OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mariano Puig Planas

Mariano Puig Planas (Barcelona, 1927 - Barcelona, 13 d'abril de 2021) fou un empresari català.
Enginyer químic i graduat a l'IESE Business School, va ser president de la multinacional Puig i membre de la segona generació de la nissaga familiar propietària. Juntament amb el seu germà Antoni va impulsar la internacionalització de Puig. A finals dels anys 1950, va llançar Agua Lavanda als Estats Units i va aconseguir la llicència de la marca Max Factor per distribuir-la a Espanya. El 1968, va signar a París un conveni amb el dissenyador Paco Rabanne per a la creació de les seves fragàncies, amb el que va començar l'expansió internacional de Puig. El 1987, va acordar amb Carolina Herrera la producció dels seus perfums, i, el 1995, va comprar la seva divisió de moda.
Va ser president d'Exea Empresarial, la societat patrimonial de la família, que reuneix les seves participacions a Puig, Flamagas, Isdin, Uriage i Apivita. Va participar en la fundació l'Institut de l'Empresa Familiar que va presidir entre el 1995 i el 1997. Va ser patró de la Fundació Princesa d'Astúries. Va guanyar el Campionat d'Espanya d'Esquí Nàutic en dues ocasions. Va ser el primer president de la Federació Espanyola d'Esquí Nàutic i, l'any 1971, va organitzar el campionat del món a Banyoles.
El 2014 va rebre la Medalla d'Honor de Foment del Treball a la Trajectòria Empresarial i, el 2016, el Govern d'Espanya li va atorgar la Medalla d'Or al Mèrit en el Treball. El 2019, va rebre el Premi Reino de España a la Trayectoria Empresarial.
Va morir el 13 d'abril de 2021 a Barcelona, als 93 anys.

## Referències

* ↑ Cordero, Dani. «Mor Mariano Puig, puntal de l'expansió del grup perfumer». El País, 13-04-2021. [Consulta: 13 abril 2021].
* 1 2 Grau del Cerro, Xavier. «Mor Mariano Puig, l'home que va convertir en multinacional el líder català de la cosmètica». Ara, 13-04-2021. [Consulta: 13 abril 2021].
* 1 2 «Muere Mariano Puig Planas, expresidente del grupo cosmético Puig» (en castellà). Cinco Días, 13-04-2021. [Consulta: 13 abril 2021].
* ↑ «esquí nàutic | enciclopèdia.cat». Enciclopedia de l'esport català. [Consulta: 13 abril 2021].
* 1 2 «Mor l'empresari Mariano Puig als 93 anys». NacióDigital.com, 13-04-2021. Arxivat de l'original el 2021-05-07. [Consulta: 13 abril 2021].
# Peones

Peones (terme espanyol; en singular, peón) era la denominació que reberen les unitats paramilitars en forma de companyies d'infanteria lleugera alçades a la Corona de Castella per lluitar contra les taifes islàmiques de la península Ibèrica. Eren equivalents als Almogàvers de la Corona d'Aragó.
# Bürgermeister

El Bürgermeister (o alcalde) és el líder polític i primer magistrat d'una ciutat o un municipi a Alemanya. D'acord amb les lleis de l'estat, pot ser triat directament pels habitants del municipi o pel consell municipal o del consell de la ciutat. Les denominacions varien entre regions o ciutats: Bürgermeister, Schulze, Schultes, Schultheiss (en ciutats com Stadtschultheiss). Una ciutat de vegades tenia diversos alcaldes, llavors el Bürgermeister era el portaveu líder. A Württemberg, en la dècada de 1750 l'alcalde va ser anomenat Schultheiss, mentre que el nom Burgermeister era designat a un funcionari del municipi que estava a càrrec del seu manteniment.

## Referències

* ↑ Fezer gegen Wölfle – Wer wird neuer Sozialbuergermeister, Stuttgarter Zeitung

## Bibliografia

* Henry Bäck, Hubert Heinelt, Annick Magnier (Hrsg.): The European Mayor. Political Leaders in the Changing Context of Local Democracy. VS-Verlag, Wiesbaden 2006.
* Jörg Bogumil, Hubert Heinelt (Hrsg.): Bürgermeister in Deutschland. Politikwissenschaftliche Studien zu direkt gewählten Bürgermeistern. VS-Verlag, Wiesbaden 2005.
* Daniel Fuchs: Die Abwahl von Bürgermeistern – ein bundesweiter Vergleich. Hrsg. von Sebastian Olthoff, Kommunalwissenschaftliches Institut der Universität Potsdam, Potsdam 2007, ISBN 978-3-939469-91-9 (PDF; 342 kB).
* David H. Gehne: Bürgermeister. Führungskraft zwischen Bürgerschaft, Rat und Verwaltung. Boorberg, Stuttgart 2012, ISBN 978-3-415-04875-1.
* Timm Kern: Warum werden Bürgermeister abgewählt? Kohlhammer-Verlag, Stuttgart 2007.
* Michael Partmann, Gerd Strohmeier: Politische Verfassheit der kommunalen Ebene, in: APuZ 38-39/2012, S. 38–43.
# Lema d'Euclides

En matemàtiques, el lema d'Euclides és un lema que enuncia una propietat fonamental dels nombres primers. Concretament diu que si un nombre primer p divideix el producte ab i no divideix a llavors divideix b. Per exemple, la multiplicació 133⋅143 = 19019. Com que 19019 és divisible per 19, un dels dos factors, o bé 133 o bé 143 ho ha de ser també. De fet, 133 és divisible per 19 perquè 133/19 = 7.
Per als nombres compostos no es compleix aquesta propietat. Per exemple, 4 no divideix 6 i tampoc no divideix 10, però sí que divideix el seu producte 60 perquè 60/4 = 15.
Aquesta propietat és clau per demostrar el teorema fonamental de l'aritmètica. En teoria d'anells aquesta propietat s'utilitza per a generalitzar el concepte de nombre primer en els elements primers i ideals primers d'un anell commutatiu qualsevol.
El lema duu el nom del matemàtic grec Euclides perquè el primer lloc on apareix és a la proposició 30 del llibre vii dels Elements.

## Demostració

Si p divideix ab vol dir que existeix un nombre enter n > 1 tal que ab = np. La demostració del lema d'Euclides es fa trobant un nombre enter m tal que b = mp.
El primer pas serà trobar dos nombres enters x, y tals que 1 = xa + yp que és el que s'anomena la identitat de Bézout.
Un cop s'hagin trobat aquests dos nombres multiplicant per b els dos termes de la igualtat es tindrà que b = xab + ypb.
Substituint ab=np resulta que b = xnp + ybp = (xn + yb)p.
Per tant, definint m = xn + yb ja es té el nombre que es buscava i queda demostrat que b és un múltiple de p.
Per a trobar els nombres x, y de la identitat de Bézout, es pot emprar l'Algorisme d'Euclides ampliat.

## Vegeu també

* Identitat de Bézout
* Algorisme d'Euclides / Algorisme d'Euclides ampliat
* Teorema fonamental de l'aritmètica
* Element primer
* Ideal primer
# Pimelodella wesselii

Pimelodella wesselii és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 19,8 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Amèrica: Guaiana.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1888. Preliminary notes on South American Nematognathi. I. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 1 (pt 2). 119-172.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Avió de fuselatge estret

Un avió de fuselatge estret és un avió comercial amb una amplada de fuselatge de típicament 3 a 4 metres, i de 2 a 6 seients col·locats amb un sol passadís. Els avions de fuselatge estret amb un abast que no permet vols transatlàntics s'anomenen avions comercials regionals.
En canvi, un avió de fuselatge ample és un avió comercial més gran configurat amb diverses classes i un diàmetre del fuselatge de 5 a 7 metres, i dos passadissos. Generalment hi ha de 7 a 10 seients. Com a comparació, un avió de fuselatge ample típic pot acomodar entre 200 i 600 passatgers, mentre que el de fuselatge estret més gran (el Boeing 757-300) té un màxim d'uns 250.

## Galeria

* Airbus A319, A320, A321 (Lufthansa)
* Un Boeing 757.
* El Concorde.
# Mizpha

Mizpah o Mizpeh (grec antic: Μασφά) és una paraula hebrea que vol dir "altura dominant" i fou usada com a nom d'algunes ciutat de Palestina la més important de les quals fou Mizpah al territori de la tribu Benjamí propera a Gibeah.
Fou fortificada per Asa, rei de Judà com a guarnició fronterera contra Israel, que havia construït la fortalesa de Ramah no gaire lluny. Després de la conquesta de Jerusalem per Nabucodonosor II fou seu del govern per un temps, i allí Gedalies i els seus oficials foren assassinats per Ismael. Fou restaurada després de la captivitat.
# Campionats del món de ciclisme en ruta de 1973

Els Campionats del món de ciclisme en ruta de 1973 es disputaren del 29 d'agost al 2 de setembre de 1973 a Montjuïc, Barcelona, Catalunya.

## Resultats

| Proves : | Or | Or | Argent | Argent | Bronze | Bronze |
| Masculines |||||||
| Cursa en línia masculina detalls | Felice Gimondi Itàlia | 6h 31' 26" | Freddy Maertens Bèlgica | m. t. | Luis Ocaña Espanya | m. t. |
| Cursa en línia masculina amateur | Ryszard Szurkowski Polònia | 4h 08' 59" | Stanisław Szozda Polònia | + 31" | Bernard Bourreau França | m. t. |
| Contrarellotge per equips masculins | Polònia Lucjan Lis Ryszard Szurkowski Stanisław Szozda Tadeusz Mytnik | 2h 03' 29" | Unió Soviètica Guennadi Kómnatov Iuri Mikhailov Borís Xúkhov Sergei Sinizin | + 1' 43" | Suècia Tord Filipsson Lennart Fagerlund Leif Hansson Sven-Ake Nilsson | + 3' 12" |
| Femenines |||||||
| Cursa en línia femenina detalls | Nicole Vandenbroeck Bèlgica | 1h 31' 08" | Keetie Hage Països Baixos | m. t. | Valentina Rebrovskaja Unió Soviètica | m. t. |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Polònia | 2 | 1 | 0 | 3 |
| 2 | Bèlgica | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 3 | Itàlia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4 | Unió Soviètica | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 5 | Països Baixos | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 6 | Suècia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 6 | Espanya | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 6 | França | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 4 | 4 | 4 | 12 |

## Referències

* «Cyclisme - Championnats du Monde - 1973 - Hommes» (en francès). les-sports.info. [Consulta: 22 setembre 2013].
* «Cyclisme - Championnats du Monde - 1973 - Femmes» (en francès). les-sports.info. [Consulta: 22 setembre 2013].
* «Campeonato del Mundo, Ruta, Diletantes» (en castellà). sitiodeciclismo.net. [Consulta: 22 setembre 2013].
* «Campeonato del Mundo, Ruta, 100 km Contrarreloj por Equipos, Diletantes» (en castellà). sitiodeciclismo.net. [Consulta: 22 setembre 2013].
# Bürkelkopf

El Bürkelkopf és una muntanya que es troba als Alps Samnaun, a la frontera entre Àustria i Suïssa.

## Enllaços externs

* Llista de muntanyes de més de 2.000 metres a Suïssa amb les seves coordenades Arxivat 2009-01-29 a Wayback Machine.
# Església parroquial Nostra Senyora del Carme de l'Eliana

L'Església parroquial Nostra senyora del Carme de l'Eliana és una església d'estil neogòtic situada al municipi de L'Eliana.
L'edifici té una planta rectangular, amb una sola nau amb capelles als laterals, d'estil neogòtic. Hi ha una torre campanar adossada amb façana dins del rectangle de la planta. L'arquitecte fou José Camaña Laymón i el mestre d'obres José Roig, de Bétera.
Actualment el nivell de protecció de l'edifici és de Bé de Rellevància Local.

## Campanes

Campanes
* Santíssim Crist del Consol, 1928
* Crist del Consol, 1958
* Ave Maria, 1978
* L'Eliana, 1978
* Encarnació, 2003

## Referències

* 1 2 3 Ajuntament de L'Eliana «Catàleg de béns protegits». . Arxivat de l'original el 2016-04-27 [Consulta: 16 abril 2016].
* ↑ «El Sr. Gasset en Valencia». Las Provincias, 03-08-1904.
* ↑ El mensaje de las campanas. Ajuntament de l'Eliana, 1998.

## Bibliografia

* Alba Pagán, Esther. «La iglesia parroquial de Nuestra Señora del Carmen de L'Eliana y el patrimonio religioso». A: L'Eliana, Historia, Geografía y Arte. València: Universitat de València, 2015, p. 289-326. ISBN 978-84-370-9737-4.
# Mas Estela

El Mas Estela és una masia de Llampaies, al municipi de Saus, Camallera i Llampaies (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat dins del petit nucli urbà de la població de Llampaies, a la part de llevant del terme, formant cantonada entre el carrer de Ponent i el carrer que connecta amb la plaça.

## Descripció

Edifici cantoner de planta rectangular, amb coberta de dues vessants i distribuït en planta baixa i pis. Presenta diversos edificis annexos a la part posterior i una zona de pati. La façana principal presenta un gran portal d'arc molt rebaixat adovellat, amb un escut notable gravat a la clau. Damunt d'aquest portal hi ha una finestra motllurada, decorada amb una roseta central. Al costat hi ha una altra finestra, amb la llinda motllurada sostinguda amb permòdols. La resta d'obertures de la façana han estat reformades i transformades. Al costat del portal hi ha un contrafort de suport adossat a la façana.
La construcció és bastida amb pedra de diverses mides, lligada amb morter. S'observen moltes reparacions als paraments, algunes recents.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Estela». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Frances Parthenope Verney

Frances Parthenope Verney (Nàpols, 19 d'abril de 1819 - Claydon House, Buckinghamshire, 12 de maig de 1890) va ser una escriptora i periodista anglesa, germana de Florence Nightingale.

## Biografia

Era filla de William Edward Nightingale, i la germana gran de Florence Nightingale. L'any 1858 es va convertir en la segona esposa del baronet Sir Harry Verney (segon baronet) qui li fou presentat per la seva germana. També va ser coneguda com a Frances Parthenope Nightingale, Lady Verney, Parthenope Nightingale, Parthe, «Pop», Parthenope Verney i com a Lady Frances Verney. Com Lady Verney, va ser responsable d'una àmplia reforma a Claydon House, country house familiar a Buckinghamshire.
Parthenope fou una activa promotora del treball de la seva germana durant la guerra de Crimea. No obstant això, en una primera instància, quan l'any 1844 Florence havia decidit dedicar la seva vida a la infermeria, es va oposar fermament a tal decisió, juntament amb la mare d'ambdues.
En els seus últims anys, ambdues germanes van viure a prop una d'una altra a South Street, Londres. Lady Verney escrivia relats i articles per Fraser's Magazine, The Cornhill Magazine i Macmillan's Magazine. Va publicar diverses novel·les i un llibre d'assaigs en dos volums, Peasant Properties and Other Selected Essays.
Després de la seva mort es van publicar dues antologies dels seus treballs, Essays and Tales i The Grey Pool and Other Stories. El seu treball en els documents de la família Verney va ser completat i publicat per Margaret Verney com Memoirs of the Verney Family during the Seventeenth Century.
Va morir el 12 de maig de 1890, als 71 anys, a la residència familiar de Claydon House.

## Referències

* ↑ Mackerness, E. D. «Frances Parthenope, Lady Verney (1819-1890)». The Journal of Modern History. The University of Chicago Press, 30, 2, 1958, pàg. 131 [Consulta: 9 setembre 2011].
* ↑ Frances Parthenope Verney, Margaret Verney. «Memoirs of the Verney Family during the Seventeenth Century» (en anglès). [Consulta: 9 setembre 2011].

## Enllaços externs

* "In a Great Town Hospital", F. P. Verney, Macmillan's Magazine, Vol. L, May to Oct. 1884. pp. 14–22
# Platja del Miracle

La platja del Miracle és una platja urbana del municipi de Tarragona (Tarragonès), la més cèntrica de la ciutat. Limita a ponent amb l'espigó del Port Esportiu de Tarragona i a llevant amb roques naturals de la Punta del Miracle. Orientada al sud-sud-est, té una longitud de 1.129 metres i una amplada mitjana de 33 metres, formada per sorra fina i daurada, amb un pendent d'entrada a l'aigua suau. Disposa de senyalització, salvament i socorrisme, accessibilitat per a persones amb mobilitat reduïda, dutxes, sanitaris portàtils, lloguer de gandules, bar cafeteria, zona d'aparcament per a vehicles i espais adaptats per a jocs infantils.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.
S'hi han produït diversos incidents de contaminació i animals morts per culpa d'un col·lector situat a 1 km de la platja.
Entre el 1998 i el 2001 es va construir una plataforma de formigó, de 8.653 metres quadrats, per accedir a la platja, que popularment s'anomena 'el mamotreto'. Està previst demolir-la el 2025.

## Toponímia

La platja en època romana s'anomenava 'miraculum', que en llatí vol dir mirador, guaita o vigilància, ja que des de dalt de la ciutat es podia vigilar la costa i la platja. Amb el pas del temps, el nom es va anar transformant en 'miracle', i es van buscar llegendes que donessin explicació al nom.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «El Miracle». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platja del Miracle». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ Gosálbez, C. «Usuaris de la platja del Miracle es queixen de la presència d'aigua bruta». Diari Més, 3 juliol 2020. [Consulta: 18 febrer 2020].
* ↑ Llauradó, J. M. «Rates mortes tornen a inundar la sorra de la platja del Miracle de Tarragona». Nació Digital, 29 agost 2020. [Consulta: 18 febrer 2020].
* ↑ «El 'mamotreto' de la platja del Miracle s'enderrocarà durant el primer semestre del 2025». Reus Digital, 11-06-2024.
* ↑ «La platja del Miracle (1)». Diari Més, 24-01-2021.
# Baldwin (Florida)

Baldwin és una població dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 1.634 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Baldwin tenia 1.634 habitants, 628 habitatges, i 432 famílies. La densitat de població era de 296,2 habitants per km².
Dels 628 habitatges en un 35,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41,2% hi vivien parelles casades, en un 22,5% dones solteres, i en un 31,2% no eren unitats familiars. En el 27,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,6 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,16.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,3% tenia menys de 18 anys, un 10,2% entre 18 i 24, un 27,4% entre 25 i 44, un 22,3% de 45 a 60 i un 10,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.603 $ i la renda mediana per família de 31.023 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.350 $ mentre que les dones 23.056 $. La renda per capita de la població era de 13.560 $. Entorn del 17,6% de les famílies i el 17,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Baldwin». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Baldwin». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Leiningen-Rickingen

Leiningen-Rickingen fou una línia comtal d'Alemanya sorgida de la divisió de la línia Leiningen-Dagsburg el 1343. Es va extingir el 1506 i va passar als comtes de Westerburg-Leiningen

## Comtes de Leiningen-Rickingen

* Friedmann 1343-1345
* Jofré II 1345-1380
* Joan 1380-1430
* Rodolf 1430-1473
* Herman 1473-1506
# Can Sanmartí

Can Sanmartí és una obra de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici després de moltes modificacions al llarg de la història, té un ús industrial, amb grans llums en planta i una considerable alçada interior, amb la incorporació d'un pis o altell. L'edifici fa mitgera amb les edificacions del costat de forma irregular, obrint les seves façanes a dos carrers i a una placeta. És de planta baixa i un pis. L'edifici té una estructura de pilars i murs portants de maó amb arcades de pedra. L'edifici té una coberta inclinada, a dues vessants, de teula aràbiga.
La façana principal s'endreça a partir d'un eix vertical que ordena els dos únics forats que té. La porta d'accés està formada per una arcada de mig punt de grosses dovelles. La finestra de la planta pis adopta dimensions quadrangulars, amb els llindars i brancals de pedra. L'edifici està rematat per una cornisa amb una filada de teules i a sobre una barana.
Les cantonades de l'edifici són de pedra i els acabats del pla de la façana són arrebossats.
Cal destacar també les tres voltes de pedra que hi ha a l'interior, a la planta baixa de l'edifici, així com la inscripció en la llinda de la finestra "PERE:GRAU:1601".

## Història

L'edifici està construït sobre l'antiga capella sepulcral de Sant Pere. L'edifici en qüestió se situa al bell mig del nucli antic de la vila, en el carrer o carreró de Sant Pere o Sant Pere Més Baix, encara existent, malgrat que no porti el nom. Aquest és el passadís que permet d'entrar a l'antiga casa de Santmartí, i que dona a la Plaça de l'Església o antiga Plaça de l'Om. Aquest carrer està documentat ja en el segle xiii (1289), i era la continuació del carrer de Sant Pere Més Alt (1540), actualment carrer de Sant Pere, delimitat per la Plaça de l'Església i el carrer dels Corredossos. Aquest petit carreró, o més aviat passadís de Sant Pere, ha perdut el seu nom, i és el carrer de Barcelona el que dona la numeració.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Sanmartí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].