OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Epistolita

L'epistolita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la lamprofil·lita. Va ser anomenada en honor del mot grec ἐπιστολή (epistolē, carta), degut a la seva forma rectangular, plana i de color blanc.

## Característiques

L'epistolita és un sorosilicat de fórmula química (Na☐)Nb₂Na₃Ti(Si₂O₇)O₂(OH)₂(H₂O)₄. Cristal·litza en el sistema triclínic. Els seus cristalls són rectangulars i tabulars en (001), de fins a 5 cm. També apareix en forma de plaques irregulars i masses laminars corbes. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 2,5 a 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'epistolita pertany a «09.BE - Estructures de sorosilicats, amb grups Si₂O₇, amb anions addicionals; cations en coordinació octaèdrica [6] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: wadsleyita, hennomartinita, lawsonita, noelbensonita, itoigawaïta, ilvaïta, manganilvaïta, suolunita, jaffeïta, fresnoïta, baghdadita, burpalita, cuspidina, hiortdahlita, janhaugita, låvenita, niocalita, normandita, wöhlerita, hiortdahlita I, marianoïta, mosandrita, nacareniobsita-(Ce), götzenita, hainita, rosenbuschita, kochita, dovyrenita, baritolamprofil·lita, ericssonita, lamprofil·lita, ericssonita-2O, seidozerita, nabalamprofil·lita, grenmarita, schüllerita, lileyita, murmanita, lomonossovita, vuonnemita, sobolevita, innelita, fosfoinnelita, yoshimuraïta, quadrufita, polifita, bornemanita, xkatulkalita, bafertisita, hejtmanita, bykovaïta, nechelyustovita, delindeïta, bussenita, jinshajiangita, perraultita, surkhobita, karnasurtita-(Ce), perrierita-(Ce), estronciochevkinita, chevkinita-(Ce), poliakovita-(Ce), rengeïta, matsubaraïta, dingdaohengita-(Ce), maoniupingita-(Ce), perrierita-(La), hezuolinita, fersmanita, belkovita, nasonita, kentrolita, melanotekita, til·leyita, kil·lalaïta, stavelotita-(La), biraïta-(Ce), cervandonita-(Ce) i batisivita.

## Formació i jaciments

L'epistolita és un mineral de baixa temperatura que es forma en pegmatites alcalines, albitites, xenòlits de sodalita i filons hidrotermals. Va ser descoberta a Nunarssuatsiaq, al fiord Tunulliarfik (Narsaq, Kujalleq, Groenlàndia). També ha estat descrita al Canadà, altres indrets de Groenlàndia i Rússia.
Sol trobar-se associada a altres minerals com: egirina, albita, murmanita, esfalerita, pectolita manganèsica, neptunita, steenstrupina, sodalita, eudialita i nenadkevichita.

## Referències

* 1 2 3 «Epistolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 «Epistolite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 8 de maig 2019. [Consulta: 8 juliol 2018].
# Els Terrallers

Els Terrallers és una serra situada al municipi de Rocafort de Queralt (Conca de Barberà), amb una elevació màxima de 630,6 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ernesto Winter Blanco

Ernesto Winter Blanco (Gijón, 1872/73 - Oviedo, 6 de novembre de 1936) va ser un pedagog, humanista, enginyer de mines i assagista espanyol.
El seu pare, d'origen francès (Alsàcia), havia recalat a Astúries per treballar en una empresa de vidres. Va cursar els estudis primaris a França, per continuar després a Espanya. Des de jove es va relacionar ràpid amb els més actius membres del món cultural asturià. Va iniciar la carrera com a arquitecte a la Universitat Central de Madrid on va contactar amb alguns membres de la Institució Lliure d'Ensenyament com a Concepció Arenal (amb la qual la unia una relació familiar, la seva germana estava casada amb el fill de Concepció Arenal, Fernando García Arenal). En 1895 canvi de carrera per estudiar Enginyeria de Mines a la Universitat de Lieja (Bèlgica), on es va llicenciar en 1901, al mateix temps que col·laborava com a tècnic de laboratori i en diverses revistes professionals amb assajos sobre els treballs en les mines.
En 1922 va tornar a Espanya com a enginyer en les mines de Vedat Musel en La Pola Llaviana (Astúries) fins a 1925. Allí va tenir els seus primers contactes amb els sindicats miners i va començar el seu interès per la pedagogia, col·laborant amb aquells treballadors que eren becats per la Junta d'Ampliació d'Estudis i que completaven la seva formació a Barcelona. Mentrestant va continuar publicant en revistes especialitzades fins que, en 1930, va ser nomenat director de l'Orfenat Miner d'Oviedo. Durant tot aquest temps va viatjar per Europa i Estats Units, establint-se per temporades a Barcelona, en on va treballar en dues publicacions vinculades a l'economia, El Constructor i La Indústria Metal·lúrgica, ambdues en vespres de l'Exposició Internacional de 1929, coneixent al mateix temps les tècniques en pedagogia que s'aplicaven en diverses institucions relacionades amb la mineria.
Després de les eleccions generals de 1936, va dimitir com a Director, atès que les noves autoritats havien demanat el seu relleu en benefici d'Eleuterio Quintanilla, dirigent anarquista. No obstant, quan es produeix el cop d'Estat que va donar inici a la Guerra Civil, es manté en el lloc a l'espera de ser rellevat. Detingut poc després, és interrogat pel mateix coronel Aranda i posteriorment posat en llibertat.
No obstant això, el 6 de novembre de 1936, mentre treballava en l'Orfenat, un grup de revoltats franquistes ho van detenir al costat del seu fill i els van afusellar en Pando, una parròquia del municipi d'Oviedo, al costat de les vies del ferrocarril.
Entre les obres que va escriure, destaca Elogi de la inquietud, de 1922, amb pròleg de Fernando de los Ríos.
En l'any 1990, l'Ajuntament d'Oviedo inaugurà una escultura homenatge a aquest il·lutre personatge. L'obra anomanada "Ernesto Winter Blanco" està ubicada als jardins de la Fundació Docent de Miners Asturians (avinguda Pando), a la ciutat d'Oviedo, i és obra de Pablo Maojo.

## Referències

* ↑ http://www.vivirasturias.com/quehacer/Oviedo/Qu%C3%A9+hacer%7CPatrimonio+civil%7CEsculturas/es Arxivat 2014-08-11 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.esculturaurbana.com/paginas/oviedo.htm Arxivat 2014-07-17 a Wayback Machine.
# Ermengol I

Ermengol I és el nom dels següents personatges:
* Ermengol I d'Osona (~925 - Baltarga, 943), infant de Barcelona i comte d'Osona (939-943)
* Ermengol I de Pallars (? - 1030), comte de Pallars (995-1010)
* Ermengol I d'Urgell (?, ~973 - Castillo de Bacar, Còrdova, 1010), comte d'Urgell (992 -1010)
* Ermengol I o Ermengol de Roergue (~870 - 937), noble occità, comte de Roergue (919-937) i de Carcí (919-937), comte de Nimes i Albi
Viccionari
# Emilia Fernández Rodríguez

Emilia Fernández Rodríguez (Tíjola, Almeria, 13 d'abril de 1914 - Almeria, 25 de gener de 1939), coneguda com a "la Canastera", va ser la primera gitana beatificada.
D'ètnia gitana, va néixer i es va criar en les cases-cova on vivien els gitanos a la part alta del poble de Tíjola (Almeria). Va ser detinguda amb el seu marit, Juan Cortés, perquè ell s'havia negat a anar a la guerra. A ell van tancar-lo a la presó de El Ingenio, i a ella, que estava embarassada, a la presó de Gachas Colorás. A la presó, una companya li ensenya a resar. La directora li demana que delati la companya catequista, però s'hi nega i la tanquen en una cel·la d'aïllament, on es posa de part i neix la seva filla. Passa quatre dies a l'hospital i la tanquen de nou a la presó, on mor el 25 de gener de 1939. Va ser enterrada en una fossa comuna i les seves restes encara no s'han recuperat.
El 25 de març de 2017 va ser beatificada a Almeria pel cardenal Angelo Amato, prefecte de la Congregació per a les Causes dels Sants en una cerimònia celebrada al Palau d'Exposicions i Congressos d'Aguadulce (Almería), en què es van beatificar 115 màrtirs d'Almeria del segle xx.
El Departament de Pastoral Gitana de la Conferència Episcopal Espanyola va organitzar un pelegrinatge a Almeria per assistir a la cerimònia de beatificació d'Emilia Fernández. Fins ara, tan sols hi havia una persona beatificada del poble gitano, Ceferrino Gimènez Malla "el Pelé".

## Referències

* 1 2 «Peregrinación a Almeria por la beatificación de Emilia, la canastera, gitana mártir - Fundación Secretariado Gitano» (en castellà). Fundación Secretariado Gitano. [Consulta: 30 maig 2020].
* 1 2 Llamas Fortes, Encarni. «Biografía de Emilia, "la canastera", primera mujer gitana beatificada» (en castellà). Diócesis de Málaga, 15-02-2017. [Consulta: 31 octubre 2017].
* ↑ «Beatificació d'una mare de família d'ètnia gitana» p. 4. Full dominical Església Arxidiocesana de Barcelona, 02-04-2017. [Consulta: 31 octubre 2017].
* ↑ Muñoz, Blas Jesús. «La primera mujer gitana en llegar a los altares tendrá una misa en Córdoba» (en castellà). [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ Iglesias, Leyre «Emilia 'la Canastera', la primera gitana mártir» (en castellà). El Mundo, 22-06-2016 [Consulta: 31 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Vídeo sobre la missa d'acció de gràcies per la beatificació d'Emilia "la Canastera"
# Emilia Gastón Burillo

Emilia Gastón Burillo (2 de juny de 1904 - ?) va ser la primera parlant nativa de la llengua auxiliar internacional esperanto del món.
Emilia Gastón forma part d'una nissaga d'intel·lectuals esperantistes aragonesos. El seu pare va ser l'advocat Emilio Gastón Ugarte, principal organitzador del moviment d'acollida que hi va haver a l'estat espanyol de 330 nens austríacs després de la Primera Guerra Mundial. També era germana de Inés Gastón Burillo, qui va ser secretària de la Federació Espanyola d'Esperanto i en va fundar la biblioteca, així com de Rafael Gastón Burillo, filòleg, latinista, advocat i estudiós d'Aragó. També era tieta d'Emilio Gastón Sanz, fill del seu germà Rafael i primer càrrec de Justícia d'Aragó del període democràtic a Espanya.

## Referències

* ↑ Ivan Širjaev; Ludoviko Kökény; Vilmos Bleier; Kálmán Kalocsay. Enciklopedio de Esperanto (en esperanto). Budapest: Literatura Mondo, 1933-1934.
* ↑ Cortès i Braña, Lurdes. Interessos al voltant de l'ajuda als infants després de la Primera Guerra Mundial: el cas dels nens austríacs recollits a Espanya amb l'ajuda d'esperantistes. Institut Universitari d'Història Jaume Vicens i Vives, 2008.
* ↑ Rodríguez Hernández, José María «The Esperantist Movement's humanitarian activities in the two World Wars and its relationship with the International Red Cross». International Review of the Red Cross, 21 (135), 1996, pàg. 340-348. Arxivat de l'original el 2012-10-17 [Consulta: 26 novembre 2014]. Arxivat 2012-10-17 a Wayback Machine.
# Església parroquial de Santa Madrona

* Per a altres significats, vegeu «església parroquial de Santa Madrona (Barcelona)».
L'església parroquial de Santa Madrona és l'església del nucli de Madrona, al municipi de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

Madrona i la seva església es troben a l'extrem nord-oest del terme municipal, coronant un esperó de muntanya que s'aixeca a la conjunció de les rases de Pinell i de Sangrà. L'indret centra l'espai natural protegit Obagues de la riera de Madrona, una gran boscúria que cobreix els vessants de l'esquerra de la riera de Madrona.
S'hi va des de la carretera C-14 (Eix Tarragona - Andorra). Al km. 130,3 (41° 58′ 27″ N, 1° 17′ 50″ E﻿ / ﻿41.974035°N,1.297289°E﻿ / 41.974035; 1.297289) surt en direcció de llevant una carretera asfaltada que ressegueix el curs de la riera i arriba a Madrona amb poc més de 4 km. Està molt ben senyalitzada.

## Arquitectura

Església de tres naus, cobertes amb voltes de canó, i amb teulada a doble vessant. Als peus de l'església es troba el cor sobre una volta de creueria. Hi ha sis altars laterals. Les pintures murals que adornen les parets representen els dotze apòstols.
La façana té una forma molt allargada, fet que es remarca per dos pilastres que recorren tota la façana i el campanar que sobresurt per la dreta de la façana. La porta principal és d'arc rebaixat i està flanquejada per dues pilastres que aguanten un entaulament amb formes recaragolades i on es troba una fornícula; per sobre hi ha una rosassa. El campanar és de planta quadrada però a la part superior té forma octogonal; les finestres on s'allotgen les campanes són d'arc de mig punt i la teulada és a quatre vessants.
Dins de l'església hi ha un banc del segle xix, en bon estat de conservació. Dintre de la sagristia hi ha un moble per guardar els ornaments propis de la litúrgia d'un particular interès. A la part posterior de l'església es troba el cementiri.
A l'edificació de l'església es va adossar l'any 1787 per mitjà d'un pas elevat, la casa que feia les funcions de rectoria. Actualment serveix per fer colònies.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església parroquial de Santa Madrona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 juliol 2015].
# Església parroquial de Santa Margarida de Montbui

Església parroquial de Santa Margarida de Montbui és un temple del municipi de Santa Margarida de Montbui (Anoia) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església parroquial de Santa Margarida de Montbui durant el primer terç del segle xvii fou construïda sobre la primitiva de Santa Coloma de Montbui, i té l'estructura típica del moment. Està construïda amb pedra i morter i la coberta és a base de teula àrab. Cal destacar la torre del campanar construïda a base de pedra de "turo" o "tosca", amb el pis superior poligonal, coronat amb una barana i arcs i construït l'any 1731 o 1732. El rellotge data del 1820. En el presbiteri hi ha una tomba amb una làpida sepulcral interessant que data del segle xvii i pertanyia als comtes de Plasència. Segons el Rectorologi de Santa Maria d'Igualada la primera pedra fou col·locada el dia 15/03/1600.

### Talla gòtica

De fusta policromada, representa la Mare de Déu de Gràcia. És una representació molt ben proporcionada de la Verge asseguda en un cadiral. Vesteix túnica i mantell, amb el cap cobert amb capellina que li davalla fins a les espatlles i corona. Fa uns 90 cm.
Té l'Infant assegut damunt el genoll esquerre i a la mà dreta porta una poma. El nen va vestit amb una túnica, la mà dreta en actitud de benedicció i l'esquerra aguantant un llibre tancat.
Tot el conjunt està sobre una tarima treballada de vuit cm d'alçada. Es pot datar de finals del segle xiv o principis del XV. Possiblement substituí a una primitiva imatge romànica. Coberta amb vestidures postisses durant molt de temps, fou traslladada l'any 1954 als tallers dels srs. Puntí a Vic, on fou restaurada sota la direcció del Dr. Junyent i fou reinstal·lada al seu setial.

## Història

Fou construïda el 1614 sobre l'antiga església de Santa Coloma de Montbui. Inicialment fou sufragània de la de Santa Maria de La Tossa, però en el segle xix fou ja parròquia.
Segons inscripció a la clau de la volta de la porta d'entrada: "En 1606 CE FEU LA IGLESIA CE MUDA LO PORTAL EN 1818".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Església parroquial de Santa Margarida de Montbui». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].
# Esnans

Esnans és un municipi francès situat al departament del Doubs i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 46 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Esnans era de 46 persones. Hi havia 20 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 4 parelles sense fills, 8 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 26 habitatges, 18 eren l'habitatge principal de la família i 8 eren segones residències. 22 eren cases i 4 eren apartaments. Dels 18 habitatges principals, 14 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 4 tenien tres cambres, 4 en tenien quatre i 10 en tenien cinc o més. 17 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 13 habitatges hi havia un automòbil i a 5 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Esnans el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 8 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 8 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 23 persones, 18 eren actives i 5 eren inactives. Les 18 persones actives estaven ocupades(11 homes i 7 dones).. De les 5 persones inactives 3 estaven estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva i 1 d'una empresa de construcció.
L'any 2000 a Esnans hi havia 3 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 312 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Esnans a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Esnans a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Esmicros

Esmicros (en grec antic: Σμίκροςes, 'menut') fou un pintor grec actiu en el període del 510 al 500 abans de la nostra era; va treballar en el taller d'Eufroni. Amb aquest, Eutímides, Hípsies i el Pintor de Diceu, Esmicros era un dels representants més importants del grup de ceramistes que John Beazley denominà grup pioner, i que van crear un nou estil decoratiu a partir de la tècnica de figures roges.
D'Esmicros tenim tres gots signats. John Beazley l'anomena imitador d'Eufroni. La seua signatura apareix en dos stamnoi, un ara a Brussel·les i l'altre a Londres. És possible que Esmicros cooperàs en algun got tardà atribuït a Eufroni. En un atuell actualment a l'Hermitage (Sant Petersburg), Eufroni té una figura femenina amb la inscripció Smikra, que pot entendre's com una al·lusió al seu deixeble. Sobre una altra àmfora que sembla pertànyer a Esmicros, se suggereix la possible cooperació de tots dos. Esmicros també podria haver decorat un estamne i dos pèlices atribuïts a ell.
Beazley va dir d'Esmicros que era un mal dibuixant. Açò només és cert si se'l compara amb els altres membres del grup pioner. Cal tenir en compte que quan va fer el got de figures vermelles pintat en la seua infantesa, els pioners encara estaven experimentant. No pot negar-se una manca d'ingenuïtat en la composició de la pintura. Els seus dissenys no són gaire precisos, i fins i tot inexactes en detalls com ara orelles i dits. També el vestit és sovint descurat.

## Vegeu també

* Ceràmica àtica de figures vermelles.

## Referències

* ↑ The Beazley Archive. «200102, Brussels, Musees Royaux, A717» (en anglés). [Consulta: 29 abril 2013].
* ↑ The Beazley Archive. «200104, London, British Museum, E438» (en anglés). [Consulta: 29 abril 2013].
# Esmilis

Esmilis (grec antic: Σμῖλις) fou un llegendari escultor grec, fill d'Euclides d'Egina. El seu nom derivaria de σμίλη, un ganivet per a tallar la fusta. Fou el mític cap de l'escola egineta d'escultura de la mateixa manera que Dèdal ho era de l'escola àtica i l'escola cretenca. Pausànies diu que era contemporani de Dèdal, però inferior en fama, i que tallà una estàtua d'Hera (probablement una estàtua de fusta de la deessa asseguda) al temple de Samos. Plini esmenta un Esmilis com arquitecte del laberint de Lemnos juntament amb Recos i Teodor.

## Referències

* ↑ Επίτομο Γεωγραφικό Λεξικό της Ελλάδος (Geographical Dictionary of Greece), Μιχαήλ Σταματελάτος, Φωτεινή Βάμβα-Σταματελάτου, εκδ. Ερμής, ΑΘήνα 2001
* ↑ Smilis One Hundred Greek Sculptors, Their Careers and Extant Works: "Contemporaries of Daidalos and the Daidalidai".
* ↑ Pausànies. Description of Greece, 7.4.4.; Climent d'Alexandria. Protrepticus,4.47.2.
# Esteles funeràries de Pelagalls

Les Esteles funeràries de Pelagalls són unes esteles discoïdals de Pelagalls, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), incloses a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de sis esteles funeràries discoïdals, situades al voltant de l'absis de l'església de Sant Esteve de Pelagalls, on estava situat l'antic cementiri o fossar. Les sepultures estan orientades Est-Oest, amb els peus del difunt orientats cap a l'Est, encapçalades per l'estela discoïdal.
De les sis esteles del fossar de Pelagalls, quatre estan marcades amb la creu grega, una creu de quatre braços iguals dins un cercle, i les dues restants el seu estat és d'erosió avançada i no es distingeix cap mena de representació. Estan realitzades amb pedra autòctona, saulonenca, i les seves mides oscil·len de 0,37 metres a 0,41 metres de diàmetre, de 0,16 metres a 0,17 metres el gruix i l'amplada dels peduncles per la seva part visible oscil·la entre 0,20 metres a 0,24 metres.

## Història

L'origen de les esteles es pot situar a l'últim quart del segle xi, moment en què va quedar definitivament organitzada la repoblació cristiana de la ribera del Sió. El motiu de la creu circumscrita de quatre braços iguals és molt utilitzada pel cristianisme i simbolitza la immortalitat.

## Referències

* 1 2 3 «Esteles funeràries de Pelagalls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 maig 2016].