OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Boy (pel·lícula de 1914)

Boy és una pel·lícula muda de 2 bobines de l'Eclair American protagonitzada per Alec B. Francis i Charles Jackson. La pel·lícula es va estrenar el 9 de setembre de 1914.

## Argument

Moran és amic de fa molt temps de la vídua Casey i té una gran apreci pel seu fill petit i per demostrar-li li regala un petit ganivet. Un dia però es produeix una disputa entre la vídua i Moran i aquesta decideix agafar el noi i marxar, esperant trobar un altre lloc per viure. La vídua no troba feina i aviat es troba en la indigència. Una nit la dona es desmaia i el fill demana ajuda a un estrany que passa pel carrer i que els acull al seu habitatge. El noi però recorda el seu ganivet i demana tornar per trobar-lo, cosa que la mare rebutja. Mentrestant, Moran beu constantment en un intent d'ofegar la seva solitud. Un nit torna a l'habitatge abandonat de la vídua per suïcidar-se. Quan està a punt de fer-ho troba la navalla del noi, i pensar en ell fa que desisteixi pel moment de suïcidar-se i torna a la taverna. Allà el descobreix el noi que ha aconseguit escapar-se. El segueix quan es dirigeix cap a un pont amb la intenció de llevar-se la vida i quan salta també ho fa el noi. En veure-ho l'home rescata el noi i quan arriben a la riba el noi l'acompanya a una barraca on es desmaia de cansament i d'excés de beguda. Un monjo que passa aconsegueix refer-lo i els acompanya a l'antic habitatge. Allà Moran decideix reformar-se i convertir-se en germà laic i el noi es fa cantant del cor de l'església. Mentrestant, la vídua, encara una pidolaire, passa pel monestir i sent la veu del seu fill que canta. El noi la reconeix i l'acompanya a casa seva però hi troba una altra dona al seu lloc. A punta de pistola la vídua la fa fora. El seu fill accepta quedar-se amb ella i ella decideix portar una vida millor. Els monjos han buscat el noi en va però un dia cau malalt i la mare es presenta al monestir a la cerca d'ajut. Moran acompanya els monjos quan van a atendre el noi. Reconeixent-lo, la vídua s'amaga. El petit mor Moran i la vídua ploren sobre ell amb les mans unides. La vídua insta Moran a portar-la amb ell però aquest li explica que s'ha fet monjo. Moran, però, fa que unes monges la cuidin. Amb el temps, la vídua es converteix en germana ella mateixa en el monestir que hi ha al costat del de Moran. A través i de les finestres enreixades Moran i la vídua es miren en pau amb el món i amb ells mateixos.

## Repartiment

* Alec B. Francis (Moran)
* Charles Jackson (el jove Casey)
* Belle Adair
* Helen Marten

## Referències

* ↑ «Boy (1914)» (en anglès). Internet Movie Database. [Consulta: 4 gener 2021].
* ↑ «Independent release dates». The Moving Picture World 21, 10., 05-09-1914, pàg. 1436.
# Vladislav Àrdzinba

Vladislav Àrdzinba (en abkhaz: Владислав Григори-иҧа Арӡынба) (14 de maig de 1945 - Moscou, 4 de març de 2010) fou un polític abkhaz, primer president de la república no reconeguda d'Abkhàzia.
Es graduà en història a l'Institut Pedagògic de Sukhumi i va viure vuit anys a Moscou estudiants civilitzacions orientals. Des de finals dels 80 es va relacionar amb el moviment secessionista abkhàs, alhora que mantenia lligams estrets amb els sectors comunistes més recalcitrants. Fou elegit diputat en el darrer Soviet Suprem el 1989, i el 1990 fou escollit també portaveu del Soviet Suprem d'Abkhàzia.
Quan el 1992 esclatà la Guerra d'Abkhàzia, les tropes georgianes l'expulsaren de Sukhumi i es va establir a Gudauta, que era una base de Rússia. Quan Geòrgia va perdre el control sobre Abkhàzia el 1993, va tornar a Sukhumi i vencé a les eleccions del 1994, considerades il·legals per l'ONU. Tornà a vèncer a les eleccions del 1999 com a candidat únic, però no aconseguí ser reconegut malgrat les reunions que va mantenir amb Borís Ieltsin, Vladímir Putin i Eduard Xevardnadze. Fou acusat de governar de manera autocràtica, de no respectar els drets humans i de practicar la neteja ètnica amb la població no abkhàs. En els darrers anys del seu mandat no aparegué gaire en públic a causa de la seva mala salut, i delegà poders en el seu primer ministre Raul Khadjimba.
El 12 de febrer de 2005 acabà el seu mandat, uns mesos més tard del que corresponia, malgrat les protestes del grup opositor Amtsakhara. Fou substituït per Serguei Bagapx, malgrat les protestes per l'assassinat el 2004 del cap opositor Garri Aiba.
# Olga Subirós

Olga Subirós és comissària. Els seus projectes adopten un punt de vista integrador sobre la cultura del segle XXI i sobre les profundes transformacions de l'era digital. Ha co-comissariat, juntament amb José Luis de Vicente, Big Bang Data, una gran exposició, produïda pel CCCB i la Fundación Telefónica sobre la datificació del món. Subirós també és arquitecta i dissenyadora d'exposicions. Ha treballat per alguns dels museus i institucions culturals més prestigiosos d'Espanya, com el CCCB o el MACBA. Subirós va ser l'arquitecta de la instal·lació artística de Dora García al Pavelló Espanyol de la Biennal de Venècia 2011, i del plató del programa Die Klau Mich Show a la Documenta 13 de Kassel.

## Referències

* ↑ «Olga Subirós». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].
# Pasàrgades (ciutat)

Pasàrgades (en grec antic: Πασαργάδαι Pasargadai) fou la capital de les tribus iranianes del sud-oest i de la dinastia fundada per Aquèmenes, situada entre l'actual Marvdasht i Saadat Abad, a 130 km al nord-est de Xiraz, a uns 87 km al nord-est de Persèpolis (província de Fars), a la vora d'un riu anomenat Cir (Cyrus, modern Kur). El jaciment arqueològic de Pasàrgades, que inclou la tomba de Cir el Gran, fou declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 2004.
El 549 aC, Cir II el Gran va derrotar Astíages de Mèdia prop de la ciutat i va provocar la retirada del seu exèrcit, que es va amotinar i va fer presoner el rei, i va proclamar rei Cir, que va entrar a Ecbàtana, la capital meda. Cir va mantenir la capital principal a Pasàrgades. Segons Heròdot, tenia un palau i els tresors dels perses.
Va romandre capital de Pèrsia fins que Darios I el Gran va construir Persèpolis.
En el que fou la ciutat queden les restes d'una construcció anomenada tomba de Cir, construïda en vida del rei, de 12 m d'alt, però d'estructura molt simple i austera. No gaire lluny, queden les ruïnes de la residència reial. Fou construïda per Cir II el Gran el 546 aC, i no la va acabar abans de la seva mort, el 529 aC.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Pasargadae» (en anglès). [Consulta: 17 març 2021].
# Max Pauly

Max Johann Friedrich Pauly (nascut l'1 de juny del 1907 a Wesselburen (Dithmarschen) i mort el 8 d'octubre del 1946 a Hameln) era un SS-Standartenführer i criminal de guerra. En la seva darrera funció era comandant del Camp de concentració de Neuengamme a Alemanya durant el nazisme.
És fill d'un boteguer de paraments de casa. Va continuar els negocis familials a la mort de son pare el 1928. El mateix any va afiliar-se al partit nazi NSDAP i la SA. El 1930 es casà i passà a la SS (matrícula 5.448). La parella tingué cinc fills. La seva carrera va ser fulminant: el 27 de gener 1932, encara abans la machtergreifung va ser promogut SS-Untersturmführer, el 1933 Hauptsturmführer i el 1934 Sturmbannführer. El 1936 va esdevenir SS-Führer titular i va dirigir divisions (Standarts) a Rendsburg i a Danzig-Praust, càrrecs que va mantenir cap a la fi de la Segona Guerra Mundial. El 1939 va participar en el massacre de 1400 pacients psiquiàtrics i poc després va ser promogut responsable de tots els camps de concentració del corredor polonès.

## Després de la guerra

Després de la guerra va ser acusat per un tribunal militar britànic durant els judicis de la Casa Curio. Va ser condemnat a mort el 3 de maig 1946, per la seva complicitat al massacre de l'Escola del Bullenhuser Damm i altres crims contra la humanitat durant el seu mandat de responsable en cap del camp de concentració de Neuengamme.
Va ser executat el 8 d'octubre del 1946 a la presó d'Hameln.

## Vegeu també

* Escola del Bullenhuser Damm, museu commemoratiu a Hamburg-Rothenburgsort

## Referències

* 1 2 Ernst Klee, «Pauly, Max», Das Personenlexikon zum Dritten Reich: Wer war was vor und nach 1945, Frankfurt del Main, Fischer Taschenbuch Verlag, 2005 (4a edició 2013), pàgina 452, ISBN 978-3-596-16048-8 (en català: El lèxic de les persones del Tercer Reich: qui era què abans i després del 1945) (alemany)
* ↑ Tôm Śegev, Die Soldaten des Bösen. Zur Geschichte der KZ-Kommandanten, Reinbek bei Hamburg, Ed. Rowohlt Taschenbuchverlag, 1995, pàgines 211ss. ISBN 9783499188268 (en català: El soldats del mal. Contribució a la història dels comandants dels camps de concentració)
* ↑ Karin Orth, Das System der nationalsozialistischen Konzentrationslager: Eine politische Organisationsgeschichte, Hamburg, Hamburger Edition, 2002, pàgina 138, ISBN 9783930908523 (en català: El sistema dels camps de concentració nacionalsocialistes, la història d'una organització política)
* ↑ Günther Schwarberg, op.cit., pàgina 90

## Fonts

* Günther Schwarberg, Der SS-Arzt und die Kinder vom Bullenhuser Damm (alemany), Göttingen, Editorial Steidl,1994, 175 pàgines, ISBN 9783882433067 (en català: El metge SS i els nens del Bullenhuser Damm)
* Iris Groschek & Kristina Vagt, «…dass du weisst, was hier passiert ist» Medizinische Experimente im KZ Neuengamme und die Morde am Bullenhuser Damm, Bremen, Ed. Temmen, 2012, 166 pàgines, ISBN 978-3-8378-2022-5 (en català: «…que sàpigues el que va passar aquí» Experiments medicals al camp de concentració de Neuengamme i l'assassinat al Bullenhuser Damm.)
# Can Prats (Palafolls)

Can Prats és una casa eclèctica de Palafolls (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Habitatge entre mitgeres al carrer Major format per planta baixa i primer pis. Té dos eixos d'obertures lleugermanet descentrats. La primera planta presenta un balcó corregut i esgrafiats a la paret.

## Referències

* ↑ «Can Prats». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2016].
# René Bader

René Bader (Suïssa, 7 d'agost de 1922 - Basilea, 1995) fou un futbolista suís de la dècada de 1940.

## Trajectòria

Tota la seva trajectòria esportiva estigué lligada al FC Basel, on fou jugador entre 1946 i 1953. El 1947 guanyà la Copa suïssa de futbol en vèncer el Lausanne 3-0 a la final al Stadion Neufeld de Berna. També fou entrenador de l'equip durant els anys 1950. El 1953 el Basel guanyà la seva primera lliga suïssa amb Bader de jugador-entrenador.
Fou internacional amb la selecció suïssa al Mundial de 1950. Marcà el primer gol del partit Suïssa 2 - Mèxic 1 a l'Estadi dos Eucaliptos, Porto Alegre.

## Referències

* ↑ «Clubgeschichte 1953». FC Basel 1893. Arxivat de l'original el 2012-10-11. [Consulta: 16 novembre 2012].
* ↑ «Copa do Mundo da FIFA Brasil 1950». FIFA. Arxivat de l'original el 2012-04-18. [Consulta: 16 novembre 2012].
* ↑ «Match report». FIFA. Arxivat de l'original el 2012-10-12. [Consulta: 16 novembre 2012].

## Enllaços externs

* Perfil a FIFA Arxivat 2015-02-20 a Wayback Machine.
# Carlos Ramón Fort y Pazos

Carlos Ramón Fort y Pazos (La Corunya, 24 de novembre de 1807 – Madrid, 9 d'abril de 1878) va ser un escriptor i historiador gallec, membre de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Va néixer el 24 de novembre de 1807 en La Corunya.
Doctor en tots dos drets i catedràtic de Disciplina eclesiàstica, va ser rector de la Universitat de Vitòria i del Col·legi de Fonseca i professor a les Universitats de Barcelona, Madrid i Salamanca. Individu de nombre i Bibliotecari de la Reial Acadèmia de la Història, va investigar la Història de l'Església a Espanya i va escriure monografies sobre el Concordat de 1851 i els convenis entre els monarques espanyols i la Santa Seu. Va continuar l'España Sagrada del pare Enrique Flórez en el seu tom LI, "De los obispos españoles titulares de iglesias in partibus infidelium o auxiliares en las de España".
Va morir el 9 d'abril de 1878 a Madrid.

## Obres

* Discursos leídos en sesión pública celebrada por la Real Academia de la Historia el 28 de junio de 1857.
* Discurso sobre el estado de los estudios históricos en España durante el reinado de Carlos II, leído en la junta pública que en 1º de julio de 1860 celebró la Real Academia de la Historia.
* De los obispos españoles titulares de iglesias in partibus infidelium ó auxilares en las de España, 1879 pòstuma.
* El concordato de 1851 comentado y seguido de un resumen.
* Cartas de San Ignacio de Loyola.

## Referències

* 1 2 Pasamar Alzuria i Peiró Martín, 2002, p. 262.

## Bibliografia

* Pasamar Alzuria, Gonzalo; Peiró Martín, Ignacio. Diccionario Akal de Historiadores españoles contemporáneos. Móstoles: Ediciones AKAL, 2002, p. 262-263. ISBN 84-4601489-0.

## Bibliografia addicional

* Vilanova Rodríguez, Alberto. Artículo "FORT Y PAZOS, Carlos Ramón" en la Gran Enciclopedia Galega Silverio Cañada.
# Cal Sostres

Cal Sostres, un edifici al raval de Jesús 48, és un habitatge del municipi de Reus (Baix Camp) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres, amb baixos comercials, entresòl, dos pisos i terrat. Presenta una composició simètrica a partir dels buits de la planta baixa. El buit central té una cresteria en relleu. Al primer pis hi ha una interessant tribuna que té en el centre un arc carpanell molt rebaixat, trencaaigües amb culdellàntia i ornamentació de relleus arrodonits i de fullam estilitzat, que també es repeteix damunt els buits amb llindes que hi ha al costat. Hi ha mènsules sota els buits d'aquesta planta, de major mida les corresponents a la tribuna. Destaca l'acabament del segon pis, que presenta una cornisa amb arquera cega ornamental de gust modernista i balustrada de balustres ceràmiques. Els materials utilitzats són la fusta, la pedra artificial i l'arrebossat.

## Referències

* ↑ «Edifici del raval de Jesús, 48». PatMapa. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18-VIII-2015].
# Léon Gastinel

Léon Gastinel (Costa d’Or, 15 d'agost de 1823 - Fresnes, 18 d'octubre de 1906) fou un violinista i compositor francès.
Ingressà al Conservatori de París, on fou deixeble de Halévy, aconseguint el 1846 el primer premi de Roma. Fou primer violí de l'orquestra de l'Òpera Còmica de París i formà part de la Societat dels Concerts del Conservatori.

## Obres principals

* Le miroir, òpera, (1853)
* L'ópera aux fenétres, òpera, (1857)
* Titus et Berenice, òpera, (1860)
* Le buisson vert, òpera, (1861)
* Le dernier jour, oratori,
* Les sept paroles, oratori,
* La fée des eaux, poema en quatre parts,
Posteriorment feu representar a Niça la seva òpera Le Barde, de la qual lletra també n'és autor. A més va compondre altres obres per a quartet i orquestra, etc.

## Referències

* ↑ Enciclopedia Vniversal Ilvstrada Evropeo-Americana (en castellà). vol. 25. Madrid: Espasa-Calpe, 1915, p. 1012. ISBN 84-239-4519-7.
# Mentol

El mentol és un compost orgànic de tipus terpè −exactament un monoterpè alcohol–, una substància aromàtica present en algunes plantes com per exemple la menta (d'on prové el nom) tot i que també es pot produir sintèticament. S'evapora fàcilment absorbint calor, per això és molt olorosa i dona sensació de frescor. La seva fórmula química és C$_{10}$H$_{20}$O.
És una substància cerosa i cristal·lina de color clar o blanc sòlid a temperatura ambient i que es fon lleugerament per sobre d'aquesta temperatura. La principal forma que es troba en la natura és (−)-mentol. El mentol és un anestèsic local i amb propietats contra la irritació emprant-se especialment contra les irritacions menors de la gola. També actua com un antagonista del receptor opioide kappa.

## Estructura

El mentol natural existeix en forma de l'estereoisòmer (-)-mentol (1R,2S,5R). Els 8 possibles estereoisòmers són:

## Referències

* ↑ «Llista de plantes que contenen mentol». Pherobase.(anglès)
# Can Roig de les Torres

Can Roig de les Torres és una obra del municipi de Sant Pere de Ribes (Garraf) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Roig de les Torres és una masia d'estructura basilical i de grans dimensions. La façana presenta una composició simètrica, amb porta d'accés d'arc de mig punt amb dovelles de pedra. Al costats hi ha dues finestres allindanades.
Al pis principal s'obren quatre finestres rectangulars i a les golfes, hi ha dues obertures d'arc de mig punt. A la part central de la façana, un rellotge de sol complementa el conjunt.
L'edifici està cobert amb teulada a dues vessants.

## Història

La masia té el seu origen probablement en l'època medieval i al llarg del temps ha experimentat diverses modificacions, com la de l'any 1791, segons ens indica una de les finestres de la façana.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Roig de les Torres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].
* ↑ «Les Torres (Sant Pere de Ribes - Garraf)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].
# Reposseïda

Reposseïda (títol original: Repossessed) és una comèdia fantàstica americana dirigida per Bob Logan l'any 1990, amb Leslie Nielsen i Linda Blair que parodia el seu paper a Exorcista (1973). Ha estat doblada al català.
Nominada als Premis Razzie: Pitjor cançó original

## Argument

Paròdia de la pel·lícula "L'Exorcista". Nancy és una dona adulta que té una família per cuidar. Però una nit, veient la televisió, és "reposeida" pel dimoni. El pare Jebedaiah Mayii i el pare Luke Brophy intentaran per tots els mitjans, de nou, fer un exorcisme per alliberar Nancy del mal...

## Al voltant de la pel·lícula

Ràpidament associada a la sèrie de Hi ha un policia ..., a causa de la presència de Leslie Nielsen en el repartiment, el film conrea tanmateix el mateix humor paròdic ridiculitzant sistemàticament els codis d'un gènere cinematogràfic precís. Aquí apunta més especialment al clàssic de terror modern El Exorcista (1973) de William Friedkin. Per l'ocasió, es retroba l'estrella principal, Linda Blair, qui reprèn, 17 anys després, el seu paper de posseïda pel dimoni.
Garbellant totes les escenes claus del film original, la paròdia es focalitza en l'escena d'una virulenta sàtira de la televisió, i més particularment del tele-evangelisme.

## Repartiment

* Leslie Nielsen: Pare Gedeon Mettez
* Linda Blair: Nancy Aglet
* Anthony Starke: Pare Luke Brophy
* Ned Beatty: Ernest Weller
* Lana Schwab: Fanny Ray Weller
* Thom Sharp: Braydon Aglet
* Benj Thall: Ned Aglet
* Robert Fuller: Dr. Charcute
* Dove Dellos: Frieda Aglet
* John Ingle: Crosby
* Doug Draizin: Fred Tortostein

## Referències

* ↑ «Reposseïda». esadir.cat.
* ↑ «Repossessed». Allociné.
# Carlos Reinoso

Carlos Enzo Reinoso Valdenegro (7 de març de 1945) és un exfutbolista xilè.

## Selecció de Xile

Va formar part de l'equip xilè a la Copa del Món de 1974. Pel que fa a clubs, jugà a l'Audax Italiano a Xile i al Club América a Mèxic. Posteriorment fou entrenador a diversos clubs mexicans.

## Referències

* ↑ Perfil a zocalo.com
* ↑ Perfil a solofutbol.cl
* ↑ «Los mejores extranjeros en la historia del fútbol mexicano». Terra Networks. [Consulta: 18 juliol 2012].
* ↑ «El Salón de la Fama». Club América – Sitio Oficial.
* ↑ «Carlos Reinoso: "Soy el mejor extranjero en la historia del futbol mexicano». Ferplei. [Consulta: 15 setembre 2010].
* ↑ «Carlos Reinoso». Realidad Américanista. Arxivat de l'original el 2011-07-20.
# CFZ

CFZ té els següents significats:
* CFZ de Brasília (de l'acrònim en portuguès de Centro de Futebol Zico), club de futbol de la ciutat de Brasília (Brasil)
* CFZ do Rio (del mateix acrònim anterior), club de futbol de la ciutat de Rio de Janeiro (Brasil)
* Centre for Fortean Zoology, organització per a l'estudi de la criptozoologia del Regne Unit
# Vil·la Madrina

Vil·la Madrina és una casa de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres, de planta baixa, cambra d'aire i terrat. És de tipus senzill, amb tres obertures rectangulars, porta d'accés centrada i dues finestres. Damunt l'espai destinat a les cambres d'aire, que presenta tres obertures, hi ha el coronament, amb barana de terrat de terracota i un element decoratiu centrat, amb la data de construcció i el nom de l'edifici. L'aspecte més remarcable d'aquesta petita construcció és la decoració amb emmarcament de les obertures amb relleu, amb cambres d'aire envoltades per relleus florals i unides per garlandes esgrafiades, etc.

## Història

La Vil·la Madrina fou construïda l'any 1918. Tot i tractar-se d'un habitatge noucentista, alguns dels seus elements decoratius recorden encara el modernisme en el seu vessant més geomètric. Aquest senzill edifici és interessant per la seva tipologia.

## Referències

* 1 2 «Vil·la Madrina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Lluís Rodés i Campderà

Lluís Rodés i Campderà (Santa Coloma de Farners, Selva, 31 de desembre de 1881 - Biniaraix, Mallorca, 1939) fou un astrònom català.
Va ingressar a la Companyia de Jesús el 1897. Estudià Filosofia, que compaginà amb el seu interès per l'astronomia i de la física de l'atmosfera. En completar els seus estudis teològics, sent professor del col·legi de Sarrià, fou enviat per la Companyia a Suècia com a representant de l'Observatori de l'Ebre, de titularitat jesuïta, per estudiar l'eclipsi total del 21 d'agost de 1914.
Com a astrònom, va tenir l'oportunitat de formar-se i perfeccionar els seus coneixements als grans centres de l'astronomia mundial del primer terç del segle xx. Així, va poder treballar durant un any a l'observatori de Mount Wilson, a Califòrnia, que comptava en aquells anys amb el telescopi més gran del món. També feu estudis astronòmics a Harvard. L'any 1920 fou nomenat director de l'Observatori de l'Ebre. Com a director, va incorporar els avenços tècnics i experimentals més avançats a l'observatori ebrenc, que estava especialitzat, sobretot, en l'estudi de la influència de l'activitat solar en els fenòmens geofísics.
Fou membre de la Unió Astronòmica Internacional des de la seva fundació el 1919, i de les societats astronòmiques d'Espanya, França, Alemanya i els Estats Units. Autor prolífic, publicà més de seixanta obres i investigacions, entre les quals destaquen El firmamento i Los eclipses de estrellas por planetas. Pronuncià una conferència al Palau de la Música Catalana l'any 1920 sota el títol Harmonies del firmament.
En esclatar la Guerra Civil hagué d'abandonar l'Observatori i es va refugiar a Biniaraix, prop de Sòller, on va morir l'any 1939.

## Enllaços externs

* Obres de Lluís Rodés S.I. - Observatori de l'Ebre

## Referències

* ↑ «Baptismes (1874-1882). pàg.318.Imatge 351». A.H.A.T., 04-01-1882. [Consulta: 4 gener 2023].
* ↑ «Lluís Rodés i Campderà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Pallarès-Personat, Joan «El pare Rodés, astrònom il·lustre». Catalunya Cristiana, 04-01-2015, pàg. 28. Arxivat de l'original el 2015-11-20 [Consulta: 19 novembre 2015].
# Pere Miró i Sellarés

Pere Miró i Sellarés (Manresa 1955) és un dirigent esportiu, membre del Comitè Olímpic Internacional
Llicenciat en Ciències de l’Activitat Física i l’Esport per l’INEFC, fins 1977 va ser nedador i jugador de waterpolo. Ha estat professor i director de l’INEFC de Barcelona. També ha estat regidor de l'Ajuntament de Barcelona entre 1987 i 1988. Des de l’any 1988, va treballar al Comitè Organitzador Olímpic Barcelona'92 com a subdirector esportiu i, posteriorment, subdirector general d’operacions.
Després dels Jocs Olímpics de Barcelona de 1992, va començar a treballar per al Comitè Olímpic Internacional sota la presidència de Joan Antoni Samaranch, com a director de relacions amb comitès olímpics nacionals i de Solidaritat Olímpica. Sota la presidència de Thomas Bach, ha estat nomenat director adjunt del Comitè Olímpic Internacional.
L'any 2020 va ser guardonat amb la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ «XII Fòrum Olímpic. 25 Aniversari Barcelona'92» (en català i castellà). Fundació Barcelona Olímpica, 26-27/10/2017. [Consulta: 13 desembre 2020].