

## Palmarès

* 1957
** 1r a Bilbao
* 1958
** Campió d'Espanya de ciclocròs
** 1r al Gran Premi de Mugica
** Vencedor d'una etapa a la Volta a La Rioja
* 1959
** Campió d'Espanya de ciclocròs
** 1r al Gran Premi de Mugica
** 1r al Gran Premi Villafranca de Ordizia
* 1960
** Campió d'Espanya de ciclocròs
* 1962
** Campió d'Espanya de ciclocròs
** Vencedor d'una etapa a la Volta a La Rioja
* 1963
** Campió d'Espanya de ciclocròs
* 1965
** Campió d'Espanya de ciclocròs
** 1r a la Setmana Catalana

## Referències

* ↑ «Atropellado por un automóvil, ayer murío el corredor José Luis Talamillo». ABC, 01-01-1966 [Consulta: 5 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa de José Luis Talamillo Huidobro
# Jon Lambea Arangiz

Jon Lambea Arangiz (Bilbao, 15 d'agost de 1973) és un exfutbolista basc, que jugava com a defensa.

## Trajectòria

Format a les categories inferiors de l'Athletic Club, va pujar la temporada 92/93 al filial de Segona Divisió. Eixa mateixa campanya debuta amb el primer equip a la màxima categoria, jugant vuit partits de lliga i un de copa. No va tenir massa oportunitats a la defensa de l'Athletic i va retornar al filial, on va romandre fins a la temporada 95/96, tan sols jugant uns pocs partits en Primera eixos anys.
L'estiu de 1996 deixa l'Athletic i marxa a l'Almeria CF, on es fa amb la titularitat, però el seu equip baixa a Segona B. En aquesta categoria, Lambea acompanya als andalusos una campanya, tot jugant 37 partits. La temporada 98/99 retorna a Segona a les files del CD Ourense, amb qui també baixaria, tot i que aquesta vegada no seria titular. La 99/00 la jugaria a Segona B amb els gallecs, sumant 34 partits i 4 gols.
El seu següent club seria el CD Leganés, on arribaria la temporada 00/01. Amb els madrilenys hi va romandre tres anys en Segona Divisió, amb una mitjana de partits, especialment els 40 jugats la temporada 01/02. Després del descens del Leganés, a l'estiu del 2002 fitxa per la SD Eibar i a la campanya següent, retorna a Almeria, aquesta vegada a les files de la UD Almeria. La temporada 05/06 recala al Zalla UC, de la Segona B, on es retiraria al final d'eixa temporada.
# Joaquim Castellarnau i Balcells

* No s'ha de confondre amb el seu cosí Joaquim Maria de Castellarnau i de Lleopart.
Joaquim Castellarnau i Balcells (Tarragona, 18 d'octubre de 1835 - 1896) fou un polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Fill del noble i militar tarragoní Josep Antoni de Castellarnau i de Camps i de l'alforjenca Rosa Balcells i Aleu. Era cosí de l'enginyer i botànic Joaquim Maria de Castellarnau i de Lleopart. Es llicencià en dret civil i canònic a la Universitat de Barcelona.
Fou comandant de la Milícia Nacional i elegit diputat del Partit Conservador pel districte del Vendrell a les eleccions generals espanyoles de 1876, 1879 i 1884. L'agost de 1880 va participar en l'Assemblea de Tremp que pretenia impulsar el ferrocarril a la conca del Noguera Pallaresa. El juliol de 1890 fou nomenat governador civil de les Illes Balears i el març de 1891 de la província de Cadis.

## Referències

* ↑ «AHAT, Tarragona, llibre XXV de baptismes (1831-1838), f. 258v». Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona (AHAT). [Consulta: 26 maig 2020].
* ↑ «Castellarnau y Balcells, Joaquin» (en castellà). Histórico de Diputados 1810-1977. Congrés dels Diputats.
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. Els Castellarnau, senyors del ferro. Tarragona: Arola, 2009 [Consulta: 26 maig 2020].
* ↑ Varela Ortega, José. El poder de la influencia : geografía del caciquismo en España (1875-1923) (en castellà). Madrid: Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, 2001, p.724. ISBN 8425911524.

## Bibliografia

* Palomas i Moncholi, Joan. El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans (1876-1885). Barcelona: UAB, 2002, p. 549-550. ISBN 8468818321.
# Juli Capitolí

Juli Capitolí (Julius Capitolinus) va ser un historiador romà que va escriure les biografies de diversos emperadors i pretendents recollits a la Història Augusta. Va viure al final del segle iii. Va escriure en total 34 llibres, les biografies dels personatges que van entre el regnat d'Hadrià i la mort de Carí (117 a 284). Hi ha un període de 9 anys sense referències (de Gordià III a Valerià I, 244 a 253).
Nou biografies porten el nom de Capitolí: 1. Antoní Pius, 2. Marc Aureli Antoní, 3. Luci Aureli Ver, 4. Pertinax, 5. Clodi Albí, 6. Opili Macrí, 7. els dos Maximins, 8. els tres Gordians, 9. Pupiè Màxim i Balbí.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 603.
# Juni Bles el jove

Juni Bles (en llatí Junius Blaesus) va ser un magistrat romà. Era probablement fill de Juni Bles, militar mort l'any 36. Formava part de la gens Júnia i era de la família dels Bles, d'origen plebeu.
Era governador de la Gàl·lia Lugdunense l'any 70 i es va pronunciar a favor Vitel·li al que va subministrar el que necessitava mentre va ser a la Gàl·lia. L'emperador en va desconfiar, va presentar una acusació contra ell motivat per l'enveja, i el va fer matar. Bles era un home de gran integritat, i va refusar les sol·licituds d'Aule Cecina i d'altres amics de no seguir a Vitel·li, però no va voler trencar la seva paraula.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 492.
# K19

K19 (títol original: K-19: The Widowmaker) és una film de Kathryn Bigelow estrenada l'any 2002, inspirat en fets reals. Ha estat doblat al català

## Argument

L'any 1961, els americans han posat els seus submarins nuclears llançadors de míssils a abast de Moscou i de Leningrad. Per oposar-se a aquesta amenaça, la marina soviètica construeix el submarí K19, primer submergible llança-míssils a propulsió nuclear de la Unió soviètica de classe Hotel. Comandat per Mikhail Polenine (Liam Neeson), considerat massa laxe i massa proper als seus homes pel que fa als interessos del partit comunista, és degradat a comandant segon i reemplaçat en la plaça de comandament pel comandant Alexei Vostrikov (Harrison Ford), amb fama de més dur i més ideòleg.

## Repartiment

* Harrison Ford: Capità Alexei Vostrikov, comandant del K19
* Liam Neeson: Capità Mikhail Polenin, comandant segon del K19
* Peter Sarsgaard: Tinent Vadim Ratchenko
* Christian Camargo: Pavel
* Ingvar E. Sigurðsson: Gorelov, enginyer en cap
* Joss Ackland: Marshal Zelentsov
* Shaun Benson: Leonid Pashinski
* Tygh Runyan: Maxim Portenko
* Ravil Isyanov: Suslov, comissari polític del K19
* George Anton: Konstantin Poliansky
* Steve Nicolson: Yuri Demichev
* John Shrapnel: Almirall Bratyeev
* Lev Prygunov: Ivan Vershinin
* Donald Sumpter: Dr. Gennadi Savran

## Crítica

* «Amb una ineptitud fora del comuna fins i tot en els estàndards de l'acció contemporània, el guió de Kyle submergeix la dramàtica història del K-19 sota un munt de tòpics.»
* «Segueix obedientment la veracitat del cinema de submarins i dels orígens de la història real, però sense la imaginació necessària per refrescar el gènere.»

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > K19». [Consulta: 21 agost 2018].
* ↑ Scott, A. O. «FILM REVIEW; Run Soviet, Run Deep: Testosterone Put to a Test» (en anglès). The New York Times.
* ↑ «K19». New York Post. Arxivat de l'original el 2006-05-09. [Consulta: 21 agost 2018].
* ↑ Pincus-Roth, Zachary «Feldman is ‘Fatal'» (en anglès). Variety, 18-02-2005. Arxivat de l'original el 2018-08-21 [Consulta: 21 agost 2018].
# Kinoshita Group Japan Open Tennis Championships 2023

«Kinoshita Group Japan Open Tennis Championships 2023» té aquests significats:
* Japan Open Tennis Championships, torneig de tennis masculí celebrat a Tòquio.
* Japan Women's Open Tennis, torneig de tennis femení celebrat a Osaka.
# Kokigami

El kokigami és un joc eròtic d'origen japonès que consisteix a embolicar-se el penis amb una disfressa de paper per sorprendre la parella.

## Etimologia

La procedència del nom es troba en les paraules japoneses "Koki", un mocador que porten els actors d'aquest país al voltant de la cintura cobrint la zona genital; i "gamia", que vol dir paper.

## Origen

Aquest murri divertiment d'alcova ja era practicat per l'aristocràcia japonesa al segle VII. A les nits de passió, l'espòs s'embolicava el membre viril i l'escrot amb mocadors de seda i cintes formant dissenys tant divertits com complexos i sorprenents. La figura de paper que s'utilitzava, sovint representava a un animal. Després, el paquet eròtic era ofert a l'amant, que el movia sensualment, i el desembolicava de forma sensual, cosa que excitava a tots dos. Amb el pas dels segles, les teles van ser substituïdes per figures confeccionades amb paper de seda.

## Referències

* ↑ «Kokigami». TERMCAT, Centre de Terminologia. Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya [Consulta: 12 desembre 2018].
* 1 2 3 «¿Cuál es el origen del kokigami?». Muy Interesante. Arxivat de l'original el 4 d’agost 2020 [Consulta: 12 desembre 2018].
* ↑ Tenas, G. «Los juguetes sexuales en la antigüedad. Desde tiempos inmemoriales los humanos han buscado artilugios para gozar de su sexualidad: Kokigami». Diario de Mallorca, 18-05-2018 [Consulta: 12 desembre 2018].
# Johnius grypotus

Johnius grypotus és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,7 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 24-26.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba al llarg de les costes de la Xina i Taiwan: entre el Golf de Pohai i Hainan.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bloch M. E., 1793. Naturgeschichte der ausländischen Fische. Berlín. Naturg. Ausl. Fische v. 7. i-xiv + 1-144.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Richardson, J., 1846. Report on the ichthyology of the seas of China and Japan. Report of the British Association for the Advancement of Science 15th meeting (1845): 187-320.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Sasaki, K., 1990. Johnius grypotus (Richardson, 1846), resurrection of a Chinese sciaenid species. Jap. J. Ichthyol. 37(3):224-229.
* ↑ Chen, C.-H., 2004. Checklist of the fishes of Penghu. FRI Special Publication. Núm. 4. 175 p.
* ↑ Huh, S.H. i Y.R. An, 2000. Species composition and seasonal variation of fish assemblage in the coastal water off Gadeok-do, Korea. J. Korean Fish. Soc. 33(4):288-301.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* ↑ Trewavas, E., 1977. The sciaenid fishes (croakers or drums) of the Indo-west Pacific. Trans. Zool. Soc. Lond. 33:253-541.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Khirbet al-Deir

Khirbet al-Deir (àrab: خربة الدير, Ḫirbat ad-Dayr) és una vila de la governació d'Hebron, al centre de Cisjordània, situada 10 kilòmetres al sud-est de Betlem. Segons l'Oficina Central d'Estadístiques de Palestina (PCBS), tenia 1.554 habitants en 2016.
Des de la Guerra dels Sis Dies el 1967, la vila ha estat sota l'ocupació israeliana. La població del cens de 1967 realitzada per les autoritats israelianes era de 301 habitants.

## Referències

* ↑ Projected Mid -Year Population for Bethlehem Governorate by Locality 2004- 2006 Arxivat 2008-06-16 a Wayback Machine. Palestinian Central Bureau of Statistics
* ↑ Perlmann, Joel. «The 1967 Census of the West Bank and Gaza Strip: A Digitized Version», novembre 2011 – February 2012.
# Khirbet ar-Ras al-Ahmar

Khirbet ar-Ras al-Ahmar (àrab: خربة الراس الاحمر, Ḫirbat ar-Raʾs al-Aḥmar) és una petita vila palestina de la governació de Tubas a Cisjordània. La vila està situada a l'Àrea C de Cisjordània, i Israel hi ha designat una zona militar tancada per a l'entrenament militar. A mitjans de 2010 la vila tenia 195 residents.

## Referències

* ↑ McCarthy, Rory «Report highlights increasing Israeli demolitions of Palestinian homes». The Guardian, 15-06-2009 [Consulta: 13 febrer 2014].
* ↑ «Tubas Governorate Statistical Yearbook No. 3» p. 54. Palestinian Central Bureau of Statistics, 01-04-2011. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 1r abril 2017].

## Enllaços externs

* Survey of Western Palestine, Map 12: IAA, Wikimedia commons
* Kh ar Ras al Ahmar Profile, ARIJ
* Kh ar Ras al Ahmar (Fact Sheet), ARIJ
# Julio Gervasio Pérez Gutiérrez

Julio Gervasio Pérez Gutiérrez, més conegut com a Julio Pérez, (Montevideo, 19 de juny de 1926 - 22 de setembre de 2002) fou un futbolista uruguaià de la dècada de 1950.

## Trajectòria

Ingressà al futbol professional l'any 1945 al Racing Club de Montevideo, jugant a continuació a River Plate de Montevideo. Entre 1950 i 1957 defensà els colors del Club Nacional de Football, esdevenint campió uruguaià els anys 1950, 52, 55 i 56. El seu següent club fou l'Sport Club Internacional brasiler i acabà la seva carrera al IA Sud América de la Divisional B. Entre 1960 i 1963 jugà a alguns equips d'aficionats de Canelones, Lavalleja i Rocha. Amb la selecció nacional disputà 22 partits en els quals marcà 9 gols. Jugà per la selecció entre 1947 i 1956. Participà en el Mundial de 1950, on fou campió. També jugà el Mundial de 1954. També fou entrenador de juvenils a Sud América, Racing, Olimpia de Asunción, Fénix i CD Veracruz de Mèxic, així com segon entrenador de Ricardo de León an Defensor.

## Palmarès

* Campionat uruguaià de futbol:
** 1950, 1952, 1955, 1956, 1958
* Copa del Món de futbol:
** 1950

## Referències

* ↑ «Que el fútbol lo tenga en la gória». El País (Uruguai). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 1r abril 2015].
# Julio Gallego Alonso

Julio Gallego Alonso (Urueña, Valladolid; 1900 - Barcelona, juliol de 1981) era un actor de doblatge, locutor radiofònic i crític taurí espanyol.

## Biografia

Procedent del teatre, Julio es va convertir en un dels pioners del doblatge a Espanya quan va ser un dels primers contractats pels estudis de sincronització barcelonins de la Metro Goldwyn Mayer en la dècada dels 30. Es va especialitzar en actors secundaris i es va convertir en la veu habitual a Barcelona de Xavier Cugat en la dècada dels 50. A mitjan dècada dels 40 va començar a compaginar la seva faceta de doblador amb la ràdio, on va adquirir gran popularitat amb els seus papers en el Teatro invisible radiofònic i en les retransmissions de corregudes de toros. Julio s'havia aficionat a la tauromàquia des que de petit va llegir una crònica de Gregorio Corrochano al diari ABC.
En 1959 va ser guardonat amb el Premi Ondas per la seva tasca taurina per a RNE. A mitjan dècada dels 60 es va retirar del doblatge.
La seva filla és la també dobladora Julia Gallego.

## Llibres

* Chamaco visto por Julio Gallego Alonso. Crónicas Radiadas (1954)

## Referències

* ↑ Diego Martín, locutor de radio y otras anécdotas de dobladores, recull la necrològica al diari La Vanguardia
* ↑ La Fiesta Brava, inspiradora de profesiones (Última parte)

## Enllaços externs

* Fitxa de Julio Gallego a ElDoblaje.
# King Camp Gillette

King Camp Gillette (Fond du Lac, 5 de gener de 1855 − Los Angeles, 9 juliol 1932) va ser un empresari nord-americà conegut per ser el difusor de la maquineta d'afaitar, encara que ja existien altres models anteriors amb disseny previ al de Gillette, el sistema d'afaitat seguia implicant riscos, especialment quan s'havia d'afaitar un mateix.
En aquest fet pensava King Camp Gillette, viatjant de comerç, cada cop que s'afaitava a correcuita, sovint dalt del tren amb el perill que això implicava. El 1895, després d'anys de donar-hi voltes, tingué una idea: un aparell nou, barat, segur i amb unes fulles d'acer barates que s'haguessin de canviar a cada afaitada (o quasi a cada afaitada). La innovació de Gillette va ser una fulla prima i de baix cost, d'un sol ús, d'acer estampat.
A Gillette se li atribueix la creació de l'anomenat model de negoci de "maquinetes d'afaitar i fulles", on es venen maquinetes d'afaitar a preus baixos per augmentar el mercat de les fulles, encara que en realitat es va limitar a adoptar aquest model de negoci després que ja ho haguessin fet altres empresaris, en diversos camps.
Per comercialitzar els seus productes, Gillete va fundar el 1901 l'empresa The American Safety Razor Company, que va canviar el seu nom a Gillette Safety Razor Company el juliol de 1902. La producció va començar el 1903, durant el va vendre 51 maquinetes i 168 fulles d'afaitar, mentre que a l'any següent, amb una política de preus baixos, va vendre 90.884 maquinetes i 123.648 fulles. El 1905 la producció s'havia incrementat a més de 90.000 maquinetes i dos milions i mig de fulles. El 1908, l'empresa ja s'havia establert als Estats Units, Canadà, Anglaterra, França i Anglaterra. El 1915 les vendes de fulles excedien els setanta milions d'unitats.

## Vegeu també

* Freebie màrqueting

## Referències

* 1 2 3 Brotons, Ròmul. El triomf de la imaginació, 60 invents que han canviat el món (o gairebé). Barcelona: Albertí Editor, 2010, p. 80-81. ISBN 978-84-7246088-1 [Consulta: 15 maig 2013]. Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.
* ↑ ESPACENET: Patent search. CC = US & NR = 775.134 & KC = & FT = E & locale = en_EP Razor (en anglès) [Consulta: 14 gener 2012].
* ↑ [Consulta: 1r agost 2008].
* ↑ Randal C. Picker, "The Razors-and-Blades Myth (s)", John M. Olin Law & Economics Working Paper No 532, University of Chicago Law School full text PDF Arxivat 2011-06-10 a Wayback Machine.
* ↑ Richard B. Brightwell. A Short Biography of King Camp Gillette (en anglès) [Consulta: 14 gener 2012].