OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nelly Bodenheim

Nelly Bodenheim (Amsterdam 1874-1951) va ser una artista neerlandesa, més coneguda com a il·lustradora de llibres infantils. Cap al 1900 va pertànyer, juntament amb Ben Wierink, Wilhelmina Drupsteen i Rie Cramer, a un primer grup d'artistes que volien realitzar llibres infantils amb il·lustracions de qualitat artística «adulta» sense infantilitzar.
Va créixer, juntament amb tres germanes i dos germans, en una família benestant de classe mitjana, originària d'Alemanya. Son pare, Godfried Bodenheim (1840-1894) era col·leccionista d'art i tenia una famosa sastreria d'uniformes de gala i roba de cerimònia. Johanna Wispelweij (1847-1914), sa mare, també empresària, va continuar el negoci amb el nom de «Vidua G.A. Bodenheim» després de la mort de Godfried. La sastreria va ser un èxit comercial a l'Amsterdam de la segona meitat del segle xix, quan la ciutat va tornar a florir. Això va permetre a la família viure en cases nobles al marge d'un dels canals elegants d'Amsterdam i al barri Willemsparkweg. Va permetre a Nelly Bodenheim tenir un estudi en un lloc de prestigi tot i tenir la llibertat econòmica d'acceptar o no encàrrecs.
De jove ja va mostrar el seu talent per al dibuix. De 1893 a 1895 va estudiar a la Rijksakademie van beeldende kunsten d'Amsterdam sota la direcció inspirant d'August Allebé. S'hi va crear un grup d'artistes, Amsterdamse Joffers («Donzelles d'Amsterdam») amb, entre d'altres, Lizzy Ansingh, Marie van Regteren Altena i Coba Ritsema. En acabar els estudis va rebre els primers encàrrecs per a unes revistes. Va debutar com a il·lustradora de llibres infantils per al llibre Rietje's Pop de l'escriptora Tine van Berken, on encara cercava el seu estil. Els primers èxits van ser Handje-Plak (1900) i Het regent, het zegent (1901) els més coneguts de vint-i-dos llibres, principalment amb poesies i cançons infantils.
Va ser membre de la comissió d'arts plàstiques de l'exposició De Vrouw 1813-1913 («La Dona»), de la comissió de literatura infantil i del cercle artístic Arti et Amicitiæ.

## Referències

* ↑ van den Hoven, Peter «De emancipatie van de illustratie - Eerherstel voor het aanzien van het jeugdboek» (en neerlandès). Literatuur zonder leeftijd, 18, 2004, pàg. 110-129, 116.
* ↑ «Nelly Bodenheim» (en neerlandès). Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie. [Consulta: 11 gener 2021].
* 1 2 Kuipers, Reinold «Handje plak en Groen groen grasje; Illustraties van Nelly Bodenheim». NRC, 25-01-1991.
* 1 2 Huiskamp, Marloes. «Bodenheim, Johanna Cornelia Hermanna (1874-1951)» (en neerlandès). Digitaal Vrouwenlexicon van Nederland, 17-09-2019. [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ Gedenkboek van de Tentoonstelling 1813 De Vrouw 1913 (pdf) (en neerlandès), 1913, p. 10, 46 [Consulta: 11 gener 2021]. Arxivat 2019-07-16 a Wayback Machine.
# John Lindley

John Lindley (8 de febrer de 1799 - 1 de novembre de 1865) va ser un botànic anglès.

## Biografia

Lindley va néixer en Catton, prop de Norwich. El seu pare, George Lindley, que regentava un jardí-viver, va anar l'autor de Guide to the Orchard and Kitchen Garden (Una guia per horts i hortes). Es va educar a l'escola de gramàtica de Norwich. La seva primera publicació, el 1819, una traducció del Analyse du fruit (L'anàlisi de la fruita) de L. C. M. Richard, va ser seguit en 1820 per un treball original Monographia Rosarum, amb descripcions de noves espècies, i dibuixos fets per ell mateix.
El 1821 va contribuir amb dos treballs: Monographia Digitalium, i "Observations on Pomaceae", a la Linnean Society (Associació Lineana). Poc temps després va anar a Londres, on es va comprometre amb J. C. Loudon per a escriure una part descriptiva de la Encyclopaedia of Plants (Enciclopèdia de les Plantes).
En els treballs en els quals s'havia compromès (Enciclopèdia de les Plantes) que va completar en el 1829, va arribar a la convicció de la superioritat del sistema "natural" de Antoine Laurent de Jussieu, diferenciant-ho del sistema "artificial" de Linnaeus. La seua convicció va prendre una forma més definida en A Synopsis of British Flora, arranged according to the Natural Order (Una Sinopsi de la Flora Britànica, classificació d'acord amb l'Ordre Natural) (1829) i en An Introduction to the Natural System of Botany (Una Introducció al Sistema Natural de la Botànica) (1830).
Lindley, que era el secretari adjunt de la Horticultural Society (Societat d'Horticultura), des de 1822, va ser designat en el 1829 per a la càtedra de Botànica en la universitat de Londres, que va ocupar fins a 1860. També va donar conferències de Botànica des de 1831 a la Royal Institution, i des de 1836 en el "Jardí Botànic de Chelsea".
Durant el període que va treballar com a professor, va escriure moltes obres, tant científiques com populars. A més va contribuir àmpliament al "Registre Botànic", del que va ser editor durant diversos anys, i al "Cròniques dels Jardiners", en el qual tenia al seu càrrec el departament d'horticultura des de 1841. Va ser membre de les Societats : "Geològica", "Real" i de la "Linneana". Va morir l'any 1865 a Turnham Green.

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
# Agder

Agder és un comtat (fylke) i una regió tradicional al sud de Noruega. El comtat es va establir l'1 de gener de 2020, quan es van fusionar els antics comtats de Vest-Agder i Aust-Agder. Des de principis de 1900, el terme Sørlandet ("país del sud, terra del sud") s'ha utilitzat habitualment per a aquesta regió, de vegades amb la inclusió del comtat veí de Rogaland. Anteriorment la zona es considerava part de l'oest de Noruega.
La zona era un petit regne medieval, i després de la unificació de Noruega es va conèixer com Egdafylki i més tard Agdesiden, un comtat dins del regne de Noruega. El nom Agder no es va utilitzar després de 1662, quan la zona es va dividir en unitats governamentals més petites anomenades Nedenæs, Råbyggelaget, Lister i Mandal. El nom va ressuscitar el 1919 quan dos comtats de Noruega que corresponien aproximadament a l'antic comtat d'Agdesiden van ser rebatejats com Aust-Agder (Agder oriental) i Vest-Agder (Agder occidental). Fins i tot abans que els dos comtats s'unissin el 2020, van cooperar de moltes maneres; la Universitat d'Agder tenia emplaçaments tant a Aust-Agder com a Vest-Agder, igual que moltes altres institucions, com la Diòcesi d'Agder og Telemark, el Tribunal d'Apel·lació d'Agder i el Districte de Policia d'Agder.

## Referències

* ↑ «Arealstatistikk for Norge» (en noruec bokmål), 08-03-2013. [Consulta: 2 gener 2020].
* ↑ «Dette er Norges nye regioner».
* ↑ Store norske leksikon. «Agder» (en noruec). [Consulta: 31 desembre 2016].
# La Falconera (Mata-solana)

* Per a altres significats, vegeu «La Falconera».
La Falconera és una cinglera del terme municipal de Gavet de la Conca, a l'antic terme de Sant Salvador de Toló, al Pallars Jussà, en territori del poble de Mata-solana.
És situat al nord-est de Mata-solana, al nord de Coll de Grau, al capdamunt de la vall de la llaueta de Presquiró.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Bassa i rentador de la font (Vilabertran)

La Bassa i rentador de la font és una obra de Vilabertran (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat a ponent del nucli urbà de la població de Vilabertran, a escassa distància de la canònica de Santa Maria, entre els camps del Camí Petit i els de la Font.
Es tracta d'un conjunt de planta rectangular format per la bassa i el rentador que l'acompanya. El rentador és de planta rectangular i es troba semisoterrat respecte el nivell de circulació actual de la zona, completament condicionada. Està protegit per una coberta de dues vessants de teula sostinguda per quatre pilars quadrats bastits amb totxo i actualment emblanquinats. A l'interior, la coberta presenta una solera de plaques encadellades sostinguda per diverses bigues de fusta. La bassa està adossada a la banda de tramuntana del safareig, a l'altra banda d'un mur bastit en pedra i maons, que separa les dues construccions. Es tracta d'una bassa de grans dimensions i de planta rectangular bastida en pedra sense treballar i fragments de maons, tot lligat amb abundant morter. La bassa abasteix d'aigua el rentador.

## Referències

* 1 2 «Bassa i rentador de la font». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 maig 2020].

## Enllaços externs

* «Bassa i rentador de la font». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Aurèla e Verlac

Aurèla e Verlac (en francès Aurelle-Verlac) és un municipi del departament francès de l'Avairon, a la regió d'Occitània. Està situat a l'Aubrac.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Obor

Obor (en rus: Обор) és un poble (un possiólok) del krai de Khabàrovsk, a l'Extrem Orient de Rússia. El 2012 tenia 624 habitants. Pertany al districte rural de Lazó.

## Referències

* ↑ Закон Хабаровского края от 14.03.2005 № 264 «Об административных центрах сельских поселений и муниципальных районов Хабаровского края»
# Ortovero

Ortovero (en lígur: Utuê) és un comune (municipi) a la província de Savona, a la regió italiana de la Ligúria, situat uns 80 km al sud-oest de Gènova i uns 40 km al sud-oest de Savona. A 31 de desembre de 2017 la seva població era de 1.566 habitants.
Ortovero limita amb els següents municipis: Albenga, Arnasco, Casanova Lerrone, Onzo, Vendone i Villanova d'Albenga.

## Referències

* ↑ «Tuttitalia.it». [Consulta: 22 gener 2019].
# María Mendive

María Mendive (Uruguai, 16 d'abril de 1968) és una actriu, directora teatral, locutora i professora uruguaiana.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola Multidisciplinària d'Art Dramàtic Margarita Xirgu (EMAD). Des de 2001 és fundadora, directora i professora de l'Institut d'Actuació de Montevideo (IAM), juntament amb les actrius Gabriela Iribarren i Marisa Bentancur.
S'exerceix en publicitat prestant la seva imatge i veu. Va ser nominada als Premis Martín Fierro. Va guanyar un Premi Florenci el 2013.

## Filmografia

Ha participat com a directora d'obres, com a actriu en teatre i cinema a:
* 2009 - Acassuso (com a directora).
* 2013 - Historias de diván (televisió).
* 2013 - Anina.
* 2012 - El día de la familia.
* 2016 - Era el cielo.

## Referències

* ↑ «Se estrenó la ficción Historias de diván en la pantalla de Canal 10» (en castellà). Cine Latinoamericano.
* ↑ «Una actriz con clase» (en castellà). Primera Hora, 22-05-2014. Arxivat de l'original el 2016-10-30. [Consulta: 3 abril 2020].
* ↑ «Mujer de Acción, mujer de luz» (en castellà). María Mendive. Arxivat de l'original el 2019-07-14. [Consulta: 3 abril 2020].
* ↑ «El amor no usa rosado» (en castellà). El País [Uruguai], 11-10-2014. Arxivat de l'original el 2016-10-30 [Consulta: 3 abril 2020].
* ↑ «María Mendive». Imdb.
* ↑ «Estrena "Acassuso", dirigida por María Mendive Buenas artes» (en castellà). Montvideo.
* ↑ «"Historias de diván" pone primera» (en castellà). Diario Show. Arxivat de l'original el 2013-04-10. [Consulta: 3 abril 2020].
# Aissapai

Aissapai (en rus: Айсапай) és un poble (un possiólok) de l'óblast d'Astracan, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 37 habitants.

## Referències

* ↑ Карта села Бирючек в Астраханской области
* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. 1. Численность и размещение населения Астраханской области». Arxivat de l'original el 2018-08-27. [Consulta: 18 març 2019].
* ↑ Расстояние от Бирючека до Камызяка
# Laurel

«Laurel» té aquests significats:

## Biografies

Viccionari
# Bassa del sorral de Can Pomac

La bassa del sorral de Can Pomac és una depressió alimentada per aigües freàtiques producte d'una antiga activitat extractiva (sorrera). Aquesta zona humida, d'unes 2 ha, es localitza al terme municipal de Roses, al nord-oest del puig Cabrit i el puig de l'Àliga. Quan el nivell de l'aigua del freàtic és elevat, la bassa ocupa una superfície de gairebé una hectàrea. La inundació hi és permanent al llarg de l'any, tot i que les variacions de nivell de les aigües no permeten el desenvolupament d'un cinyell de vegetació helofítica. Aquest espai presenta la particularitat de combinar un substrat arenós amb l'aigua dolça d'aportació freàtica. Això condiciona les comunitats vegetals, que són una combinació d'espècies de prats terofítics silicícoles de tendència psammòfila de l'aliança Alkanno-Malcomium amb espècies higròfiles de l'aliança Isoetion duriei. Pel que fa als impactes, la fàcil accessibilitat (amb accés de fauna domèstica, acampada il·legal amb autocaravanes, etc.) provoca una certa ruderalització i l'alteració de l'estructura del subsol degut a la circulació de vehicles i persones. Així mateix, es detecten alguns abocaments incontrolats per la zona, així com algunes instal·lacions i elements abandonats de l'antiga activitat extractiva (garbell, munts de terres, etc.). Aquest espai està situat dins del Parc Natural del Cap de Creus, dins de l'espai del PEIN "Cap de Creus" i dins de l'espai de la Xarxa Natura 2000 ES5120007 "Cap de Creus".

## Referències

* ↑ «Bassa del Sorral de Can Pomac». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 5 de desembre 2014. [Consulta: 28 novembre 2014].
# Església de São Domingos (Vila Real)

La Seu de Vila Real o São Domingos és una església a Vila Real, Portugal. Fou construïda al segle XV, i es considera el millor exemple d'arquitectura gòtica de la regió de Trás-os-Montes e Alto Douro. És la seu del bisbat de Vila Real des del 1924.

## Història

Com el seu nom indica, l'actual seu té l'origen en un convent dominicà fundat per monjos procedents de Guimarães al segle xv a la zona d'extramurs de Vila Real, al camp de Tavolado. El rei Joan I va donar terrenys al convent el 1421 i 1422, i les obres en començaren al 1424. La construcció del convent també l'apadrinaren els marquesos de Vila Real, la residència dels quals era a la rodalia.(2)
L'església fou reformada al segle XVI i, especialment, al XVIII, quan es va construir l'actual absis i el campanar de faiçó barroca.(1) Les dependències conventuals també es reformaren en aquesta època.(2)
El 1834, amb l'extinció dels ordes religiosos, l'església passa a ser la seu de la parròquia de São Dinis i el convent es reutilitzà com a caserna del Batalló de Caçadors.(2) El 1837 un gran incendi destruí l'interior del convent i part de l'església.(1) El 1922, el papa Pius XI crea la diòcesi de Vila Real, i l'antiga església del dominics de la ciutat es consagra catedral el 1924.(2) És classificada com a Monument Nacional el 1926.(1)
Fou restaurada en les dècades de 1930 i 1940 per la DGEMN. L'actual retaule principal, d'estil manierista, fou portat el 1938 del Monestir de São Dinis.(2)

## Característiques

Del segle XV, època de la fundació del convent, sobreviu l'església en estil gòtic sobri.(1) La planta és en creu llatina amb tres naus amb cobertura de fusta, i la nau central és més alta que les laterals. El transsepte s'il·lumina amb rosasses. L'actual absis és de planta quadrada i es realitzà al segle xviii.(2)
La façana principal revela la disposició en tres naus a l'interior. Té un portal amb arquivoltes apuntades inserit en un arrabà i flanquejat per grans contraforts. La façana conté nínxols amb sants de l'orde i una rosassa.(2) A l'interior, les naus són escassament il·luminades per finestres situades a la part superior de la nau central (claristori). La poca il·luminació i la robustesa de les parets és reminiscent de l'arquitectura romànica, que influí molt el gòtic del nord de Portugal.(1)
A mitjan segle xviii es construí un campanar al costat de l'absis, a la part posterior de l'església. Es tracta d'una torre de quatre pisos, rematada per una balustrada i cúpula.(2)
L'interior es troba desproveït de decoració des de la reforma dels anys 1930, però conté alguns arcosolis medievals.(2) L'actual retaule manierista de l'absis prové del Monestir de São Dinis. El 2003 s'hi col·locaren vitralls moderns de l'artista João Rodrigues Vieira (1934-2009) en una reforma realitzada per l'IPPAR.(1)

## Referències

* ↑ Igreja de São Domingos no sítio do IGESPAR
* ↑ Sé de Vila Real na base de dados do IHRU.

## Enllaços externs

* Rota das Catedrais Arxivat 2017-09-12 a Wayback Machine.
# Norman Gimbel

Norman Gimbel (Brooklyn, Nova York, 16 de novembre de 1927 - Montecito, Califòrnia, 19 de desembre de 2018) fou un lletrista estatunidenc de música popular i de temes de pel·lícules i televisió. La seva carrera inclou títols com "Sway", "Canadian Sunset", "Summer Samba", "The Girl from Ipanema", "Killing Me Softly with His Song", "Meditation" o "I Will Wait for You", i un Oscar a la millor cançó original per "It Goes Like It Goes", de la pel·lícula Norma Rae.

## Carrera

Nasqué a Brooklyn, fill d'una parella de jueus austríacs immigrants. Va estudiar al Baruch College i a la Universitat de Colúmbia. El seu primer treball en el camp de la música va ser per a l'editora de música David Blum. El seu primer èxit va ser "Ricochet Romance", el 1953. Més tard, va esdevenir compositor contractat per a l'editora Edwin H. Morris, on va obtenir un gran èxit el 1956 amb "Canadian Sunset" (amb Eddie Heywood).
El 1963, Gimbel va ser presentat per l'editor Lou Levy a un grup de compositors brasilers de bossa nova, entre ells, Tom Jobim, Luiz Bonfá, Carlos Lyra i Baden Powell. La versió en anglès de la música "The Girl From Ipanema", de l'original "Garota de Ipanema", composta pels músics Vinicius de Moraes i Tom Jobim, va guanyar el Grammy per a l'Enregistrament de l'Any. La tardor de 1967, es va mudar a Hollywood, on fou molt actiu en el cinema i en la televisió. Entre altres compositors, va treballar amb Lalo Schifrin, Elmer Bernstein, Bill Conti, Maurice Jarre, Peter Matz, Pat Williams, Michel Colombier, Fred Karlin, Charles Fox (amb qui va rebre dues mencions als Premis de la Academia), Ramblin' Jack Elliott, Quincy Jones, Burt Bacharach, Jean Thielemans, Eddy Marnay, Gilbert Bécaud i amb la seva filla Nelly Gimbel.
Va ser inclòs en el "Songwriters Hall of Fame" el 1984.

## Referències

* ↑ BBC (consultat 29-12-2018)

## Enllaços externs

* Notícia de la defunció amb biografia a Hollywood Reporter (consultat 29-12-2018)
# Mas Busqueta

El Mas Busqueta és un mas situat al municipi de Torrent a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ «Mas Busqueta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Aissino

Aissino (en rus: Айсино) és un poble de la República de Mordòvia, a Rússia, segons el cens del 2010 no tenia cap habitant, pertany al districte de Témnikov. Es troba a 20 km al sud-est de Témnikov, la capital del districte.

## Referències

* ↑ «Электронная карта». Геопортал РГО. Республика Мордовия. Arxivat de l'original el 2021-01-22. [Consulta: 31 gener 2021].
# Laurel (Florida)

Laurel és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 8.393 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Laurel tenia 8.393 habitants, 4.179 habitatges, i 2.670 famílies. La densitat de població era de 622 habitants/km².
Dels 4.179 habitatges en un 13,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,5% hi vivien parelles casades, en un 5,9% dones solteres, i en un 36,1% no eren unitats familiars. En el 30,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 19% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,01 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,44.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 12,4% tenia menys de 18 anys, un 3,1% entre 18 i 24, un 16,5% entre 25 i 44, un 28,8% de 45 a 60 i un 39,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 58 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.186 $ i la renda mediana per família de 51.153 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.425 $ mentre que les dones 27.905 $. La renda per capita de la població era de 30.485 $. Entorn del 5,2% de les famílies i el 8,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Laurel». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Laurel». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Bellpuig (Taradell)

Bellpuig és una masia de Taradell (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular, cobert a dues aigües i el carener perpendicular a la façana, la qual està orientada a migdia. A la part de la façana presenta un cos adossat de galeries i habitacions, amb planta baixa i primer pis i cobert a una sola vessant amb el desguàs a la façana, fruit de successives reformes i ampliacions. Consta de tres plantes i golfes. Sota els pòrtics hi ha l'antic portal adovellat, tapat parcialment. Els materials constructius són bàsicament la pedra picada en els ornaments, pedra, calç i tàpia i arrebossat en parts.

## Història

Segons sembla, l'antic mas, en un principi només masoveria, estava situat dintre del terme de l'antiga vila de Molist, els límits del qual arribaven fins al Ral; mas enclavat entre la riera de Tona i el riu Gurri, propietat del prior de l'Estany. Els primers documents que l'esmenten són de l'any 915. Aquestes terres formaven part del terme del castell de Taradell i estaven sota el Sr. de Montrodon. El nom apareix documentat a principis del segle xii amb Bertra Bellpuig, hereu del mas, a la segona generació fou hereu Brenguer Bellpuig i a la tercera Pere Bellpuig, casat amb Ermessendis de les Vinyes de Malla al 1211. Als voltants de 1440, a la segona generació, l'hereu Francesc Bellpuig fou un dels pocs pagesos supervivents de la pesta negra i sol·licità al senyor Vilademany de Taradell el permís per a conrear les terres hermes que havien quedat deshabitades, i fou redimit també del vassallatge del Sr. de Montrodon.

## Referències

* 1 2 «Bellpuig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Olivier Boumal

Olivier Boumal (17 de setembre de 1989) és un futbolista camerunès.

## Selecció del Camerun

Va debutar amb la selecció del Camerun el 2017. Va disputar 6 partits amb la selecció del Camerun.

## Estadístiques

Selecció del Camerun :
| Anys | Partits | Gols |
| 2017 | 2 | 0 |
| 2018 | 0 | 0 |
| 2019 | 4 | 0 |
| Total | 6 | 0 |

## Referències

* ↑ Olivier Boumal a National-Football-Teams.com (anglès)