OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eleccions legislatives albaneses de 2001

Les eleccions legislatives albaneses de 2001 se celebraren el 24 de juny i el 28 de juliol de 2001 per a renovar els 140 diputats de l'Assemblea de la República d'Albània. El més votat el Partit Socialista d'Albània, que es va imposar a la Coalició Unió per la Victòria, encapçalada pel Partit Democràtic d'Albània. El càrrec de primer ministre d'Albània fou ocupat per Ilir Meta (fins al 2002) i Fatos Nano.

## Resultats

Resultats de les eleccions a l'Assemblea de la República d'Albània de 24 de juny de 2001.
| Partits | Vots | % | Escons | Escons | Escons |
| Partits | Vots | % | Constituències | PR | Total |
| Partit Socialista d'Albània (Partia Socialiste e Shqipërisë) | 549,589 | 41.5 | 73 | 0 | 73 |
| Coalició Unió per la Victòria (Bashkimi për Fitoren) | 487,314 | 36.8 | 25 | 21 | 46 |
| Nou Partit Democràtic (Partia Demokrate e Re) | 67,349 | 5.1 | 0 | 6 | 6 |
| Partit Socialdemòcrata d'Albània (Partia Socialdemokrate e Shqipërisë) | 48,253 | 3.6 | 0 | 4 | 4 |
| Partit per la Unitat dels Drets Humans (Partia Bashkimi për të Drejtat e Njeriut) | 34,607 | 2.6 | 0 | 3 | 3 |
| Partit Agrari d'Albània (Partia Agrare e Shqipërisë) | 33,993 | 2.6 | 0 | 3 | 3 |
| Partit Aliança Democràtica (Partia Aleanca Demokratike) | 33,718 | 2.5 | 0 | 3 | 3 |
| Altres | 129,692 | 9.8 | 2 | 0 | 2 |
| Total | 1,323,900 | 100.0 | 100 | 40 | 140 |
| Font: República d'Albània: eleccions legislatives de 24 de juny de 2001 ||||||
Eleccions i referèndums a Albània :
# Edifici de Les Cigonyes

L'edifici de "Les Cigonyes" o també Casa de les Cigonyes, és un edifici ubicat a la Plaça de la Independència de la ciutat de Castelló de la Plana, Plana Alta, País Valencià.
Aquest edifici residencial plurifamiliar forma part d'un conjunt d'edificis que defineixen un llenç de façana de la plaça, reflex de l'arquitectura de principis de segle a Castelló. La situació de l'edifici dins l'entorn de la plaça fa que destaque sobre els altres inclús des de diferents perspectives, degut als seus colors cridaners i per la seua vàlua arquitectònica.
L'edifici de "Les Cigonyes", potser és el més destacat del seu entorn pel seu llenguatge colorista de tipus modernista. Construït en 1912, s'atribueix a l'arquitecte castellonenc Godofredo Ros de Ursinos.
Forma part de l'àmbit delimitat pel Pla Especial de Protecció Ribalta-Tetuán, per la qual cosa presenta un grau de protecció.

## Edifici

Es desenvolupa en tres plantes més una andana, amb una àmplia façana on es diferencia clarament la planta baixa de les superiors. La planta baixa s'estructura en tres buits resctangulars acabats en arcs de mig punt disposats simètricament, destacant per la seua major grandària el buit central, on se situa l'accés als habitatges. Aquest tram de façana té un acabat amb un parament llis i un sòcol corregut de pedra en la part inferior.
Les plantes superiors constitueixen un llenç ben organitzat compositivament a través de quatre buits verticals oberts a balcons de ferro decorats amb motius modernistes. Aquestos buits se separen per unes amples pilastres decorades amb ceràmica blava que introdueixen una escala de major proporció en l'alçat en unificar l'aspecte de les plantes superiors.
Les pilastres es rematen amb dues petites columnes tornasolades sobre les quals hi ha poms amb forma de bulb. En l'inici de les pilastres, a la part superior de la planta baixa, apareix una decoració policroma amb imatges de cigonyes, tret que dona nom a l'edifici.
La banda superior de les golfes rep una atenció ornamental major, els òculs formen part d'una peça rectangular de contorn sinuós i decorada amb motius vegetals en relleu amb peces ceràmiques de colors cridaners.

## Referències

* VV.AA. (Ana Portales Mañanós) Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana ISBN 84-87233-38-4
* ↑ CASA DE LES CIGONYES. El Bloc pide la retirada de una pancarta publicitaria. 27 de maig del 2008 pancarta-publicitaria_382729.html El Períodico Mdditerráneo Arxivat 2016-08-17 a Wayback Machine. Conculta 4 d'agist del 2016
# Asterofrins

Asterophryinae és una subfamília de granotes de la família Microhylidae.

## Gèneres

* Asterophrys
* Barygenys
* Callulops
* Hylophorbus
* Mantophryne
* Paedophryne
* Pherohapsis
* Siamophryne
* Xenobatrachus
* Xenorhina

## Referències

* Informació sobre aquesta subfamília de granotes. (anglès)
# Austerlitz (novel·la)

* Per a altres significats, vegeu «Austerlitz (desambiguació)».
Austerlitz és una novel·la de l'escriptor alemany W. G. Sebald, publicada en 2001, on es relata la història d'un home sense passat, sense pàtria ni idioma, que se sent un intrús a tot arreu.
La novel·la comença en l'estació d'Anvers, on el narrador es troba per primera vegada amb el protagonista de l'obra, i és aquí on comença a forjar-se la relació entre tots dos, unes vegades més íntima i altres més distant. A través de trobades casuals o acordats entre el narrador i el protagonista, Jacques Austerlitz, es va revelant a poc a poc la història del viatger solitari.
Austerlitz, nen jueu refugiat en la dècada de 1940, va arribar a Gal·les, on es va criar a casa d'un predicador i la seva dona, persones grans i tristes. Després de créixer llargs anys en un ambient solitari, coneix el seu veritable origen, la qual cosa li fa sentir-se com un estrany.
La novel·la, escrita en frases llargues i complexes, que recorden l'estil de Thomas Mann, resulta ser un viatge per la història d'Europa des del capitalisme i la industrialització, passant pels desastres del segle XX: la persecució i l'èxode dels jueus, sobretot. Gira entorn de la cerca de la identitat, el record i el relat, que permeten saber-se pertanyent a una comunitat, escapant del desarrelament que sofreix Austerlitz.

## Anàlisi

Austerlitz es considera una de les obres mestres de Sebald. Conté totes les influències que Pablo D'Ors enumerava en una crítica: Kafka en el desterrament del personatge, Montaigne en la ironia, Hesse en l'amor a la natura, Bernhard en la sintaxi, Sarraute en el culte als objectes, Sterne en l'anar i venir del narrador, Goethe en l'afany pel viatge i el romanticisme no barroc.

## Traduccions al català

* Austerlitz, W.G. Sebald. Traducció d'Anna Soler Horta. Barcelona. Edicions 62 - Col·lecció El Balancí (471), 2003. ISBN 978-84-297-5296-0
* Austerlitz, W.G. Sebald. Traducció d'Anna Soler Horta. Barcelona. Editorial Flâneur, 2018. ISBN 978-84-09-03295-2

## Referències

* ↑ «Austerlitz (novel·la)». web. (CCCB via OTRS). [Consulta: 5 novembre 2015].
# Assaig metal·lúrgic

Un assaig metal·lúrgic, en anglès:metallurgical assay, és una anàlisi de la composició d'una mena, un metall, o un aliatge. Pot ser una anàlisi quantitativa o qualitativa.
Algunes anàlisis són més adequades per materials en brut; altres ho són més per productes acabats.
El metalls preciosos s'analitzen en un laboratori oficial. La plata s'analitza per titulació, l'or per cupel·lació i el platí per espectrometria del tipus ICPOES.

## Pedra de toc

El mètode antic de la pedra de toc és particularment adequat per analitzar peces molt valuoses, per les quals els mètodes de presa de mostres destructius són inacceptables.

## Fluorescència de raigs X

La moderna espectrometria de fluorescència X també és una tècnica no destructiva adequada en assajos normals, és una tècnica ràpida, empra uns tres minuts, i els resultats poden ser impresos ràpidament des d'un ordinador.

## Cupel·lació/Assaig al foc

L'assaig al foc o cupel·lació és la tècnica més acurada i elaborada però és un assaig destructiu. Empra molt de temps però és el mètode estàndard aplicat per valorar la mena d'or i l'or i la plata en brut.

## Monedes

Les anàlisis de monedes sovint s'assignen a una seca o laboratori oficial per determinar i assegurar que totes les monedes fetes en la seca tenen el contingut i la puresa correctes de cada metall especificat. Això era particularment important quan circulaven en el comerç diari monedes d'or i de plata. Actualment pocs estats continuen emprant aquests metalls preciosos en el comerç quotidià.

## Bibliografia
### Assaigs amb foc

* Bugby, Edward E. A Textbook of Fire Assay 3rd ed (1940), Colorado School of mines Press, Golden Colorado.
* Fulton, H.C., A Manual of Fire Assaying, McGraw-Hill Book Company, Inc., New York, NY, 1911.
* Lenahan, W.C. and Murry-Smith, R. de L., Assay and Analytical Practice in the South African Mining Industry, South African Institute of Mining and Metallurgy, Johannesburg, South Africa, 1986.
* Shepard & Dietrich, A Textbook of Fire Assaying, McGraw-Hill Book Company, 1940.
* Taylor, P.R. (ed.), Prisbrey, K.A., Williams, J.F., Sampling, Preparation, Fire Assaying, and Chemical Analysis of Gold and Silver Ores and Concentrates, Department of Mining, Engineering and Metallurgy, University of Idaho, 1981.
# El Diario Nueva York

El Diario Nueva York és el principal diari i el més antic en llengua castellana dels Estats Units d'Amèrica. Publicat per ImpreMedia, el periòdic cobreix notícies locals, nacionals i internacionals amb èmfasi en Amèrica Llatina. El 2013 va celebrar els seus 100 anys amb una festa a la Grand Central Station de Nova York.

## Història

El diari es va crear l'any 1963 a partir de la fusió d'El Diario de Nueva York (fundat el 1947) i La Prensa (establert com a setmanari el 1913 per Rafael Viera i convertit en diari el 1918 quan va ser adquirit per José Camprubí) quan tots dos van ser adquirits per O. Roy Chalk. El 1981, Chalk va vendre el diari a Gannett Company en un acord valorat en 10 milions de dòlars.
L'editor del diari, Carlos D. Ramírez, i el seu grup d'inversió El Diario Associates, van comprar el diari el 1989 a Gannett per un preu de poc més de 20 milions de dòlars. El Diario Associates es va incorporar el 1995 a Latin Communications Group, una empresa que gestiona 18 emissores de ràdio, amb Ramírez dirigint la divisió d'impressió del negoci i formant part del consell.
El Diario Nueva York es va fusionar amb La Opinión de Los Angeles el 2004 per formar ImpreMedia. La Opinión és l'editor de diaris en castellà més gran dels EUA. El principal competidor d'El Diario Nueva York és Hoy, un diari en castellà amb 180.000 lectors a Nova York. No obstant això, el 12 de febrer de 2007 ImpreMedia va anunciar la compra d'Hoy al conglomerat mediàtic Tribune Media Company.

## Referències

* ↑ «Nelson A. Denis». Nation Institute. Arxivat de l'original el 4 de setembre 2018. [Consulta: 4 setembre 2018].
* ↑ «About the Company». . Arxivat 30 de setembre 2007 a Wayback Machine.
* ↑ «Carlos D. Ramirez, 52, Publisher of El Diario». , July 13, 1999.
* ↑ Scardin, Albert «THE MEDIA BUSINESS; El Diario Sold by Gannett To Group Led by Publisher». , September 1, 1989.
* ↑ Fleming, Michael «Inside New York». , August 31, 1989. Arxivat de març 6, 2018, a Wayback Machine.
* ↑ «THE MEDIA BUSINESS; Investor Group to Provide For Expansion of El Diario». , March 3, 1995.
* ↑ «ImpreMedia Agrees to Acquire Hoy New York From Tribune Company». ImpreMedia, February 12, 2007.
# El Diario

El Diario, estilitzat elDiario.es, és un mitjà de comunicació digital en castellà, amb una branca en valencià pel País Valencià, creat el 18 de setembre de 2012. És dirigit per Ignacio Escolar, fundador i exdirector de Público, i la seva plantilla inclou alguns periodistes que anteriorment formaven part d'aquest diari fins que va tancar la seva edició en paper. És editat per l'empresa Diario de Prensa Digital, que té més del 50% d'accions en mans de persones que treballen diàriament a la redacció. El Diario edita cada tres mesos una revista monogràfica anomenada Cuadernos. La línia editorial està dirigida cap a un públic d'esquerra, jove i amb formació acadèmica. El Diario té 9.000 socis de pagament, en data de novembre de 2014.
El maig de 2013 es va presentar Catalunya Plural, un diari digital nascut a partir de l'edició catalana d'El Diario i editat per la Fundació Periodisme Plural. El periodista Josep Carles Rius dirigeix la Fundació. El novembre de 2015 va presentar una edició en valencià per a la informació del País Valencià.
L'any 2015 la secció Micromachismos, de la periodista Ana Requena, va obtenir el Premi Bones Pràctiques de Comunicació no Sexista de l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya.

## Vegeu també

* Yorokobu

## Referències

* ↑ Comunitat Valenciana, El Diario.es. [Consulta: 19-06-2021].
* ↑ Mongolia. Papel mojado. Debate, 2013, p. 73. ISBN 978-84-9992-306-2.
* ↑ López García, Guillermo; Valera Ordaz, Lidia «La información sobre la Monarquía española en los nuevos medios digitales: Eldiario.es y Vozpopuli.com». adComunica: revista científica de estrategias, tendencias e innovación en comunicación, 6, 2013, pàg. 65-81. Arxivat de l'original el 2014-08-10. ISSN: 2254-2728 [Consulta: 24 setembre 2014].
* ↑ Capdevila, Carles «Ignacio Escolar: “O hi ha reforma o hi ha ruptura, el que no hi haurà és immobilisme”». Ara, 15-11-2014 [Consulta: 28 novembre 2014].
* ↑ Giménez, Pere. «Josep Carles Rius: “Catalunya Plural vol defensar les conquestes socials a través del periodisme”». Comunicació 21, 21-05-2013. Arxivat de l'original el 25 de juny 2014. [Consulta: 19 juny 2014].
* ↑ «Eldiario.es estrena edició en valencià». Ara, 02-11-2015.
* ↑ «Els Premis de Comunicació no Sexista 2015 per “la meitat de tot”». Dones. Revista digital, 14-11-2015. [Consulta: 2 gener 2021].

## Enllaços externs

* El Diario - Lloc web oficial (castellà)
# Assassinat a Losera

Assassinat a Losera (títol original en francès, Crime en Lozère) és un telefilm francobelga dirigit per Claude-Michel Rome el 2014. S'ha doblat al català per a TV3.
És la seqüela de Crime en Aveyron del mateix director, amb els mateixos dos actors principals. Tres capítols addicionals, Crime à Aigues-Mortes, Assassinats a Martigues i Assassinats a Mauçana, es van realitzar els anys 2015, 2016 i 2017, sempre pel mateix director i amb els mateixos dos actors interpretant els mateixos dos personatges principals. Després van venir Assassinat a Luberon el 2018, després Crime dans l'Hérault el 2020 i Assassinat a Larzac el 2021, amb Florence Pernel i Guillaume Cramoisan en el paper d'un altre capità de la gendarmeria francesa.
El telefilm es va rodar al Losera i l'Avairon, al parc nacional de les Cevenes, així com als municipis de Maruèis, Santa Enimia i Vairau.
Es va estrenar a Bèlgica el 5 d'octubre de 2014 a La Une, i a França el 13 de desembre del mateix any al canal France 3. Va ser vista per 4.500.000 persones, amb un 18,4% de quota de pantalla. Durant la seva reemissió el 13 de febrer 2016, la pel·lícula va ser vista per 3.660.000 persones, cosa que va representar el 16,1% de quota.
La pel·lícula és una coproducció de Paradis Films, Be-Films i RTBF.

## Sinopsi

A l'abisme de l'avenc Armand, al Losera, es descobreix el cos apunyalat al cor d'en Jérôme Sennac, pagès i guia voluntari. Fins al lloc dels fets, s'hi desplacen la fiscal adjunta Élisabeth Richard i Paul Jansac, ascendit a comandant de gendarmeria, per dur a terme la investigació.

## Repartiment

* Florence Pernel: Élisabeth Richard
* Vincent Winterhalter: Paul Jansac
* Jérôme Anger: Jean-Yves Lagarrigue
* Barbara Cabrita: Béatrice Lagarrigue
* Sophie Broustal: Violaine Valière
* Renaud Leymans: Julien Cazagnes
* Jean-Pierre Michaël: Gilles Monteillet
* Didier Pain: Mathieu Valière

## Referències

* ↑ «Pel·lícules - Assassinat a Losera». TV3, 29-10-2023. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ «Téléfilm inédit avec Florence Pernel : "Crime en Lozère"». rtbf.be. [Consulta: 21 maig 2020]..
* 1 2 «crime en Lozére». paradisfilms.com. [Consulta: 22 maig 2020]..
* ↑ «Crime en Lozère - Company Credits». IMDb, 2014.
# Bahar

Bahar significa primavera en persa i s'utilitza com a nom de dona en turc. Persones amb el nom Bahar inclouen:
* Bahar Çağlar - jugadora de basquetbol turca
* Bahar Toksoy - jugadora de voleibol turca
# Avis (Pennsilvània)

Avis és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 1.492 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Avis tenia 1.492 habitants, 633 habitatges, i 417 famílies. La densitat de població era de 1.175,6 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 633 habitatges en un 29,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54% hi vivien parelles casades, en un 8,1% dones solteres, i en un 34% no eren unitats familiars. En el 29,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,3% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 27,3% entre 25 i 44, un 22,3% de 45 a 60 i un 19,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.083 $ i la renda mediana per família de 39.167 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.250 $ mentre que les dones 18.942 $. La renda per capita de la població era de 16.371 $. Entorn del 6,5% de les famílies i el 9,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Avis». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Avis». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Ermita de la Soledad

L'ermita de la Soledad és a la sortida del poble de Somaén (municipi d'Arcos de Jalón, província de Sòria, Espanya), al costat del Jalón, en el camí que porta a Arcos, prop del túnel del ferrocarril. Va ser construïda el 1820 costejada per un tal Salazar.
Es tracta d'una construcció de planta de creu grega (braços iguals) amb una petita porxada o atri davant de l'entrada, amb sagristia sortint posterior. És de maçoneria amb reforços de carreus a les cantonades. Algunes de les seves pedres són d'arenisca blanca pel que han estat utilitzades perquè els veïns afilessin les seves eines contra les arestes de les cantonades, motiu que va originar el rètol “Es prohibeix afilar” que encara existeix.
La nau de l'església té una volta d'aresta que arriba des dels peus fins al creuer. A banda i banda d'aquest existeixen uns petits retaules barrocs flanquejats per columnes en els seus extrems i coronats per la representació de l'Esperit Sant amb la coloma dins d'un sol radiant. En el lateral de l'evangeli es venera la imatge de Santa Quitèria amb la palma martirial, patrona del poble que es passeja en processó el dia de la seva festa, el 22 de maig.
En la sagristia hi ha una petita escala que puja a un annex de la mateixa en la qual es guarda una sèrie d'estris i una imatge d'un Sant Antoni de Pàdua amb un nen en braços que sosté un rosari i que sembla que prové de l'antiga ermita de San Antonio que es troba al costat del molí a la sortida del poble en direcció a Arcos.
# Enseñar a un sinvergüenza

Enseñar a un sinvergüenza és una pel·lícula de comèdia espanyola del 1970 dirigida per Agustín Navarro Cano, coautor del guió com a adaptació de l'obra de teatre homònima d'Alfonso Paso i protagonitzada per Pepe Rubio i Carmen Sevilla.

## Sinopsi

Rosana Cubero és una professora força atractiva que ha anat perdent la joventut per la seva disciplina amb l'estudi. Sobtadament entra a la seva vida Lorenzo Vega, un perfecte barrut i poca-vergonya que viu del joc i de fer alguns treballs com a fotògraf. Com que cap dels dos ha conegut a ningú tan oposat a ell com ells dos, s'enamoren perdudament.

## Repartiment

* Carmen Sevilla ... Rosana Cubero
* Pepe Rubio ... Lorenzo Vega
* Mari Carmen Prendes... Margarita - Mare de Rosana
* Manuel Alexandre ... Gregorio - Pare de Rosana
* José Luis Coll ... Paco
* Tina Sáinz... Loli
* Carmen Martínez Sierra ... Empleada dels lavabos
* Rafael Hernández ... Taxista

## Premis

Carmen Sevilla va rebre el premi a la millor actriu als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1970.

## Referències

* ↑ Enseñar a un sinvergüenza, abc.play
* ↑ Enseñar a un sinvergüenza a Fotogramas
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 245-248

## Enllaços externs

* Enseñar a un sinvergüenza, a Nuestro cine a YouTube
# Eleccions legislatives sueques de 1921

A les eleccions legislatives sueques del setembre de 1921 els més votats van ser els socialdemòcrates. Hjalmar Branting va ser nomenat primer ministre de Suècia.

## Resultats

Resum dels resultats electorals de setembre de 1921 al Parlament suec
| Partits | Partits | Líder | Vots | % | Escons | +/- |
| | Partit Socialdemòcrata de Suècia Socialdemokraterna | Hjalmar Branting | 650.855 | 36,2 | 93 | +18 |
| | Lliga Electoral General (Allmänna Valmansförbundet) | Arvid Lindman | | 25,8 | 62 | - |
| | Partit Popular Liberal (Frisinnade Landsföreningen ) | Nils Edén | | 19,1 | 41 | -6 |
| | Lliga Agrària (Bondeförbundet) | Johann Andersson | | 11,1 | 21 | - |
| | Partit Comunista de Suècia Sveriges Kommunistiska Parti | Karl Kilbom | 80.355 | 4,6 | 7 | +7 |
| | Partit Socialdemòcrata d'Esquerra Sverges socialdemokratiska vänsterparti | Ivar Vennerström | 56.241 | 3,2 | 6 | +6 |
| | Total (participació 54,2%) | | 1.747.553 | 100,0 | 230 | |
| Font: Autoritat electoral sueca. |||||||

## Referències

* ↑ Nohlen, Dieter; Stöver, P. Elections in Europe: a data handbook (en anglès). Baden-Baden: Nomos Verlag, 2010, p. 1858. ISBN 978-3-8329-5609-7.
* ↑ «Hjalmar Branting» (en anglès). The Nobel Peace Prize 1921. [Consulta: 16 novembre 2023].
* ↑ Riksdagsmannavalen 1921 (pdf) (en suec). Estocolm: Kungl. Boktryckeriet P.A. Norsted & Söner, 1922.
# Ernst & Young

Ernst & Young, també coneguda com EY és una de les principals companyies de serveis professionals del món, que inclouen auditoria, impostos, finances, comptabilitat, serveis de càlculs i estudis actuarials i assessorament en la gestió de l'empresa.
EY és una de les anomenades quatre grans, juntament amb PricewaterhouseCoopers, Deloitte i KPMG. Segons la revista Forbes, a finals de 2013 per la seva grandària era la desena major empresa privada dels Estats Units.
EY és una organització amb operacions a tot el món que consisteix en diverses empreses membres. EY Global està situada a Londres i l'empresa als Estats Units posseeix les seves oficines a Times Square. A Espanya està situada a la Torre Picasso, al centre de Madrid.

## Referències

* ↑ «Forbes: Largest Private Companies». Arxivat de l'original el 2014-10-27. [Consulta: 13 juliol 2015].
* ↑ Hoovers.