OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dom Mintoff

Dominic "Dom" Mintoff (Bormla (Cospicua), Malta, 6 d'agost de 1916 - Tarxien, (Malta), 20 d'agost de 2012) va ser un polític maltès. Va ser dirigent del Partit Laborista maltès. Es va graduar com arquitecte i com enginyer civil.
Va ocupar el càrrec de Primer Ministre entre 1955 i 1958. Després de la independència maltesa (1964) va tornar a repetir el càrrec en 1971.
# Trevenzuolo

Trevenzuolo és un comune (municipi) de la província de Verona, a la regió italiana del Vèneto.
A 1 de gener de 2020 la seva població era de 2.763 habitants.
Trevenzuolo limita amb els següents municipis: Castelbelforte, Erbè, Isola della Scala, Nogarole Rocca, Roverbella i Vigasio.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 14 agost 2020].
# Pimelodella witmeri

Pimelodella witmeri és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16,8 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1888. Preliminary notes on South American Nematognathi. I. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 1 (pt 2). 119-172.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Filla del dolor

Filla del dolor (en el suec original, Den som söker) és una pel·lícula de thriller sueca de 2013 dirigida per Johan Lundh. Josephine Bornebusch hi interpreta la protagonista, Tuva. La primera projecció de la pel·lícula va ser al Festival de Cinema de Göteborg el 2 de febrer de 2013. Es va estrenar a Suècia el 12 d'abril de 2013. La pel·lícula ha estat doblada al català.
El cost de la pel·lícula va ser de 6 milions de corones sueques. Es va gravar a Västmanland, un comtat situat al centre de Suècia.

## Argument

Després que Tuva (Josephine Bornebusch) perdi els seus pares en un accident de cotxe, s'assabenta que és adoptada. Mentre intenta esbrinar qui són els seus pares biològics, les pistes la condueixen a un petit poble dels boscos occidentals.

## Repartiment

* Josephine Bornebusch - Tuva
* Claes Ljungmark - Olof
* Björn Granath - Eskil
* Tyra Olin - Saga
* Erik Johansson - Marius
* Ingela Olsson - Maria i Sofia
* Mikaela Knapp - Ylva
* Chatarina Larsson - Maud
* Michael Petersson - Gerent

## Referències

* ↑ «36th Göteborg International Film Festival» (en anglès). Nordic Film Market, pàg. 39.
* ↑ «Den som söker (Bio)» (en suec). Njutafilms. [Consulta: 4 abril 2020].
* 1 2 Andersson, Jan-Olov. «Här gör Josephine Bornebusch sitt livs roll» (en suec). Aftonbladet, 12-04-2013. Arxivat de l'original el 2013-05-09. [Consulta: 4 abril 2020].
* ↑ Viita, Kristoffer. «”Den som söker”» (en suec). SVT, 11-04-2013. [Consulta: 4 abril 2020].
# Llau de Sant Pere (Cellers)

La llau de Sant Pere és una llau afluent de la Noguera Pallaresa per la dreta. Discorre totalment dins de l'antic terme de Guàrdia de Tremp, actualment pertanyent a Castell de Mur, del Pallars Jussà, en l'àmbit del poble de Cellers.
El seu origen és al vessant nord de la Roca Regina, al nord-est de la Cova de Grabiel. Davalla cap al nord-nord-est pel costat de ponent, i de forma paral·lela, al Serrat de Pena, i s'aboca en la Noguera Pallaresa al Pantà dels Terradets, a migdia del Pont Nou de Monares, just davant i a ponent del Túnel de Monares.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Collada de la Roqueta

La Collada de la Roqueta és una collada dels contraforts nord-orientals del Massís del Canigó, a 2.082,1 metres d'altitud, en el límit dels termes comunals de Castell de Vernet i de Pi de Conflent, tots dos a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. Està situada al sud-est del terme comunal de Pi de Conflent i al sud-oest del de Castell de Vernet. És al costat sud del Pic de Donapà i al nord de la Creu de la Llipodera i del Pic de la Roqueta, també a prop al nord-oest del Pla Guillem.

## Referències

* ↑ La Collada de la Roqueta en els ortofotomapes de l'IGN
# Brancus

Brancus segons diu Titus Livi, era un rei del poble gal dels al·lòbroges. El seu germà petit, probablement favorable a Roma, enfrontat contra ell amb un exèrcit, li va prendre el tron, en una disputa que va tenir lloc quan Hanníbal començava a creuar els Alps l'any 218 aC.
El cartaginès el va restaurar com a rei, i Brancus li va subministrar blat, abundant al seu territori, roba d'abric i calçat per a les tropes, i va protegir la seva rereguarda amb els al·lòbroges fins que va arribar al pas on podia creuar els Alps.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXI, 31
* ↑ Polibi. Històries, III, 49-50
# Dionís Vidal

Dionís Vidal (València c. 1670 - Tortosa, després de 1719), va ser un pintor barroc valencià, deixeble d'Antonio Palomino.

## Biografia i obra

Format a Madrid amb Palomino, de retorn a València va tenir l'oportunitat de rebre i acompanyar al seu mestre quan es va desplaçar a aquella ciutat en 1697 per pintar en Sant Joan del Mercat. Conforme a models ideats i dissenyats pel seu mestre va pintar al fresc en 1700 les voltes de la parròquia de Sant Nicolau. Les històries i al·legories referides a les vides de Nicolau de Mira i de Pere de Verona, antic titular del temple, que cobreixen les voltes gòtiques alliberades de nervadures, ideades per Palomino i executades per Vidal, les va descriure extensament el primer en el segon tom, capítol setè, del seu Museu pictòric i escala òptica.
Va pintar també al fresc, segons Ceán Bermúdez, a les esglésies valencianes de Sant Bartolomé i del Remei, i en la parròquia de La nostra Senyora de la Misericòrdia o de la Mare de Déu de Campanar, on segons Ceán es va ocupar dels símbols eucarístics del trasagrari i podrien correspondre-li també els símbols marians de la cúpula.
A Terol va pintar al tremp el monument de Setmana Santa per a la catedral i la cúpula de l'església del convent de clarisses, ambdues obres desaparegudes. Va marxar després a Tortosa on va morir abans de concloure les pintures al fresc de la capella de la Mare de Déu de la Cinta de la seva catedral, en les quals va ser ajudat pel seu deixeble, el també valencià Josep Medina. El pintat cobreix les voltes de la capella, amb les escenes de l'Assumpció o Descensió de la Verge sobre Tortosa i la Coronació de la Verge en els trams de la nau i el presbiteri, vuit heroïnes bíbliques en la cúpula i el patriarca Moisés amb els profetes Isaías, Jeremías i Ezequiel en les petxines, en un estil estretament deutor del del seu mestre i una mica més sec.

## Referències

* ↑ Palomino, El museo pictórico y escala óptica, Madrid, 1724, pp. 166 y ss.
* ↑ Vidal Franquet, Jacobo «La baixada de la Cinta, 500 anys. Algunes qüestions d'iconografia». Recerca, 12, 2008, pàg. 11-64.

## Bibliografia

* Ceán Bermúdez, Juan Agustín. Diccionario histórico de los más ilustres profesores de la Bellas Artes en España. Madrid, t. V, pp. 220-222, 1800.
* Pérez Sánchez, Alfonso I., Pintura barroca a Espanya 1600-1750, Madrid, 1992, Càtedra, ISBN 84-376-0994-1, p. 426.

## Enllaços externs

* Els frescs de Sant Nicolás recuperen la seva esplendor, Universitat Politècnica de València
# Tugarinovita

La tugarinovita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor d'Aleksei Ivanovich Tugarinov (Алексей Иванович Тугаринов) (19171977), geoquímic de l'Institut Vernadskii de Moscou.

## Característiques

La tugarinovita és un òxid de fórmula química MoO₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1979.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la tugarinovita pertany a «04.DB - Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations de mida mitjana; cadenes que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: argutita, cassiterita, plattnerita, pirolusita, rútil, tripuhyita, varlamoffita, byströmita, tapiolita-(Fe), tapiolita-(Mn), ordoñezita, akhtenskita, nsutita, paramontroseïta, ramsdel·lita, scrutinyita, ishikawaïta, ixiolita, samarskita-(Y), srilankita, itriocolumbita-(Y), calciosamarskita, samarskita-(Yb), ferberita, hübnerita, sanmartinita, krasnoselskita, heftetjernita, huanzalaïta, columbita-(Fe), tantalita-(Fe), columbita-(Mn), tantalita-(Mn), columbita-(Mg), qitianlingita, magnocolumbita, tantalita-(Mg), ferrowodginita, litiotantita, litiowodginita, titanowodginita, wodginita, ferrotitanowodginita, wolframowodginita, tivanita, carmichaelita, alumotantita i biehlita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de molibdè i urani de Lenskoye, situat a l'óblast de l'Amur, al Districte Federal de l'Extrem Orient (Rússia). Posteriorment també ha estat descrita a la mina de carbó Kateřina, a Radvanice (República Txeca); a la localitat de Mishima, al Japó; al meteorit Allende (Mèxic); i al volcà Kudriavy, a l'óblast de Sakhalín (Rússia).

## Referències

* ↑ «Tugarinovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 gener 2018].
# Filosofia francesa

La filosofia francesa és la filosofia desenvolupada a França al llarg de la història i compta amb tres períodes destacats: la filosofia medieval escolàstica, el racionalisme que neix amb René Descartes i arriba fins a la Il·lustració i la filosofia al voltant del coneixement i el poder del segle xx. El fet comú a la majoria de pensadors francesos és el paper de la raó dins la definició de l'home i l'intent d'unir filosofia i ciència.
Són autors destacats de la filosofia francesa:
* René Descartes
* Blaise Pascal
* Nicolas Malebranche
* Michel de Montaigne
* Michel Foucault
* Louis Althusser
* Voltaire
* Denis Diderot
* Jean-Jacques Rousseau
* Henri Bergson
* Jean-Paul Sartre
* Claude Lévi-Strauss
* Jacques Derrida
* Roland Barthes

## Bibliografia

* Bergson, Henri. La philosophie française (en francès). La Revue de Paris, 15 Mai 1915.
* Cousin, Victor. Pichon et Didier, Éditeurs. Cours de l'histoire de la philosophie. Tom I Histoire de la philohophie du XVIII$^e$ siècle. (en francès), 1829.
* Ravaisson, Félix. La philosophie en France au 19ème siècle. 3a ed., 1867.

## Enllaços externs

* «CIEPFC - Centre International d'Etude de la Philosophie Française Contemporaine» (en francès). Arxivat de l'original el 14 de desembre 2009. [Consulta: 27 novembre 2010].
* «The Journal of French Philosophy» (en anglès). [Consulta: 27 novembre 2010]. «Butlletí de la Société Américaine de Philosophie de Langue Française»
# Pobra gent

Pobres és el títol de la primera novel·la que va escriure Fiódor Dostoievski, redactada en el lapse de nou mesos. Publicat per primera vegada l'any 1846, va ser elogiat per l'influent crític Vissarion Belinski com l'iniciador de la literatura social i, entre d'altres, el va aclamar com el nou Nikolai Gógol. Tanmateix, Dostoievski va trencar amb ell poc després. Aquest llibre va ser inspirat en part per l'obra de Gógol del conte El capot; el protagonista masculí és un empleat exemplar. Aquesta novel·la està escrita en forma de cartes, de correspondència, entre els dos personatges principals. Igual que en El capot, la novel·la dona compte de la dura vida de la classe amb pocs recursos a la Rússia de mitjans del segle xix.
Belinski explicava el procés íntim a través del qual l'escriptor havia elevat el seu vol fins a aquesta alçada, mitjançant la seva intuïció creadora. Dostoievski havia procedit com a artista i no com a pensador ni desenvolupador de tesis, una profunda apreciació a la qual fan justícia els crítics i biògrafs posteriors del novel·lista.
En l'edició alemanya de les seves Obres completes, el seu compilador, Moeller van den Brück, encapçala la versió de Pobra gent amb un proemi en el qual ressalta també com Dostoievski planteja en aquestes pàgines un problema social i el resol intuïtivament en nom de l'amor, amb l'efusiva vidència de l'art, i no a la manera dels filòsofs racionalistes, que intenten assolir aquest amor o filantropia mitjançant uns raonaments llargs i freds. Tampoc a la manera de Marx i els seus partidaris, que només s'atenen a la consideració del fet econòmic de la història i la psicologia.
Dostoievski, que posseïa un esperit cristià, assidu lector de l'Evangeli, desborda aquí el seu amor innat cap a totes les criatures, fent de l'amor el seu imperatiu social. Una actitud romàntica, per descomptat, que s'allunya molt de la filosofia del superhome que Nietzsche proclamarà més tard, i en què l'amor quedarà aixafat sota la voluntat de viure i dominar. En Pobra gent Dostoievski inicia una literatura evangèlica, en la qual els pobres d'esperit seran uns personatges predilectes i destacats, els mansos, les cortesanes abnegades i els pecadors penedits. Una exaltació de la renúncia de si mateix, del sacrifici en pro dels altres, de l'expiació que ens val la smirenie o pau de l'ànima.

## Traduccions catalanes

* Pobres. Traducció de Miquel Cabal Guarro. Barcelona: Cal Carré, 2021. ISBN 978-84-12394-33-7.

## Referències

* ↑ Dostoievski, Fiódor. Pobres. Barcelona: Cal Carré, 2021. ISBN 978-84-12394-33-7.
* ↑ Frank, Joseph. Dostoevsky: A Writer in His Time. Princeton: Princeton University Press, 2012. ISBN 978-06-91155-99-9.
# Pobles indígenes refugiats

Els pobles indígenes refugiats és la designació oficial del govern mexicà per a aquells grups indígenes del sud Mèxic desplaçats des de Guatemala, principalment, durant la dècada de 1980.
En formen part els chujes, mames, ixiles, kanjobales, jacaltecos, quichés, cakchiqueles i kekchíes, que són pobles maies originaris de Guatemala, del municipi d'Aguacatán (els quals parlen aguataceco), Quetzaltenango, El Quiché, Suchitepéquez i Verapaz (que parlen altres llengües).
Chiapas pertanyia a la capitania general de Guatemala, però, en separar-se Centreamèrica de Mèxic, va decidir integrar-se com a estat de la federació mexicana per referèndum. La frontera entre els dos països, però, va experimentar nombroses migracions transfrontereres d'indígenes, la més important la del 1981 en què milers d'indígenes d'aquests pobles van fugir de la persecució i de la guerra civil de Guatemala. Per tant, els censos mexicans subsegüents van incloure aquests grups, els quals són considerats pel govern mexicà i pels organismes internacionals com a "pobles indígenes refugiats". El cens del 2000 de Mèxic va registrar 210 parlants del caktxikel, 90 parlants d'ixil, 677 de kektxí, 246 de kitxé, i 23 d'aguacateco. Com a llengües indígenes històriques dels pobles maies, també gaudeixen de l'estatus de "llengües nacionals de Mèxic".

## Enllaços externs

* Pàgina d'aquests pobles del CDI Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine., en castellà
# Porphyrio

Porphyrio és un gènere d'ocells de la família dels ràl·lids (Rallidae) que habita zones humides de gairebé tot el món.

## Taxonomia

Segons la classificació de l'IOC versió 13.2, 2023 el gènere Porphyrio conté 12 espècies:
* Porphyrio alleni - polla blava d'Allen.
* Porphyrio martinica - polla blava americana.
* Porphyrio flavirostris - polla blava becgroga.
* Porphyrio porphyrio - polla blava occidental.
* Porphyrio madagascariensis - polla blava africana.
* Porphyrio poliocephalus - polla blava capgrís.
* Porphyrio indicus - polla blava dorsinegra.
* Porphyrio pulverulentus - polla blava de les Filipines.
* Porphyrio melanotus - polla blava australasiana.
* Porphyrio albus † - polla blanca.
* Porphyrio mantelli † - takahé de l'illa del Nord.
* Porphyrio hochstetteri - takahé de l'illa del Sud.
Altres autors consideren que les sis primeres espècies formen en realitat una única, amb diverses subespècies:
* Porphyrio porphyrio (sensu stricto) – polla blava comuna.
També poden incloure algunes espècies extintes en època històrica:
* Porphyrio paepae † - polla blava de les Marqueses.
* Porphyrio kukwiedei † - polla blava de Nova Caledònia.
* Porphyrio caerulescens † - polla blava de la Reunió.

## Referències

* ↑ F Gill, D Donsker et P Rasmussen (Eds). 2023. IOC World Bird List (v13.2). doi : 10.14344/IOC.ML.13.2.
* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ B. Taylor i A. Bonan. (2017). Rails, Gallinules, Coots (Rallidae). J. del Hoyo. A. Elliott, J. Sargatal, D.A. Christie i E. de Juana. (eds.). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona.
# Pohang

Pohang (en coreà: 포항시, romanització revisada: pohangsi, llegiu: Pójan) és una ciutat del nord de Gyeongsangbuk-do, Corea del Sud. Té el port marítim principal de la regió de Daegu Gyeongbuk. La zona edificada de Pohang es troba en un al·luvió de la desembocadura del riu Hyeongsan. La ciutat està dividida en dos districtes ("Gu"), Buk-gu (Districte Nord) i Nam-gu (Districte Sud).

## Referències

* 평년값자료(1981−2010) 포항(138)". Korea Meteorological Administration. http://www.kma.go.kr/weather/climate/average_30years.jsp?yy_st=2011&stn=138&norm=M&x=28&y=7&obs=0&mm=5&dd=23. Retrieved 2011-05-23.

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2005-01-23 a Wayback Machine.
# Portada/efemèride juliol 24

Janine Charrat
« 23 de juliol · 24 de juliol · 25 de juliol »
# Pompeu Macre

Pompeu Macre (llatí: Pompeius Macer) va ser un magistrat romà del segle i. Formava part de la gens Pompeia.
Era pretor l'any 15 i va portar al senat una consulta sobre si hi havia hagut una ampliació del delicte de Majestas. El moment del seu mandat marca el període on van començar els abusos de poder de l'emperador Tiberi.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 884.
# Pompeu Pascual i Busquets

Pompeu Pascual i Busquets (Girona, 17 de novembre de 1930) és un metge i polític català.

## Biografia

Membre d'una nissaga de metges, va viure a Santiago de Xile entre 1940 i 1948 i es llicencià en medicina a la Universitat de Barcelona el 1953. El 1957 fou nomenat cap del Servei de Puericultura de la Jefatura Provincial de Sanitat de Girona, i amb el seu pare, Pompeio Pascual i Carbó (1897-1977), va organitzar el Dispensari de Puericultura de Girona per a nens petits.
El 1978 va organitzar el Primer Congrés de Pediatres de Llengua Catalana, fou vicepresident del Segon Congrés, organitzat a Palma el 1981, i president del Tercer Congrés a Andorra el 1984. Coordinà la filial gironina de la Societat Catalana de Pediatria, de la que en serà vicepresident el 1980-1984, i és membre de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya. El 1981-1985 fou Cap del Servei de Promoció de la Salut a Girona, diputat per la província de Girona a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984 i regidor de l'Ajuntament de Girona el 1987-1989.
També fou Delegat Territorial del Departament de Sanitat i Seguretat Social a Girona de 1985 a 1996, president del Sistema d'Emergències Mediques de Catalunya de 1997 a 2001. El 1998 va rebre la Medalla al Treball President Macià.

## Referències

* ↑ Aragó, Narcís-Jordi «La nissaga dels metges Pascual». Revista de Girona, 185, 01-12-1997, pàg. 58-60 [Consulta: 2 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2010-06-25 a Wayback Machine. al web de la RAMC
# Polanica-Zdrój

Polanica-Zdrój (en alemany Bad Altheide) és una ciutat al Comtat de Kłodzko, Voivodat de Baixa Silèsia, al sud-oest de Polònia.
Se situa a aproximadament 11 kilòmetres al sud-oest de Kłodzko, i a 89 km al sud-oest de la capital regional, Wrocław. El 2006, tenia 6.900 habitants.

## Història

Polanica-Zdrój és mencionada documentalment per primer cop el 1347 sota el nom de Heyde; en aquella època pertanyia a la Casa de Glaubitz, Bohèmia dins del Sacre Imperi Romanogermànic. El 1645 la ciutat fou destruïda per tropes de l'Imperi Suec durant la Guerra dels Trenta Anys. El 1742 la ciutat – igual com tota l'àrea – va canviar de mans a Brandenburg-Prussia, esdevenint part del Regne de Prússia amb la dissolució del Sacre Imperi el 1806. La vila va créixer ràpidament durant el segle xix, i va esdevenir un balneari popular durant els 1870, després que Prússia hagués passat a formar part de l'Imperi Alemany el 1871. El 1890 es va completar la connexió per ferrocarril amb Glatz. La ciutat va passar a formar part de Polònia després de la II Guerra Mundial, el 1945.

## Esdeveniments culturals i esportius

A la ciutat, que és agermanada amb Telgte a Alemanya, s'hi celebra el festival de cinema aficionat POL-8. Des de 1963, és la seu del Torneig d'escacs Memorial Akiba Rubinstein, que se celebra en honor del Gran Mestre polonès Akiba Rubinstein (1882–1961). Aquest torneig va ser durant els 1980 i 1990 un esdeveniment escaquístic de primera fila mundial.

## Demografia

Nombre d'habitants:
| Any | Núm. habitants |
| 1787 | 443 |
| 1816 | 490 |
| 1880 | 527 |
| 1910 | 1,538 |
| 1933 | 1,831 |
| 1950 | 4,482 |
| 1960 | 6,514 |
| 1970 | 6,943 |
| 1978 | 7,399 |
| 2006 | 6,900 |

## Referències

* ↑ Umiastowski, Adam. «Historial, resultats complets, partides, i taules de creuaments del Memorial Rubinstein» (en polonès). Arxivat de l'original el 2011-04-23. [Consulta: 13 novembre 2012].

## Enllaços externs

* Polanica-Zdrój - Lloc web oficial (polonès), (anglès), (alemany)
# Polar (pel·lícula de 1984)

Polar és una pel·lícula francesa de cinema negre dirigida per Jacques Bral, estrenada el 1984 basada en la novel·la Morgue complet de Jean-Patrick Manchette.

## Sinopsi

Eugène Tarpon és un antic policia reconveratit en detectiu privat a París, desmoralitzat per la seva manca de clients. Una jove, Charlotte, li encarrega que investigui l'assassinat de la seva amiga Louise, abans que ella desaparegui. Quan va al lloc del crim és considerat un sospitós per la policia. Alliberat, un periodista li revela que Lyssenko, director de pel·lícules porno, podria haver estat l'objecte de la venjança de l'amant de Louise. Charlotte reapareix...

## Repartiment

* Jean-François Balmer : Eugène Tarpon
* Sandra Montaigu : Charlotte Le Dantex
* Pierre Santini : Coccioli
* Roland Dubillard : Jean-Baptiste Haymann
* Claude Chabrol : Theodore Lyssenko
* Jean-Paul Bonnaire : Gerard Sergent
* Marc Dudicourt : El Llop
* Gérard Hérold : Foran
* Jean-Marie Lemaire : el bandit
* Gérard Loussine : César
* Max Vialle : Le Doux
* Jean Barney : Inspector Conan
* Jean Cherlian : un inspector
* Jean-Louis Foulquier : Alfonsino
* Pierre Londiche : Commissari Coquelet
* Hugues Quester : el violent
* François Toumarkine: l'agutzil
* François Guérif: el propietari de l'hotel que llegeix "Polar"

## Referències

* ↑ Polar al web de la Mostra de València
* ↑ Polar a telerama.fr

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube