OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Parés (Cabanelles)

Can Parés és una masia del municipi de Cabanelles (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al nord-est del nucli urbà del veïnat d'Espinavessa, al sud-est del municipi de Cabanelles al qual pertany, a l'esquerra del camí que porta d'Espinavessa a Navata.
Masia de planta rectangular formada per tres cossos adossats, amb les cobertes de teula de dues vessants. Els dos cossos laterals estan distribuïts en planta baixa i pis, mentre que el central presenta dos pisos superiors. La façana principal, orientada a migdia, presenta un portal d'accés d'arc rebaixat bastit amb maons, damunt del qual hi ha un petit rellotge de sol. Damunt seu una finestra rectangular de maons i, al pis superior, una obertura d'arc rebaixat reformada. La resta d'obertures són rectangulars, tot i que presenten diverses refeccions de recent factura. Les dues obertures de l'extrem de llevant del parament, una finestra al pis i un portal a la planta baixa, són d'arc parabòlic bastit amb maons. Adossat a la façana posterior de l'habitatge hi ha un petit cos d'una sola planta, cobert amb un teulat d'un sol vessant. A la façana de llevant hi ha un proxo adossat destinats a les tasques agrícoles.
La construcció és bastida amb còdols, pedra sense treballar i maons, disposat irregularment i lligat amb abundant morter de calç.

## Història

Segons el Pla Especial d'identificació i regulació de masies i cases rurals de l'ajuntament de Cabanelles Can Pares és una edificació construïda vers el 1800.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Parés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Can Pascol

* Per a altres significats, vegeu «Torre de Can Pascol».
Can Pascol és una masia a tocar d'un dels extrems de la pista d'aterratge de l'Aeroport de Girona - Costa Brava al terme de Vilobí d'Onyar (la Selva) de dues plantes i vessants a laterals, que manté la seva fesomia del segle xvi.
La façana principal té un portal adovellat i dues finestres simples, la de l'esquerra està protegida per una reixa, a la planta baixa. Al pis superior s'han conservat les obertures originals de pedra. La central que és més gran i la de l'esquerra són d'arc conopial evolucionat amb motiu floral al centre. La finestra de la dreta d'arc conopial amb tres arquets és feta de pedra granítica i és més antiga. A l'altura del primer pis també hi ha un rellotge de sol pintat.
L'edifici primigeni té un allargament per la part posterior que en dobla l'espai i que constitueix una segona residència amb accés pel costat dret. Aquesta façana lateral té obertures quadrangulars de pedra i alguna és amb marc de rajol vist, totes presenten reixa de ferro forjat de protecció. Al la part de l'esquerra hi han les dependències de serveis closes dins d'un pati amb un gran portal on antigament hi havia les quadres, avui totalment abandonades. Aquestes edificacions annexes mostren diverses intervencions al llarg del temps i s'aprecia l'ús de materials de diferents èpoques: tàpia, maçoneria, rajol i maó.
A l'interior del mas els forjats originals de la planta baixa han estat substituïts per revoltons de bigues de ferro, però conserva les portes de pedra, una d'elles amb impostes. En una de les habitacions que encara mantenia les bigues el sostre ha cedit i es troba en estat ruïnós. També es pot veure l'antic pou, avui en desús. Al pis superior es conserva l'embigat de fusta que sosté la teulada. La sala central té portes d'arc conopial evolucionat, com les de les finestres de la façana, d'arc de mig punt monolítiques i quadrangulars. La finestra té festejadors de pedra i el paviment és de toves. Una de les habitacions conserva els rajols pintats del sostre.
El parament exterior és arrebossat i pintat de blanc, excepte els angles de la construcció que deixen els carreus de pedra ben escairada vistos. Enfront de la casa hi ha porxo de vessants a laterals, la de la dreta més llarga perquè és una ampliació, sostingut per pilars i columnes de pedra. El parament de la part més antiga és de tàpia i l'ampliació mostra un mur de rajols.

## Notes

* 1 2 3 4 «Can Pascol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2014].
# Campionats del món de ciclocròs de 1956

Els Campionats del món de ciclocròs de 1956 foren la setena edició dels mundials de la modalitat de ciclocròs i es disputaren el 19 de febrer de 1956 a la Ciutat de Luxemburg, Luxemburg. La competició consistí en una única cursa masculina.

## Resultats

| Prova | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| Cursa elit masculina | André Dufraisse França | 1h 25' 02" | Georges Meunier França | + 34" | Emmanuel Plattner Suïssa | + 54" |

## Classificació de la prova masculina elit

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | André Dufraisse | França | 1h 25' 02" |
| | Georges Meunier | França | + 34" |
| | Emmanuel Plattner | Suïssa | + 54" |
| 4 | Hans Bieri | Suïssa | + 1' 44" |
| 5 | Charly Gaul | Luxemburg | + 2' 05" |
| 6 | Pierre Jodet | França | + 2' 45" |
| 7 | Heinrich Ruffenach | Sarre | + 3' 06" |
| 8 | Jean Schmit | Luxemburg | + 3' 09" |
| 9 | Frans Feremans | Bèlgica | + 3' 20" |
| 10 | Johny Goedert | Luxemburg | + 4' 00" |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | França | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 2 | Suïssa | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* Web de l'UCI
* Resultats a les-sports.info
# Campionats del món de ciclocròs de 1961

Els Campionats del món de ciclocròs de 1961 foren la dotzena edició dels mundials de la modalitat de ciclocròs i es disputaren el 19 de febrer de 1961 a Hannover, Alemanya Occidental. La competició consistí en una única cursa masculina.

## Resultats

| Prova | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| Cursa elit masculina | Rolf Wolfshohl RFA | 1h 04' 26" | Renato Longo Itàlia | + 14" | André Dufraisse França | + 1' 28" |

## Classificació de la prova masculina elit

| Pos. | Ciclista | País | Temps |
| | Rolf Wolfshohl | RFA | 1h 04' 26" |
| | Renato Longo | Itàlia | + 0' 14" |
| | André Dufraisse | França | + 1' 28" |
| 4 | Pierre Kumps | Bèlgica | + 1' 34" |
| 5 | Roger De Clercq | Bèlgica | + 1' 49" |
| 6 | Amerigo Severini | Itàlia | + 2' 24" |
| 7 | Firmin Van Kerrebroeck | Bèlgica | + 2' 31" |
| 8 | José Luis Talamillo | Espanya | + 3' 14" |
| 9 | Albert Van Damme | Bèlgica | + 3' 16" |
| 10 | Emmanuel Plattner | Suïssa | + 3' 27" |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | RFA | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | Itàlia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | França | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* Web de l'UCI
* Resultats a les-sports.info
# Can Mir (Viladecavalls)

Can Mir és un petit nucli de població i un polígon industrial del municipi de Viladecavalls, al Vallès Occidental. Està situat a la part oriental del terme, a ponent de la carena del Pèlag, entre l'autopista C-16, la riera de Gaià i el torrent de Sant Miquel, i vora la carretera B-120, a 2 km del nucli antic de Viladecavalls i a un parell més de Terrassa.
Amb 16 habitants censats dins el petit veïnat (2007), conté el primer polígon industrial que es va establir al municipi, cap als anys 70, en un principi en terrenys de la masia de Can Mir. La masia, que avui dia es troba en estat de ruïna després d'haver funcionat com a restaurant fins a principis del segle xxi, és en una banda de la carretera B-120, vora la riera de Gaià, mentre que el polígon s'estén a l'altre costat de la carretera.
A la banda del polígon, dalt d'un cingle, hi ha les restes del castell de Toudell, una de les antigues cases fortes del terme (del segle xiii), del qual només en queden alguns murs, i l'església romànica de Sant Miquel de Toudell, propera al castell, una de les tres parròquies que conformaven l'actual municipi de Viladecavalls, juntament amb les de Santa Maria de Toudell i Sant Martí de Sorbet, totes tres incloses al terme del castell de Terrassa i, més tard, al municipi de Sant Pere de Terrassa, fins que al darrer terç del segle xix es va configurar el terme municipal de Viladecavalls. Els orígens de Sant Miquel es remunten al segle xii, és de planta rectangular amb absis semicircular i coberta de volta de canó, amb la façana remodelada al segle xviii i rematada a la dreta per un campanar d'espadanya.
# Carenat

«Carenat» té aquests significats:
* Carenat (motos), revestiment realitzat que s'adapta al xassís amb una finalitat aerodinàmica i estètica
* Carenat (aviació), coberta estructural de les aeronaus per a reduir la resistència que ofereix el desplaçament a través de l'aire,
* Carenat (nàutica) d'un vaixell
* Carenat (astronàutica), component d'un vehicle de llançament per a protegir la càrrega útil de l'impacte contra l'atmosfera durant l'ascens
# Can Savalls (Calonge)

Can Savalls és una antiga casa forta de Calonge (Baix Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es troba al final del carrer Àngel Guimerà a la Plaça Doma. Només es conserva la façana. La porta és adovellada i, a la clau, hi ha un escut amb la inscripció 16DMG1587 i a sota l'estrella de Salomó. A sobre hi ha tres finestres rectangulars equidistants d'estil renaixentista. Al tocar de la teulada de teules pintades amb motius de plomes d'ocells, hi ha espitlleres dissimulades i a sobre la porta un matacà de pedra perfectament conservat.

## Història

La denominació de Can Savalls té l'origen en el nom d'un clergue que hi visqué al segle xix. Sembla que la casa havia estat d'un noble jueu segons indica els signes de la dovela central de l'arc. Era de la família Salamó, conversos jueus, ben documentats a Calonge que tenien també casa a La Bisbal d'Empordà. La proximitat al carrer del Càlcul -probablement part del Call jueu calongí- reforçaria aquesta hipòtesi.
A l'interior tenia una escala de pedra orientada a la porta d'entrada que donava al pis superior on hi havia una llar de l'època. La planta baixa era totalment enllosada i tenia un pou. Actualment no en resta res de l'interior, ja que s'ha reformat i s'ha fet un supermercat.

## Referències

* «Can Savalls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].
# Canfranc

Canfranc és un municipi aragonès situat a la província d'Osca i enquadrat a la comarca de la Jacetània.
La població és important com a nucli de comunicacions i d'esports hivernals. Des d'antic ha estat un pas a través dels Pirineus i ara compta amb el túnel del Somport que ha substituït el trànsit a través del port de muntanya. L'octubre del 1288 s'hi signà el Tractat de Canfranc entre Alfons II d'Aragó i Eduard I d'Anglaterra.
Canfranc és el lloc d'entrada del Camí de Sant Jaume per Aragó.
La Torreta de los fusileros, una torre defensiva de tres plantes construïda el 1876, constitueix un lloc d'interès històric i cultural.

## Demografia

Evolució de la població de Canfranc des de la dècada dels anys 20 fins al 2007:

## Política

Repartiment dels escons municipals :
| | PAR | PSOE | Altres | Total |
| 2007 | 5 | 2 | 0 | 7 |

## Estació de Canfranc

L'estació de tren de la línia Osca-Canfranc és de llarg la construcció més gran de la població. Va ser construïda en grans dimensions -una de les més grans d'Espanya- i va ser inaugurada el 18 de juliol del 1928 pel rei Alfons XIII. Era internacional Transpirinenc fins al 1970, però de llavors ençà ha anat perdent tota l'esplendor que tenia. El 27 de març del 1970 s'enfonsà el pont de L'Estanguet en la part francesa i la via restà totalment interrompuda. L'estació està actualment en procés de restauració.

## Agermanament

* Municipi de La Concordia, al nord de Nicaragua

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Canfranc». Arxivat de l'original el 2016-05-28. [Consulta: 1r setembre 2016].
# Creu de terme de Cabanes

La Creu de terme de Cabanes és una obra de Cabanes (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al sud del nucli urbà de la població de Cabanes, a escassa distància del poble i l'encreuament entre el camí de l'Ullal i la carretera GIV-6024.
Es tracta d'una creu situada damunt una plataforma de planta quadrada, formada per dos graons. La creu és llatina amb els braços rectes decorats amb motius florals. Aquests braços es troben units mitjançant quarts d'esfera que dibuixen una aurèola, al centre de la qual hi ha gravat l'anagrama de Jesús. La creu presenta un basament rectangular, a mode de pedestal.
La construcció és bastida amb formigó.

## Història

Creu bastida vers l'any 1952.

## Referències

* 1 2 3 4 «Creu de terme de Cabanes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# La bandera negra

La bandera negra és una pel·lícula espanyola rodada el 1956, dirigida per Amando de Ossorio Rodríguez a partir d'una obra de teatre d'Horacio Ruiz de la Fuente. Es tracta d'un al·legat contra la pena de mort anys abans d'El verdugo i que fou durament censurada i fins i tot no s'arribà a estrenar mai.

## Argument

Un home espera amb angoixa la decisió de les autoritats de commutar la pena de mort del seu fill, condemnat per assassinar la seva esposa.

## Producció

El director, Amando de Ossorio, es va fer assidu del Café Gijón i va convèncer el jove estudiant de dret Francisco Javier Pérez de Rada y Díaz Rubín, fill dels marquesos de Zabalegui, que financés el rodatge. Donat que se'ls va negar el permís per roda el juliol de 1956, van rodar clandestinament de nit pels carrers de Madrid i sotmesa a dures multes. Finalment l'octubre de 1956 va rebre el permís per rodar, però degut a que va començar a rodar sense permís fou multada i el 19 de febrer de 1957 fou qualificada de "Tercera Categoria", cosa que la privava de qualsevol ajuda estatal i en prohibia l'exportació. Tot i així fou exhibida al Festival Internacional de Cinema Experimental de Knokke-le-Zoute, però mai fou exhibida a sales espanyoles i el material va restar en mans de Pérez de Rada qui poc abans de morir el 2013 va entregar els rodets a la Filmoteca Nacional d'Espanya.

## Referències

* ↑ La bandera negra Arxivat 2019-07-13 a Wayback Machine., al Museu Reina Sofia
* ↑ La bandera negra al CGAI
* ↑ «La bandera negra», la primera película que criticó la pena de muerte durante la dictadura, ABC, 9 de juliol de 2017

## Enllaços externs

* La bandera negra, pel·lícula a Youtube
# Simone Ortega

Simone Klein Ansaldy, també coneguda com a Simone Ortega (Barcelona, 29 de maig de 1919 — Madrid, 2 de juliol de 2008), va ser una autora de diversos llibres de cuina, el més famós dels quals és 1080 receptes de cuina, un dels llibres més divulgats a Espanya, amb 3,5 milions d'exemplars venuts des de la seva primera publicació.
De família francesa alsaciana, el seu cognom era Klein, però signava els llibres amb el cognom del seu marit, l'empresari editorial José Ortega Spottorno, que va crear l'editorial Alianza l'any 1966.
L'any 1987 Simone va rebre el Premio Especial de Gastronomía. Va compaginar l'escriptura dels seus llibres amb la docència en un institut de secundària a Madrid. A l'última etapa de la seva vida va col·laborar en programes de ràdio i va escriure per a revistes com ¡Hola!. Als seus últims llibres de cuina va col·laborar amb sa filla, Inés Ortega Klein, que ha continuat la carrera de sa mare escrivint obres sobre l'art culinari.
Simone Ortega va rebre diversos guardons, entre els quals el Premio Especial de Gastronomía (1987) i el títol de Cavaller de les Arts i les Lletres de la República Francesa (2003).

## Obra

* "1080 recetas de cocina" (1972). Publicat en català 1080 receptes de cuina ISBN 8473066499 (Pòrtic, 2000), ISBN 8496499375 (Mina, 2005), ISBN 8499300227 (Labutxaca, 2009)
* "Nuevas recetas de cocina" (1984)
* "Quesos españoles" (1987)
* "La cocina de Madrid" (1987)
* "El libro de los potajes, las sopas, las cremas y los gazpachos" (1988)
* "Las mejores recetas de Simone Ortega" (1990)
* "El Libro de Los Platos de Cuchara" (2004). En col·laboració amb sa filla.

## Referències

* 1 2 «Simone Ortega | enciclopèdia.cat». [Consulta: 1r abril 2021].
* ↑ Capel, José Carlos «El recetario se queda huérfano» (en castellà). El País [Madrid], 02-07-2008. ISSN: 1134-6582.
# Dhahran

Dhahran (en àrab الظهران, aẓ-Ẓahrān) és una ciutat a la Província Oriental (Aràbia Saudita), el principal centre administratiu de la indústria petroliera. A Dhahran es va trobar petroli el 1931 i el 1935 es va obrir el primer pou. Està situada a 15 km al sud de Dammam. La seva població el 1950 era d'uns 7.000 habitants. El 2004 la població metropolitana era de 97.446 habitants i a la ciutat pròpia d'11.300; la majoria són saudites, residents de països àrabs, i treballadors dels països asiàtic com Filipines, Pakistan, Indonèsia, etc. amb alguns occidentals. És la seu de la companyia Saudi Aramco que abans fou l'ARAMCO, i que és la companyia de petroli més gran del món i la que té més reserves. Els barris més coneguts són els de Hay al-Doha (حي الدوحه) i Hay al-Dana (حي الدانة), amb edificis pels empleats de la companyia Saudi Aramco.
La ciutat disposa d'un aeroport internacional anomenat de Dhahran, que es va construir el 1946 com a aeròdrom i que avui és base de la Força Aèria Saudita; el nou aeroport Rei Fahd l'ha substituït per a vols comercials i de transport i dona servei a tota l'àrea que inclou Dammam i al-Khobar.

## Història

Dhahran fou fundada després de 1938, a causa del petroli descobert a la rodalia. Un míssil iraquià va esclatar a Dhahran el 2 de febrer de 1991 durant la Primera Guerra del Golf i va matar a 28 soldats americans. El 2005 es van fer eleccions municipals per elegir el consell de la ciutat.

## Arqueologia

A la zona, especialment al sud (a l'àrea de l'aeroport) s'han fet nombroses troballes:
* del neolític o abans, amb objectes de sílex
* del període de la cultura d'Ubaid (quart mil·lenni)
* del tercer mil·lenni, objectes de pedra que formen un conjunt similar amb objectes trobats als Emirats Àrabs Units, Oman i l'Iran
* túmuls funeraris estesos per tota Aràbia oriental, de l'inici del II mil·lenni
* Tombes i monuments del I mil·lenni

## Referències

* ↑ Columbia-Lippincott Gazeteer (Nova York: Columbia University Press, 1952) p. 510
* ↑ Cohen, Saul B. The Columbia Gazeteer of the World (Nova York: Columbia University Press, 1998) p. 828

## Enllaços externs

* Dhahran
* Aramco, expatriats
* Consolat General dels Estats Units a Dhahran Arxivat 2007-11-12 a Wayback Machine.
* Història de Dhahran (1950-51) per Ted A. Morris.
* Dhahran
# Can Savalls

«Can Savalls» té aquests significats:
* Can Savalls (Calonge), edificació del municipi de Calonge (Baix Empordà)
* Can Savalls (Castelló d'Empúries), mas al municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà)
* Can Savalls (Corçà), masia al municipi municipi de Corçà (Baix Empordà)
* Can Savalls (la Pera), mas al municipi de la Pera (Baix Empordà)
* Can Savalls (Torroella de Montgrí), mas al municipi de Torroella de Montgrí (Baix Empordà)
# Coral Terrace

Coral Terrace és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 24.380 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Coral Terrace tenia 24.380 habitants, 7.744 habitatges, i 6.171 famílies. La densitat de població era de 2.744,4 habitants per km².
Dels 7.744 habitatges en un 29,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,3% hi vivien parelles casades, en un 15,6% dones solteres, i en un 20,3% no eren unitats familiars. En el 15,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,07 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,3% tenia menys de 18 anys, un 6,7% entre 18 i 24, un 27,8% entre 25 i 44, un 24,6% de 45 a 60 i un 20,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 38.523 $ i la renda mediana per família de 39.624 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.846 $ mentre que les dones 23.190 $. La renda per capita de la població era de 15.291 $. Entorn del 8,6% de les famílies i l'11,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Coral Terrace». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Coral Terrace». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Juni Bles

Juni Bles (en llatí Junius Blaesus) va ser un militar romà. Era fill de Quint Juni Bles (Quinctus Junius Blaesus), governador de Pannònia. Formava part de la gens Júnia, i era de la família dels Bles.
Era a Pannònia amb el seu pare quan es van revoltar les legions l'any 14 i es va veure obligat a portar a Tiberi les queixes del soldats. Per segona vegada va ser enviat a Tiberi quan Drus va arribar al campament de les legions pannònies. Va servir amb el seu pare contra Tacfarines a Àfrica l'any 22. Es va suïcidar amb el seu pare l'any 36, poc abans que Tiberi ordenés la seva execució.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 492.
# Canfali

Canfali és el nom d'una publicació que fou propietat de l'empresari alacantí instal·lat a Benidorm Manuel Esquembre Bañuls, conegut pel seu pseudònim periodístic 'Maesba'.

## Història

L'impuls empresarial de 'Maesba' va permetre l'expansió de la publicació per les comarques de la Marina Alta i la Marina Baixa, i a la redacció de Benidorm van treballar periodistes com ara Juan Ramón Gil Berenguer, qui més endavant va destacar a la premsa provincial com a director de Información.
Malgrat el redimensionament de l'estructura territorial de Canfali a la dècada dels 2000, l'edició de la Marina Alta va continuar sent editada i dirigida pel periodista instal·lat a Dénia Francisco Gómez Serradell, conegut com a Paco Serradell, qui va morir el 2 de juliol de 2019.

## Referències

* ↑ «Maesba nos ha dejado». Calvari.
* ↑ «El alcalde de Benidorm recibe la primera medalla de oro de 'Canfali'». ABC.
* ↑ «Fallece en Dénia Paco Serradell, director de Canfali Marina Alta». Las Provincias.
# Diptychus chungtienensis

Diptychus chungtienensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a Yunnan (Xina).

## Referències

* ↑ Steindachner F. 1866. Ichthyologische Mittheilungen. (IX.) [With subtitles I-VI.] Verh. K.-K. Zool.-Bot. Ges. Wien v. 16. 761-796.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Diptychus chungtienensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.