OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kayenta

Kayenta (navaho Tó Dinéeshzheeʼ) és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Arizona. Segons el cens del 2000 tenia 4.922 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kayenta tenia 4.922 habitants, 1.245 habitatges, i 1.035 famílies La densitat de població era de 143,5 habitants/km².
Dels 1.245 habitatges en un 58,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,3% hi vivien parelles casades, en un 25,5% dones solteres, i en un 16,8% no eren unitats familiars. En el 14,6% dels habitatges hi vivien persones soles l'1,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,95 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,39.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 44,4% tenia menys de 18 anys, un 9,6% entre 18 i 24, un 26,2% entre 25 i 44, un 16,9% de 45 a 60 i un 2,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 22 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.707 $ i la renda mediana per família de 32.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 40.804 $ mentre que les dones 21.912 $. La renda per capita de la població era de 9.421 $. Aproximadament el 29,5% de les famílies i el 34,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.
Segons el cens dels Estats Units del 2010 el 92,27% són nadius americans, el 4,56% blancs, el 0,25% afroamericans, el 0,080% asiàtics, el 0,02% illencs del Pacífic, el 0,31% d'altres races, i 2,51% de dues races o més. L'1,97% de la població són hispànics.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kayenta». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kayenta». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Krishnapillai Karunakaran Nayar

Krishnapillai Karunakaran Nayar (12 de juny, 1920 - 26 de juny, 1975) fou un professor indi especialitat en endocrinologia, entomologia i oncologia cooperativa.
Es va traure el doctorat l'any 1947 per la Universitat de Travancore, en l'especialitat de zoologia. Va exercir com a investigador convidat a l'estació experimental Rothamstead, Regne Unit (1953-1954). També va ser professor visitant de colònies britàniques (Commonwealth Visiting Professor) a la Facultat de Ciències Biològiques de la Universitat d'East Anglia, Regne Unit (1968-1969). Després va ser professor i cap del Departament de Zoologia de la Universitat de Kerala, Trivandrum.

## Èxits acadèmics

Començant la seua carrera investigadora com a taxonomista, Nayar va fer un llistat sobre els insectes formadors de gal·les de Travancore i a més de fer algunes contribucions importants al coneixement sobre aquest grup d'insectes. El principal camp d'interès del professor Nayar era, però, l'endocrinologia dels insectes. La seua primera publicació en aquest camp va aparèixer al 1953. Aquest va ser el moment en què s'estudiava de manera exhaustiva l'estructura del sistema neuroendocrí a bases de microscòpia lumínica. Acabava de començar la dilucidació funcional i el treball a nivell ultraestructural. Així, el professor Nayar va estar en primera línia en aquest camp quan va dilucidar l'estructura del sistema neuroendocrí de Junonia iphita, Locusta migratoria, les larves de les gal·les dels nematòcers i el mosquit de la flor del blat (Sitodiplosis mosellana). Va documentar les cèl·lules neurosecretores, i la seua extensió; els cossos cardíacs (copus cardiacum), els cossos alats (corpus allatum) i les glàndules protoràciques. Mentre estudiava el sistema neurosecretor de la mosca del meló (Chaetodacus cucurbitae), va comprovar que, a més del cervell, els ganglis toràcics i abdominals també contenien cèl·lules neurosecretores ben definides en posicions característiques. Açò va gaudir d'un interès particular, va constatar que el nervi que eixia del gangli abdominal que innervava l'intestí contenia grànuls neurosecretors. Aquesta verificació de la "innervació neurosecretora" dels òrgans motors després es va confirmar en altres insectes i va donar lloc a un nou concepte en el control neurosecretor dels òrgans motors. Nayar va posar èmfasi en el treball experimental.

## Abreviació zoològica

Nayar s'empra per a indicar a Krishnapillai Karunakaran Nayar com a autoritat en la descripció i taxonomia en zoologia.

## Referències

* ↑ «Dr. Krishnapillai Karunakaran Nayar» (en anglès). Indian Academy of Sciences. [Consulta: 2 desembre 2020].
* 1 2 «Professor KK Nayar» (en anglès). INSA. Arxivat de l'original el 2020-10-25. [Consulta: 2 desembre 2020].
# Kúrjino

Kúrjino (en rus: Куржино) és un poble (possiólok) de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2015 tenia 146 habitants.

## Referències

* ↑ «Главная». Дальненское сельское поселение. [Consulta: 2 març 2016].
* ↑ Закон Томской области от 10.05.2017 № 37-ОЗ «О преобразовании муниципальных образований „Новоселовское сельское поселение“ Колпашевского района Томской области, „Дальненское сельское поселение“ Колпашевского района Томской области»
# La dama y la muerte

La dama y la Muerte (en anglès The Lady and the Reaper) és un curtmetratge de animació en 3D estereoscòpic, el primer realitzat amb aquesta tècnica en Espanya, produït per l'empresa granadina Kandor Moon i l'empresa malaguenya Green Moon España; i dirigit per Javier Recio. Va ser nominat per als Oscar com a Millor Curt d'Animació, convertint-se així en la primera producció animada espanyola a aconseguir-ho, encara que finalment l'estatueta va ser per a Logorama de Nicolas Schmerkin.
Kandor Moon és el resultat de l'acord signat el 2008 entre l'empresa Kandor Graphics, de Granada (Espanya), especialitzada en animació, i la malaguenya Green Moon Espanya, propietat d'Antonio Banderas, per a produir cinc pel·lícules i col·laborar en altres projectes.
La Dama y la Muerte és, a més, el guanyador del Premi Goya al millor curt d'animació de 2009. L'empresa Kandor Moon, ja va obtenir un Premi Goya a la millor pel·lícula d'animació de 2008, per la seva llargmetratge "El lince perdido".

## Sinopsi

La Dama y la Muerte tracta del dret a la mort digna. Una anciana, que viu sola en una zona rural i el marit de la qual ha mort, està esperant que arribi la mort per a reunir-se novament amb ell. Quan arriba, per fi, i està a punt d'entrar en el més enllà per a retrobar-se amb el seu estimat, es veu arrencada de les mans de la mort per un metge petulant. S'estableix una feroç lluita entre metge i Mort, a la qual l'anciana assisteix atònita, que se salda amb la victòria de la medicina. La mort es retira, però l'anciana no està disposada a postergar més la reunió amb el seu marit.

## Informació complementària

"La Dama y la Muerte" es va estrenar el 31 d'octubre de 2009, a Granada. L'equip de treball va estar compost per 36 persones. En la banda sonora, a part de la música especialment composta per Sergio García de la Puente, s'inclouen dues versions del tema "We'll meet again": al començament de la cinta en la versió de la cantant Vera Lynn, gravada el 1942 per a una pel·lícula sobre la Segona Guerra Mundial, i en finalitzar el curt, en la versió pop del grup californià The Turtles (1967).

## Premis i nominacions

| Any | Premi | Resultat |
| 2009 | Oscar al millor curtmetratge d'animació | Nominat |
| 2009 | Goya al millor curtmetratge d'animació | Guanyador |

## Referències

* ↑ «Copia archivada». Arxivat de l'original el 12 de febrer de 2010. [Consulta: 10 febrer 2010].
* ↑ El corto español 'La Dama y la Muerte' competirá por un Oscar Arxivat 2010-02-04 a Wayback Machine., La Vanguardia, 2 de febrer de 2010
* ↑ "LA DAMA Y LA MUERTE" SE QUEDA SIN EL ÓSCAR AL MEJOR CORTOMETRAJE ANIMADO, Fotogramas, 7 de març de 2010
* ↑ EL CORTO ESPAÑOL "LA DAMA Y LA MUERTE" COMPETIRÁ POR UN OSCAR, Fotogramas, 2 de febrer de 2010
* ↑ La dama y la muerte al web dels Goya
* ↑ http://www.cinissimo.com/corto-de-animacion-la-dama-y-la-muerte/

## Enllaços externs

* La dama y la muerte a Vimeo
* La dama y la muerte a YouTube
# L'Alquimista

L'Alquimista (en portuguès, originàriament, O Alquimista) és una novel·la de Paulo Coelho publicada en 1988 i traduïda al català per M. Dolors Ventós. Amb més de 85 milions de còpies i traduccions a 88 idiomes, s'ha convertit en un supervendes amb múltiples referències a la cultura popular.

## Argument

Santiago abandona la seva vida com a pastor per cercar un tresor i viatja a l'Àfrica, on ha de treballar per diversos comerciants per poder menjar. Sovint oblida la seva cerca en els afers quotidians i diversos personatges li recorden que ha de perseguir el seu somni. Entra aleshores al desert, on s'enamora i és posat a prova per una tribu de bandits. Un d'ells és l'Alquimista, que el guia cap a les piràmides, on ha d'esquivar diversos clans nòmades per poder cavar i buscar el tresor. Mentre està amb la pala, un vell li comenta que no entén la seva fixació, que ell també ha tingut un somni on el tresor és en una vella església a Espanya, edifici que Santiago reconeix com proper a la seva vila natal. Torna doncs a casa per retrobar el tresor.

## Anàlisi

La novel·la s'estructura com una Bildungsroman seguint una al·legoria continuada, on el protagonista representa a qualsevol persona a la cerca del sentit de la vida i d'aconseguir el seu somni. La trama rep la influència d'una història de Les mil i una nits, ja que es busca un tresor que després resulta que era a casa.
El missatge és que només buscant el somni se'l troba, fugint d'allò còmode i conegut (malgrat que el tresor estigués a tocar de la mà, Santiago no l'hauria trobar sense les indicacions obtingudes al final del seu viatge). Un altre missatge recurrent és que costa reconèixer el valor d'allò evident (com les pedres de l'Alquimista).
El desert reprèn el simbolisme de la Bíblia de lloc de purificació i meditació en solitud, on apareixen les temptacions (la vida amb Fàtima) que un cop superades donen més força al protagonista.

## Referències

* ↑ «Ressenya». Arxivat de l'original el 2009-02-12. [Consulta: 12 febrer 2009].
# L'amor és a l'aire (pel·lícula de 2013)

L'amor està a l'aire (originalment en francès, Amour & turbulences) és una pel·lícula de comèdia romàntica francesa del 2013 dirigida per Alexandre Castagnetti. S'ha doblat al català.

## Sinopsi

L'Antoine i la Julie es troben per casualitat en un avió que els porta de Nova York a París, on la Julie es casarà amb en Franck. El problema és que la seva companya de vol no és altra que la seva ex, amb qui va tenir una aventura meravellosa i caòtica uns anys abans. Com aprofitarà l'Antoine aquestes set hores de vol per intentar seduir-la de nou? Reviuen la seva trobada, el seu amor i la seva ruptura, un pretext per a tantes escenes extravagants, mordaces i romàntiques que faran d'aquest viatge el més commovedor de les seves vides.

## Repartiment

* Ludivine Sagnier com a Julie
* Nicolas Bedos com a Antoine
* Jonathan Cohen com a Hugo
* Arnaud Ducret com a Franck
* Brigitte Catillon com a Claire
* Jackie Berroyer com a Arthur
* Clémentine Célarié com a Marie
* Michel Vuillermoz com a Georges
* Odile Vuillemin com l'antiga xicota d'Antoine
* Lila Salet com a Stéphanie
* Ina Castagnetti com a Aïssa
* Sophie-Charlotte Husson com a Nina
* Jérôme Charvet com a Jérôme
* Jean-Philippe Goudroye com a Renat

## Referències

* ↑ Scheck, Frank. «Love Is in the Air: Film Review». The Hollywood Reporter, 31-01-2014. [Consulta: 4 abril 2018].
* ↑ «Love is in the Air (2014)». boxofficemojo. [Consulta: 27 març 2014].
* ↑ «L'amor és a l'aire». ésAdir. [Consulta: 26 desembre 2022].
# La Pineda de Santa Cristina

La Pineda de Santa Cristina és una urbanització a cavall dels termes municipals de la Bisbal del Penedès (Baix Penedès), que concentra la major part del nucli de població, i de Rodonyà (Alt Camp). Està limitada per l'AP-2 al nord i la C-51 al sud (carretera que transcorre pel Coll de la Rubiola). La zona fou ubanitzada als anys 60 i 70 del segle xx i actualment hi resideixen 96 veïns.

## Referències

* ↑ «la Pineda de Santa Cristina». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 12 agost 2013].
* ↑ Jesús Giralt. Atles comarcal i municipal de Catalunya. Volum 5. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2006. ISBN 978-84-412-1429-3.
* ↑ «La Bisbal del Penedès». IDESCAT. [Consulta: 15 setembre 2019].
# Labeo victorianus

Labeo victorianus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 41 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al llac Victòria.

## Referències

* 1 2 «Labeo victorianus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ van Oijen, M.J.P., 1995. Appendix I. Key to Lake Victoria fishes other than haplochromine cichlids. p. 209-300. A F. Witte i W.L.T. van Densen (eds.) Fish stocks and fisheries of Lake Victoria. A handbook for field observations. Samara Publishing Limited, Dyfed, Gran Bretanya.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C. i J. Daget, 1984. Cyprinidae. p. 217-342. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. .
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Reid, G.M., 1985. A revision of African species of Labeo (Pisces: Cyprinidae) and a re-definition of the genus. Verlag von J. Cramer, Braunschweig. 322 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# La coronació d'espines (Ticià, Louvre)

La coronació d'espines és un quadre de Ticià (com indica la inscripció Titianus F. en un dels graons). Realitzat entre 1542 i 1544, és un quadre clau del període comprès entre els seus treballs per a les corts italianes de Ferrara, Màntua i Urbino, i les obres per als Farnesio de Roma, on Ticià es va traslladar el 1545.
Es troba al Museu del Louvre i el pintà per encàrrec de la confraria de l'església de Santa Maria delle Grazie, de Milà, per adornar l'altar de la capella de la Santa Corona.

## El tema

La coronació de Crist és un relat esmentat en els evangelis de Mateu (27:29), Marc (15.17) i Joan (19:2, 5). Ticià hi reflecteix amb molta passió la burla i el dany que busquen ocasionar els soldats de Pilat a Jesucrist, la qual cosa el governador romà permet per tractar de satisfer els jueus sense haver d'executar-lo, com pretenien aquests. És representat en multitud d'ocasions per molts pintors de tots els temps.

## Descripció de l'obra

L'autor reflecteix amb un intens dramatisme l'episodi bíblic en un context al·ludit pel bust de l'emperador Tiberi, que és representat sota l'arc de mig punt romà.
Tots els personatges de l'obra reflecteixen per la seua anatomia i posa les figures de les estàtues clàssiques representades per Miquel Àngel, que podria denominar-se terribilitat.
S'ha considerat aquest retaule com la resposta del pintor a les influències manieristes vingudes de Roma i la Toscana, i que es manifesten en les pintures per la monumentalitat, l'emulació de l'antiguitat i l'elegància en el dibuix, a la qual cosa Ticià suma el típic colorit venecià.
Aquesta pintura fou un fort motiu d'inspiració per a Caravaggio.
Ticià adapta l'estil de les seues figures al tema tractat, com era el seu costum.

## Referències

* ↑ VV. AA.. El modelo veneciano en la pintura occidental, pàg. 55. R. Areces, 2012. ISBN 978-84-9961-061-0.
* ↑ VV. AA.. Mitología clásica e iconografía cristiana, pàg. 272. R. Areces, 2010. ISBN 978-84-8004-942-9.
* ↑ VV. AA.. Museos del Mundo, Museo del Louvre, París, pàg. 243. Planeta de Agostini, 2005. ISBN 84-674-1998-9.
* ↑ Zuffi, Stefano. Tiziano, pàg. 38. Sociedad Editorial Electa España, 1996. ISBN 84-8156-108-8.
* ↑ Zuffi, Stefano. Tiziano, pàg. 74. Sociedad Editorial Electa España, 1997. ISBN 84-8156-178-9.
* ↑ «museodelprado.es». [Consulta: 27 maig 2013].
# Labiobarbus leptocheila

Labiobarbus leptocheila és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les conques dels rius Mekong, Salween, Chao Phraya i Xe Bangfai. També és present a la península de Malaca, Sumatra, Java i Borneo.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baird, I.G., V. Inthaphaisy, P. Kisouvannalath, B. Phylavanh i B. Mounsouphom 1999: The fishes of southern Lao. Lao Community Fisheries and Dolphin Protection Project. Ministry of Agriculture and Forestry, Lao PDR.161 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Roberts, T.R. 1993: Systematic revision of the Southeast Asian cyprinid fish genus Labiobarbus (Teleostei: Cyprinidae). Raffles Bull. Zool. 41(2):315-329.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cithaeron praedonius

Cithaeron praedonius és una espècie d'aranya araneomorfa de la família dels citerònids (Cithaeronidae). Es troba al nord d'Àfrica, Grècia, una zona des del Pròxim Orient a l'Índia i Malàisia; s'ha introduït a Brasil, Cuba i Austràlia.

## Referències

* ↑ «Cithaeron praedonius Report». Integrated Taxonomic Information System. [Consulta: 12 abril 2018].
* ↑ «Cithaeron praedonius species details». Catalogue of Life. [Consulta: 12 abril 2018].
* ↑ «Cithaeron praedonius». GBIF. [Consulta: 12 abril 2018].
* ↑ «Cithaeron praedonius Species Information». BugGuide.net. [Consulta: 12 abril 2018].
* ↑ «Cithaeron praedonius Overview». Encyclopedia of Life. [Consulta: 12 abril 2018].
* ↑ «NMBE World Spider Catalog, Cithaeron praedonius». [Consulta: 12 abril 2018].

## Bibliografia

* Adams, Richard J.; Manolis, Timothy D. Field Guide to the Spiders of California and the Pacific Coast States (California Natural History Guides). University of California Press, 2014. ISBN 978-0520276611.
* Bradley, Richard A. Common Spiders of North America. University of California Press, 2012. ISBN 978-0520274884.
* Dean, D.A. «Catalogue of Texas spiders». ZooKeys, vol. 570, 2016. DOI: 10.3897/zookeys.570.6095.
* Foelix, Rainer F. Biology of Spiders. 3rd. Oxford University Press, 2010. ISBN 978-0199734825.
* Griswold, Charles E.; Audisio, Tracy; Ledford, Joel M. «An extraordinary new family of spiders from caves in the Pacific Northwest (Araneae, Trogloraptoridae, new family)». Zookeys, vol. 215, 2012, pàg. 77–102. DOI: 10.3897/zookeys.215.3547. ISSN: 1313-2989.
* Jackman, John A. A Field Guide to Spiders and Scorpions of Texas. Gulf Publishing, 2002. ISBN 978-0877192640.
* Spiders of North America: An Identification Manual. American Arachnological Society, 2005. ISBN 978-0977143900.
* Wheeler, W.C.; Coddington, J.A.; Crowley, L.M.; Dimitrov, D.; Goloboff, P.A.; Griswold, C.E.; Hormiga, G.; Prendini, L.; Ramírez, M.J. «The spider tree of life: phylogeny of Araneae based on target-gene analyses from an extensive taxon sampling». Cladistics, vol. 33, 6, 2016, pàg. 576–616. DOI: 10.1111/cla.12182.

## Enllaços externs

* (anglès) World Spider Catalog: Cithaeron praedonius Walckenaer, 1837 en la família Cithaeronidae +base de dades
# Diòcesi de Carpi

* Aquest article tracta sobre una diòcesi fictiva catòlica a Tunísia. Si cerqueu la ciutat italiana, vegeu «Carpi».
La diòcesi de Carpi (llatí: Dioecesis Carpitana) va ser una seu episcopal de mitjan segle iii fins al segle vii. Des de 1933 es fa servir com a seu fictiu d'una diòcesi titular de l'Església catòlica.

## Història

Carpi, en l'antiguitat Carpis (Κάρπίς) és una antiga seu episcopal de la província romana de l'Àfrica Proconsular, sufragània de l'arxidiòcesi de Cartago. Es trobava a la badia de Cartago i és probablement la mateixa ciutat com Aquae Calidae, o Aquae Carpitanae. Podria coïncidir amb l'actual Henchir-Mraïssa a l'actual Tunísia.
Hi ha set bisbes de Carpi documentats. Secundí va participar en el concili convocat a Cartago el 256 per Cebrià de Cartago per a discutir la qüestió del lapsi. El concili de Cartago de 411 va reunir els bisbes catòlics i donatistes de l'Àfrica romana, i hi va prendre part el donatista Veracià i el catòlic Antoni. Pentadi va ser un dels pares del concili celebrat a Cartago per Aureli de Cartago el 419. Feliç va intervenir en el sínode reunit a Cartago pel rei dels vàndals Huneric el 484, després de la qual cosa va ser bandejat a Còrsega. Veneri i Baix van intervenir al concili cartaginès de 525 i en l'antimonotelita de 646.
Avui Carpi sobreviu com a seu episcopal titular. L'actual bisbe titular n'és Ramón Bejarano.

## Bisbes
### Bisbes reals

* Secundí (mencionat el 256)
* Faustinià (mencionat el 347)
* Antoni (mencionat el 411)
* Veracià (mencionat el 411) (bisbe donatista)
* Pentadi (mencionat el 419)
* Feliç (mencionat el 484)
* Veneri (mencionat el 525)
* Bassus (mencionat el 646)

### Bisbes titulars

* Ernesto Segura † (7 d'abril de 1962 - 13 de març 1972)
* Luigi Dossena † (26 de febrer de 1973 - 9 de setembre de 2007)
* Tarcisio Pusma Ibáñez (25 de gener de 2008 - agost de 2008)
* Luis Alberto Fernández Alara (24 de gener de 2009 - 10 de setembre de 2013 nomenat bisbe de Rafaela)
* Bertram Víctor Wick Enzler (26 d'octubre d 2013 - 24 de març de 2015 nomenat bisbe de Santo Domingo a Equador)
* Jorge Enrique Concha Cayuqueo, O.F.M., del 14 de juliol de 2015 al 5 de febrer de 2020
* Ramón Bejarano. (27 de febrer 2020), vicari del bisbat de San Diego als Estats Units

## Referències

* ↑ Smith, Philip. «Carpis». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
* ↑ Smith, Philip. «Aquae Calidae». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
* 1 2 «8007480: Carpis/Aquae Carpitane/Henchir Mraissa» (en alemany). Arachne. Universitat de Colònia – Institut d'Arqueologia. [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ Morcelli, Stefano Antonio. «csssvii Carpitanus». A: Africa christiana (en llatí). Volume I, 1816, p. 121–122.
* ↑ Cheney, David M. «Carpi (Titular See)» (en anglès). Catholic-Hierarchy. [Consulta: 12 juny 2022].

## Bibliografia

* Gams, Pius Bonifacius. Series episcoporum Ecclesiae Catholicae (en llatí), 1931, p. 465.
# Simões Filho

Simões Filho és una ciutat brasilera del litoral de l'Estat de Bahia. Se situa per una latitud de 12° 47′ 02″ sud i per una longitud de 38° 24′ 14″ oest, a una altitud de 52 metres. La seva població era estimada a 109 775 habitants el 2006. La municipalitat s'estén sobre 192 km²;.

## Enllaços externs

* (portuguès) Pàgina oficial de la municipalitat
# Luigi Madonis

Luigi Madonis fou un violinista nascut a Venècia a l'entorn de l'any 1690. El 1729 assolí un gran èxit en un concert que donà al Palau de les Teuleries davant la cort francesa: fou contractat per la cort de Sant Petersburg (1731) amb una assignació de 3.000 rubles, i als últims anys de la seva vida figurà en la capella de la basílica de Sant Marc de la seva vila nadiua.

## Referències

* ↑ «Madonis, Luigi». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). 31, p. 1356-57. ISBN 84-239-4531-6.
* ↑ Sadie, Julie Anne. Companion to Baroque Music (en anglès). Berkeley: University of California Press, 1998, p. 32. ISBN 9780520214149.