OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Portal dels Jueus

El Portal dels Jueus és un element arquitectònic a Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un portal, més aviat un corredor, d'arc de mig punt adovellat amb carreus ben escairats i deixats a la vista. La resta de l'estructura està arrebossada i coberta amb lloses primes de pedra, però encara es pot veure que el parament murari està fet amb pedres irregulars sense treballar. L'interior del portal té una cobertura plana d'embigat de fusta. Comunica les Pescateries Velles i el carrer de sant Pere Apòstol

## Història

Aquest era l'accés al barri jueu de la ciutat. En realitat és un carreró que permetia l'accés al barri des del portal dels jueus pròpiament dit, que va ser enderrocat el 1802. Tenim documentades referències dels jueus de la ciutat com a mínim des del 1171. Aquest barri estava situat entre la plaça del Castell i el raval de Robuster; els carrers principals eren el de la Merceria i el carrer de Sant Pere Apòstol. Es pensa que els jueus s'establiren al municipi poc després de la fundació del nucli urbà.

## Referències

* 1 2 «Portal dels Jueus». [Consulta: 17-X-2014].
* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 299. ISBN 8486387655.
# Elvira Rodríguez Herrer

Elvira Rodríguez Herrer (Madrid, Espanya, 15 de maig de 1949) és una política espanyola, nomenada Ministra de Medi Ambient en el segon govern de José María Aznar.

## Orígens

Va néixer el 15 de maig de 1949 a la ciutat de Madrid. Va estudiar ciències econòmiques i comercials a la Universitat Complutense de Madrid. L'any 1972 aconseguí, per oposició, ser interventora i auditora de l'Estat, una de les primeres dones a aconseguir-ho, i esdevenint membre del Tribunal de Comptes entre 1978 i 1996.

## Activitat política

L'any 1996 amb l'arribada al poder del Partit Popular mitjançant la seva victòria a les eleccions generals d'aquell any fou nomenada Directora General de Pressupostos pel Ministre d'Economia i Hisenda Rodrigo Rato. L'any següent fou designada pel Consell de Ministres representant de l'Administració General de l'Estat en la Comissió Mixta del Concert Econòmic del País Basc, càrrec que renovà el 1999.
Amb la formació del segon govern José María Aznar la nomenà Secretària d'Estat de Pressupostos i Despeses depenent del Ministre d'Hisenda Cristóbal Montoro.
Afiliada l'any 2002 al Partit Popular després de ser convidada pel president Aznar, el 3 de març de 2003 fou nomenada Ministra de Medi Ambient en substitució de Jaume Matas, el qual abandonà el Govern d'Espanya per esdevenir candidat a les eleccions al Parlament de les Illes Balears. Durant el seu mandat Rodríguez continuà les polítiques del seu predecessor, especialment pel que fa al projecte del Pla Hidrològic Nacional.
En les eleccions generals de l'any 2004 fou escollida diputada al Congrés dels Diputats per la província de Múrcia, i va esdevenir vocal de la Comissió d'Economia i Hisenda del Congrés, i de la Comissió de Pressupostos i portaveu de la Comissió Mixta per a les Relacions amb el Tribunal de Comptes.
Va presidir el PP de la ciutat de Majadahonda fins al juliol de 2006 i posteriorment va esdevenir secretària de l'Àrea de Política Econòmica i Ocupació del Partit Popular. Consellera de Transports de la Comunitat de Madrid en el govern d'Esperanza Aguirre entre 2006 i 2007, des de juny d'aquest últim any va ser presidenta de l'Assemblea de Madrid.
En 2012 va ser designada presidenta de la CNMV.

## Enllaços externs

* Informació d'Elvira Rodríguez al Portal del Partit Popular Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (castellà)
# James McTeigue

James McTeigue (29 de desembre de 1967) és un director cinematogràfic australià. Va créixer a Collaroy Plateau, un suburbi de les Platges Nord a Sydney i posseeix llinatge maorí neozelandès. McTeigue va estudiar a l'escola Cromer High, en Cromer. Va completar els seus estudis terciaris a la Universitat Charles Sturt, dins del Campus Wagga Wagga.
Ha dirigit V de Vendetta (2006) i Ninja Assassin (2009).
Va ser assistent de direcció en moltes pel·lícules, incloent la trilogia de Matrix i Star Wars Episodi II: L'Atac dels Clons. És famós pel seu debut com a director en la seva pel·lícula de 2006 titulada V de Vendetta.

## Referències

* ↑ Perfil en IMDB

## Enllaços externs

* Entrevista amb McTeigue i Joel Silver
# Resclosa de desguàs

Una resclosa de desguàs és una obra d'enginyeria hidràulica que serveix per regular el nivell d'un curs d'aigua i del terra a les seves ribes. També poden servir de vàlvula per controlar la direcció del corrent entre dos cursos dels quals el nivell canvia amb la marea.
Una resclosa de desguàs pot prendre diverses formes, de les més senzilles amb portes simples o bigues de fusta que es posen o treuen d'un entallament a dues parets de pedra segons les necessitats, fins a portes automàtiques o vàlvules hidràuliques, a cel obert o a un tub sota un dic.
Les rescloses de desguàs tenen un paper important als pòlders que es troben sotal el nivell de la plenamar. A l'interior d'un país serveixen per regular el nivell d'un riu a dèbit irregular o d'un llac i protegir contra les inundacions. Són diferents de les preses i assuts que són instal·lacions fixes. Fins que van desenvolupar-se el mètodes de dragatge més moderns, certs ports de marea solien tenir una llarga dàrsena de dipòsit que es tancava quan era omplerta al màximum a plenamar. S'esperava aleshores el punt més baix de la marea, per a obrir-la i esbandir la sorra sedimentada al canal de navegació amb la força de l'aigua i mantenir així el calat sense treball manual.
Després de les aiguades de 1953 i 1962 es van tancar moltes petites rescloses que desguassaven directament al Mar del Nord als Països Baixo i a Alemanya, perquè cada resclosa sempre formava un punt feble a marea viva. Es van reunir tots els rius i canals mitjançant un canal col·lector (com per exemple el Leyhörner Sieltief a Greetsiel) que des d'aleshores vessa al mar per una gran resclosa antimarejada. Moltes antigues rescloses només subsisteixen en la toponímia o com a monument històric.

## Rescloses en la toponímia

El seu paper important a l'economia hidràulica a les regions més humides a la vora del mar del Nord, es reflecteix en els nombrosos topònims que contenen els mots neerlandesos Zijl o Spui o el mot baix alemany, Siel i frisó syl.

### Alemanya

* Frísia oriental: Horumersiel, Hooksiel, Dornumersiel, Neßmersiel, Bensersiel, Harlesiel, Neuharlingersiel, Greetsiel, Carolinensiel, Mariensiel, Wapelersiel i Rüstersiel
* Al Weser exterior: Golzwardersiel i Fedderwardersiel
* A Frísia Septentrional: Katingsiel, Schlüttsiel i Bongsiel
* A l'illa Pellworm: Tammensiel

### Països Baixos

| Aduarderzijl Aduarderzijl Blokzijl Delfzijl Dokkumer Nieuwe Zijlen Exmorrazijl Ezumazijl Hiddingezijl Harkezijl Kiesterzijl Houwerzijl Kollumeroudzijl | Kommerzijl Lauwerzijl Munnekezijl Nieuwebildtzijl Nieuwe Statenzijl Niezijl Nijezijl Noordpolderzijl Oldenzijl, mun. d'Eemsmond Oldenzijl, mun. de Winsum Ossenzijl Oudebildtzijl | Oude Statenzijl Oudezijl Piekezijl Pieterzijl Ritsumazijl Roptazijl Schaphalsterzijl Schoterzijl Schouwerzijl Tacozijl Termunterzijl Zijldijk |

## Referències

* ↑ van der Sijs, Nicoline. «Zijl (Waterlozing, sluis)» (en neerlandès). Etymologiebank, 2010. [Consulta: 29 novembre 2017].

## Vegeu també

* Mur de desguàs
# Abd-al-Hàkam (nom)

Abd-al-Hàkam és un nom masculí teòfor àrab islàmic (àrab: عبد الحكم, ʿAbd al-Ḥakam) que literalment significa ‘Servidor del Jutge’, essent «el Jutge» un dels epítets de Déu. Si bé Abd-al-Hàkam és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Hakam... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «حكم». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Corriente, Federico. Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977, p. s.v. «حكم». ISBN 8460008428.
* ↑ Cortés, Julio. Diccionario de árabe culto moderno: Árabe-español. Madrid: Gredos, 1996, p. s.v. «حكم» (Biblioteca Románica Hispánica). ISBN 8424917944.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Narwar

Narwar o Paron (també Parone) fou un estat tributari protegit a l'agència de Malwa, Índia central.
La superfície era de 41 km² i la població de 1.405 habitants el 1901. Els ingressos s'estimaven el mateix any en 19.000 rúpies. El sobirà portava el títol de rao i era un rajput jala. Rebia tankahs de Gwalior, Indore i Dewas i tenia tres pobles lliures de renda per Gwalior.
Paron era feudatari de Gwalior. La família reial era d'un antic llinatge descendent dels kachwa ayodhya rajputs i el seu títol oficial era "thakurs de Narwar". Daulat Rao Sindhia va confiscar el principat a Madhu Singh de Narwar i aquest va respondre fent incursions al territori de Gwalior. El 1818 amb la mediació del resident britànic a Gwalior foren concedits a Madho Singh la població de Paron i sis pobles més, sota garantia britànica i amb la condició de protegir el territori de Gwalior de lladres. El seu nebot i successor Raja Man Singh, es va unir als amotinats el 1857 però es va rendir el 1859 a canvi del perdó; les seves antigues possessions li foren restaurades i pels seus posteriors serveis en la captura del rebel Tantia Topi, va rebre un subsidi anual de 100 lliures (equivalent a un jagir d'un poble). El sobirà tenia a més dels set pobles lliures de renda de Gwalior, altres pobles (en total 34) amb renda, amb 7.328 habitants (1881) i una renda de 1200 lliures. La majoria de la població era hindú (7.152). Man Singh va morir el gener de 1883, i el va succeir el seu fill menor d'edat Gajandar Singh, quedant l'administració en mans de l'assistent polític de Guna. Mort el 1899 el va succeir Mahendra Singh, menor d'edat, sota supervisió del resident a Gwalior.
Paron, la capital, estava a 24° 59′ N, 76° 57′ E﻿ / ﻿24.983°N,76.950°E﻿ / 24.983; 76.950. Tenia una fortalesa però els britànics la van desmantellar el 1858. La ciutat principal no obnstant era Munderi amb quasi 1.200 habitants.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908. , article Malwa Agency
* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885. , article Parone
# Estació de Can Serra

Mapa Metro Línia 1 :
Can Serra és una estació de la L1 del Metro de Barcelona situada sota l'avinguda de Can Serra al barri de Can Serra de l'Hospitalet de Llobregat i es va inaugurar el 1987.
Metro de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Hospital de Bellvitge | Rambla Just Oliveras | | Florida | Fondo |

## Accessos

* Avinguda de Can Serra
* Parc de les Planes

## Vegeu també

* Llista d'estacions del metro de Barcelona
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Terratrèmol de Mèxic de 2017

«Terratrèmol de Mèxic de 2017» té aquests significats:
* Terratrèmol de Chiapas de 2017 (7 i 8 de setembre de 2017)
* Terratrèmol de Puebla de 2017 (19 de setembre de 2017)
# Julio Palau Lozano

Julio Palau Lozano (Alginet, 1925 - 7 de novembre de 2015) va ser un destacat pilotaire valencià d'Escala i corda conegut com a Juliet d'Alginet. És un dels cinc únics pilotaires que té foto penjada a la Galeria d'Honor del Trinquet de Pelayo (València). Es retirà el 1968, i té quatre fills pilotaires: Salva Palau, Julio, Guillem i Adolfo.
Debutà als 15 anys de la mà del trinqueter del seu poble, el tio Toles (Batiste Toles), on guanyà el 90% de les partides disputades. Les seues primeres eixides foren als trinquets d'Algemesí, Alzira, Guadassuar i Carcaixent, on va veure augmentat el seu prestigi. Amb 20 anys ja era nom destacat als trinquets, i guanyà Quart després d'una igualada a 55 punts.
Va ser un escalater cap de cartell a Pelayo, destacant per la seua col·locació i esperit competitiu, amb els quals suplia un físic esquifit i no gaire fort, i una esquerra minsa. D'ell es deia que la pilota sempre li anava a les mans, i era això justament el que ell procurava evitar als rivals, enviant la pilota al rival més feble o als raconets.
El 1952, l'organització del primer Campionat Nacional d'Escala i Corda li assignà un mitger de poques garanties, motiu pel qual es negà a participar-hi i fou sancionat. El 1960 se li va concedir la medalla al Mèrit Esportiu al trinquet de Pelayo. Justiniano Latorre Rubio li dedicà un pasdoble titulat Juliet (Juliet el pilotari). Ismael Latorre Mendoza és considerat el seu fotògraf. També se li ha dedicat un carrer al seu poble natal i el 1999 va ser nomenat fill predilecte de la vila. Va morir a Alginet el 7 de novembre de 2015, a punt de fer 90 anys.

## Galeria

* Juliet al trinquet de Carlet amb aficionats, 1.948
* El públic aplaudia quan Juliet entrava a un trinquet. Ací, en l'homenatge a Carboneret de 1984.
* Juliet i Quart amb el Tio Toles.
* Juliet, amb 84 anys.

## Referències

* ↑ «Galeria d'honor del Trinquet de Pelayo». Arxivat de l'original el 2011-07-14. [Consulta: 7 gener 2009].
* ↑ Sanchis, Guillem «L'herència de Juliet». Ferida, 14, Desembre 2020, pàg. 76-85.
* 1 2 3 Fornés, Alberto i altres Julio Palau Lozano "Juliet d'Alginet" en Alginet: històries, costums i altres relats 2003, p.153. En les pàgines 152, 153 i 154 hi ha fotografies de Juliet fetes per Ismael Latorre Mendoza de la dècada dels 40
* ↑ Ciscar, José Julio Palau Lozano "Juliet el Pilotari" en Alginet, anecdotari i personatges 2007, p.157 D.L.: V-2464-2007. En la pàgina 157 hi ha una fotografia del 23-1-1967 d'Ismael Latorre Mendoza captant la preparació de les mans del pilotari.
* ↑ Banda de la Societat Artística Musical d'Alginet La nostra gent(CD) 2000
* ↑ Homenaje al fotógrafo de Juliet en Genovés (Levante-EMV) 17-5-2009
* ↑ Consell Coordinador d'Aljannat Conversant amb Ismael Latorre 2008, p.22 ISSN 1886-984X. Fotografia d'Ismael Latorre de l'estrena del pasdoble.
* ↑ «Ens ha deixat Juliet d'Alginet un dels grans de la pilota valenciana». PilotaViu, 07-11-2015. Arxivat de l'original el 2018-09-20 [Consulta: 20 setembre 2018].

## Bibliografia

* Latorre, Carolina; Torres, Vicenç Salvador. Ajuntament d'Alginet. Documental Cinematogràfic Latorre (DVD), 2008.
* Espert, José El meu poble Alginet, 2007, p.94.
# James McNeill Whistler

James Abbott McNeill Whistler (Lowell, Massachusetts, Estats Units, 11 de juliol de 1834 – Londres, 17 de juliol de 1903) fou un pintor nord-americà que va viure sobretot entre França i Anglaterra.
Va arribar a Europa quan van convidar el seu pare, George Washington Whistler, a Rússia el 1842 per a construir el ferrocarril. Allà va aprofitar per a aprendre francès al col·legi. Va residir diversos anys a l'Acadèmia Militar dels Estats Units, a West Point (Nova York), i la va deixar en suspendre un examen de química.
Moltes de les seves obres van ser controvertides i va ser una figura clau en el moviment esteticista. Va il·lustrar Les Chauves-Souris de Montesquiou amb Antonio de la Gándara, un dels seus molts amics, entre els quals destacaven impressionistes com Edouard Manet, i Oscar Wilde, de qui va riure quan va descobrir la seva homosexualitat i amb qui es creu que va mantenir un flirt, igual que amb Walter Richard Sickert, a qui van acusar d'ésser Jack l'Esbudellador. Whistler va compartir la seva amant Joanna Hiffernan com a model amb Gustave Courbet. Els historiadors especulen que L'origen del món, d'aquest darrer, va ser el motiu del trencament de l'amistat entre els dos pintors.
Whistler està enterrat a l'església de Sant Nicolau a Chiswick, Londres.

## Vegeu també

* La Sala dels Paons.

## Bibliografia

* Charles, Victoria. James McNeill Whistler. ЛитРес, 8 d'agost de 2016. ISBN 978-5-457-46771-2.
# Real Sitio de San Ildefonso

Real Sitio de San Ildefonso (en castellà i oficialment) o San Ildefons (en català en desús) és un municipi de la província de Segòvia, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. En aquest municipi hi ha el Palau Reial de La Granja i la Reial Fàbrica de Cristalls.

## Fills il·lustres

* Bernardo Gil (1772-1832)

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | | | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | | | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | | | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | | | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | | | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | | | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Felix Montes Jort | PSOE | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Javier Haro Celdrán | PSOE | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Referències

* ↑ «Corpus textual informatitzat de la llengua catalana». [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ «Provincia de Segovia (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 12 març 2021].

## Enllaços externs

* Guía de Segovia y Provincia Arxivat 2016-10-02 a Wayback Machine.
* Ajuntament de La Granja i Valsaín
* Fundació Centro Nacional del Vidrio Arxivat 2004-09-10 a Wayback Machine.
* Web de La Granja de San Ildefonso (no oficial)
* Web de protecció civil de San Ildefonso
# Abd-al-Hassib (nom)

Abd-al-Hassib és un nom masculí teòfor àrab islàmic (àrab: عبد الحسيب, ʿAbd al-Ḥasīb) que literalment significa ‘Servidor del Calculador’, essent «el Calculador» un dels epítets de Déu. Si bé Abd-al-Hassib és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Hasib, ‘Abdul Hasieb... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua: bosnià: Abdulhasib.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «حسب». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Corriente, Federico. Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977, p. s.v. «حسب». ISBN 8460008428.
* ↑ Cortés, Julio. Diccionario de árabe culto moderno: Árabe-español. Madrid: Gredos, 1996, p. s.v. «حسب» (Biblioteca Románica Hispánica). ISBN 8424917944.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Poqomchi's

Els poqomchi's són un poble maia que parla el poqomchi', una de les llengües maies que es parlen a Guatemala. Estan estretament relacionats amb els poqomams. Habiten al departament de Baja Verapaz al municipi de Purulhá, al departament d'Alta Verapaz als municipis de Santa Cruz Verapaz, San Cristóbal Verapaz, Tactic, Tamahú i Tucurú, i a Chicamán a El Quiché.

## Ubicació

Actualment els descendents poqomchi's es troben en les localitats de San Cristóbal Verapaz, Santa Cruz Verapaz, Tactic, i part de Tucurú, Tamahú a Alta Verapaz. Hi ha poqomchi's en Purulhá, Baja Verapaz i part de Uspantán en el departament de El Quiché. En l'actualitat hi ha prop de 114.423 parlants.

## Història

Durant el període post-clàssic, el poble poqom va desenvolupar diversos centres cerimonials urbanitzats, com Mogote Choloxcoc, Panprisión, Chuitinamit o Tzaq Poqoma, i Kajyup que es troba prop de Rabinal. Els centres dels poqomchi's, es van trobar als pobles que en l'actualitat es coneixen com a Tactic, Tucurú, Tamahú. En canvi el centre dels poqomams es troba a Chinautla. Chuitinamit, es troba prop de Rabinal; es creu era el lloc original de San Cristóbal Verapaz.

### Descendència

Els poqomchi's i poqomams i són descendents d'un mateix arbre: el nim poqom o poqom maia. Aquest últim va tenir un centre principal anomenat Tzaq Chuitinamit Poqoma. La presència violenta dels quitxé ara es coneix com a achís, va ser la principal causa de la dispersió dels maia poqom i la divisió en dos pobles iguals, però diferents: els "poqomchi'" i "poqomam".

## Referències

* ↑ Guatemala Arxivat 2014-01-07 a Wayback Machine. al web del Sistema de Información de los Pueblos Indígenas de América (UNAM)
* ↑ Gordon, Raymond G., Jr. (ed.). «Ethnologue: Languages of Guatemala», 2005.
* ↑ «Demografía».
# Nastro d'argento al millor actor en una pel·lícula de comèdia

El Nastro d'argento (Cinta de plata) és un premi cinematogràfic concedit anyalment, des de 1946, pel Sindicat Nacional de Periodistes Cinematogràfics Italians (Sindacato Nazionale dei Giornalisti Cinematografici Italiani) l'associació italiana de crítics de cinema. Aquesta és la llista dels guanyadors del Nastro d'argento al millor actor en una pel·lícula de comèdia, que es van atorgar per primer cop el 2018.

## Guanyadors

Els guanyadors estan indicats en negreta, seguits dels altres candidats.

### Anys 2010-2019

* 2018:
** Antonio Albanese - Come un gatto in tangenziale
** Carlo Buccirosso i Giampaolo Morelli - Ammore e malavita
** Sergio Castellitto - Il tuttofare
** Edoardo Leo - Smetto quando voglio - Ad honorem i Io c'è
** Marco Giallini - Io sono Tempesta
** Massimo Popolizio - Sono tornato
** Carlo Verdone - Benedetta follia
* 2019 Stefano Fresi - C'è tempo, L'uomo che comprò la Luna, Ma cosa ci dice il cervello
** Paolo Calabresi i Guglielmo Poggi - Bentornato Presidente
** Corrado Guzzanti - La prima pietra
** Fabio De Luigi - 10 giorni senza mamma, Ti presento Sofia
** Alessandro Gassmann i Fabrizio Bentivoglio - Croce e delizia

### Anys 2020-2029

* 2020 Valerio Mastandrea – Figli
** Luca Argentero – Brave ragazze
** Giorgio Colangeli – Lontano lontano
** Giampaolo Morelli – 7 ore per farti innamorare
** Gianmarco Tognazzi – Sono solo fantasmi

## Referències

* ↑ Enrico Lancia. I premi del cinema. Gremese Editore, 1998. ISBN 88-7742-221-1.
* ↑ Tad Bentley Hammer. International film prizes: an encyclopedia. Garland, 1991. ISBN 0824070992.
* ↑ Carola Proto. «Nastri d'Argento 2018: tutti i candidati ai premi del Sindacato Nazionale Giornalisti Cinematografici Italiani». Comingsoon.it, 29 maggio 2018.
* ↑ Nastri d’Argento 2019. “Il traditore” vince 7 premi. Pierfrancesco Favino miglior attore, iodonna.it, 30 de juny de 2019
* ↑ Nastri d'Argento 2020, tutti i premi a raicinema.it

## Enllaços externs

* Web del Sindicat Nacional de Periodistes Cinematogràfics d'Itàlia