OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aeolidiella alderi

Aeolidiella alderi, de nom vulgar eolidaci d'Alder, és una espècie de nudibranqui eolidioïdeu de la familia eolidiídis, descrita per primer cop el 1852 per W. P. Cocks. El seu nom honora el record del zoòleg Joshua Alder.

## Descripció

L'eolidaci d'Alder és un petit mol·lusc de cos aplanat i ample, però no tant com altres representants de la família, el qual pot arribar a assolir una longitud de 37 mm. El parell de tentacles orals del cap és més llarg que els rinòfors que són curts i llisos. La superfície dorsal del cos té fins a 16 files obliqües de cerata a cada costat, unes excrescències de la paret del cos que augmenten la superfície disponible per a la respiració. Els grups de cerata contenen extensions de l'intestí, de manera que varien de color segons la dieta de l'animal. La primera fila de cerata té extensions reduïdes de glàndules digestives i són blanques, formant un collaret. Les files de cerata estan proveïdes de cnidosacs que contenen cèl·lules urticants, derivades de les anemones de mar que l'animal menja i que passen sense metabolitzar pel seu cos. En el seu cos, també s'hi troben zooxantel·les simbiòtiques, adquirides igualment amb l'alimentació. Sovint tenen copèpodes paràsits.

## Distribució i ecologia

És un invertebrat característic del Mediterrani i present a tota la costa catalana; també s'ha registrat a l'oceà Atlàntic nord, enfront d'Irlanda, i al mar del Nord. És una espècie d'aigües poc profundes i es troba a la zona intermareal i infralitoral superior, a sota dels còdols. És un animal depredador i s'alimenta d'una dotzena d'espècies d'anemones de mar.

## Referències

* 1 2 3 Ballesteros Gaibrois, Manuel. Els Nudibranquis del mar català. Barcelona: Brau, 2019. ISBN 978-84-15885-92-4.
* ↑ MolluscaBase eds. (2021). MolluscaBase. Aeolidiella alderi (Cocks, 1852). Accessed through: World Register of Marine Species at: http://www.marinespecies.org/aphia.php?p=taxdetails&id=138710 on 2021-08-22
* ↑ «Aeolidiella alderi | DORIS». [Consulta: 22 agost 2021].
* 1 2 «MarLIN - The Marine Life Information Network - A sea slug (Aeolidiella alderi)» (en anglès britànic). [Consulta: 22 agost 2021].

## Vegeu també

* Spurilla neapolitana, espècie amb la qual, Aeolidiella alderi comparteix hàbitat i aspecte.
* Cuthona granosa, espècie semblant als individus joves d'Aeolidiella alderi
# Adelaida d'Auxerre

Adelaida d'Auxerre (vers 849 - 929), fou filla de Conrad II duc de la Borgonya Transjurana i comte d'Auxerre (+ 887). la seva mare podria ser Waldrada de Worms segons uns (i en aquest cas el comtat d'Auxerre estava en les possessions paternes) o segons altres Ermentruda o Waldrada, comtessa d'Auxerre.
Es va casar el 888 amb Ricard d'Autun, duc de Borgonya (+ 1 de setembre de 921). Hauria tingut sis fills:
* Adelaida de Borgonya
* Raül (Rodolf) de Borgonya
* Bosó de Borgonya
* Hug el Negre de Borgonya
* Ermengarda de Borgonya
* Wil·la

## Referències

* Genealogia
# Dones d'aigua (sèrie de televisió)

Dones d'aigua fou una sèrie de televisió emesa a TV3 el 1997, dirigida per Antoni Verdaguer i protagonitzada per les actrius Sílvia Marsó, Carme Elias i Carme Sansa. En ella les actrius interpreten tres dones pràcticament desconegudes entre sí hereten un balneari de mans d'una quarta dona, a la qual no coneixen, amb la condició que se n'han de fer càrrefc de la gestió de manera conjunta almenys durant cinc anys. La producció es va gravar al balneari Termes Montbrió, a Montbrió del Camp (Baix Camp), i els personatges mostren en els seus diàlegs trets característics de la parla tarragonina.

## Repartiment

| Personatges habituals Carme Elias: Clara Sílvia Marsó: Blanca Carme Sansa: Àngela Montserrat Carulla: Anna Miralpeix Miquel Cors: Antoni Castells Pep Munné: Antoni Viladrau Joan Crosas: Octavi Cabot Joan Dalmau: Ramon Quer Pep Tosar Luciano Federico Frank Capdet Maria Josep Peris Víctor Álvaro Alexis Valdés Maria Pau Pigem Marta Zaragoza Jaume Bernet Josep Montanyès | Personatges ocasionals Salomé: M. del Mar Prado Fina Brunet: Rosa Bertran Quim Lecina: Sr. Laraki Lola Lizaran: Sra. Ribalta Nadala Batiste Montse Alcoverro Roser Camí Carme Abril Joaquim Dalmau Tarifa Míriam Iscla Jaume Comas Pep Jové Carme Pla Pep Torrents Santi Pons Albert Pérez Pep Sais Marta Pérez Jaume Sorribas |

## Referències

* ↑ Martínez, Luisa «Evolució de la ficció pròpia de TV3». Observatori de la Producció Audiovisual, pàg. 14 [Consulta: 24 novembre 2022].
* 1 2 Ribas Tur, Antoni «Sílvia Marsó, actriu: “Tenim un respecte mutu i una consideració i una admiració de fa molt temps”». Ara, 22-08-2020 [Consulta: 24 novembre 2022].
* ↑ «Dones d'aigua». CCMA. [Consulta: 24 novembre 2022].
* ↑ Paloma, David «La representació del col·loquial mediatitzat. Aproximació a un model de quatre constituents». Universitat Autònoma de Barcelona, pàg. 95 [Consulta: 24 novembre 2022].
# Adil Khan II

Miran Adil Khan II fou sobirà farúquida de Khandesh, fil i successor de Miran Mubarak Khan I quan aquest va morir el 17 de maig o el 5 de juny del 1457.
Va fortificar Asirgarh i va construir la fortalesa de Burhanpur. Va derrotar els rajes gond de Gondwana i Mandla i va arribar en les seves conquestes fins a Jharkhand, prenent el títol de Shah-i-Jharkhand. Va derrotar a grups khols i bhils.
Després d'aquestes victòries es va declarar independent de Gujarat i va deixar de pagar el tribut establert i en conseqüència el 1498 Gujarat va envair el regne en direcció al riu Tapti i el va obligar a un acord honorable pel qual va pagar els tributs endarrerits.
Va morir el 28 de setembre de 1501 (o 8 d'abril de 1503) i fou enterrat a Burhanpur. No deixava fills i el va succeir el seu germà Daud Khan.

## Bibliografia

* Abu l Fazl, Ain-i-Akbari, Vol. II, traducció de H.S. Jarrett, revisió de J.N. Sarkar, editat per The Asiatic Society, Calcutta, 1949, reimprès 1993.
* H. Beveridge, The Akbarnama of Abu'l Fazl, Vol. III, editat per The Asiatic Society, Calcutta, 1939, reimprès 2000
* Radhey Shyam, The Kingdom of Khandesh, editat per Idarah-i-Adabiyat-i-Delli, Delhi, 1981
# Adil Khan I

Miran Adil Khan I (? - Burhanpur, 30 d'abril de 1441) fou el tercer sobirà de la dinastia farúquida de Khandesh. Era fill de Nasir Khan i el va succeir quan va morir el 18 o 19 de setembre de 1437. Retirats els bahmànides de territori de Khandesh, va acceptar la sobirania de Gujarat i va tenir un regnat relativament tranquil. Va ser assassinat a Burhanpur el 30 d'abril de 1441 i enterrat a Thalner al costat del seu pare Nasir Khan. El va succeir en el tron el seu fill Miran Mubarak Khan I.

## Bibliografia

* Abu l Fazl, Ain-i-Akbari, Vol. II, traducció de H.S. Jarrett, revisió de J.N. Sarkar, editat per The Asiatic Society, Calcutta, 1949, reimprès 1993.
* H. Beveridge, The Akbarnama of Abu'l Fazl, Vol. III, editat per The Asiatic Society, Calcutta, 1939, reimprès 2000
* Radhey Shyam, The Kingdom of Khandesh, editat per Idarah-i-Adabiyat-i-Delli, Delhi, 1981
# Agustí Blanch

Agustí Blanch, fou mestre de capella a la Basílica de Santa Maria de Vilafranca del Penedès de Barcelona aproximadament entre el 1820 i el 1834.
Durant els anys que estigué actuant Agustí Blanch, la Capella Musical va poder continuar modernitzant-se instrumentalment i introduint nous instruments i repertori de músics com Ignasi Ayné (música simfònica) o com Jaume Joan Lleys i Ramon Gili (música religiosa).
Abans de ser mestre de capella, Agustí Blanch ja es dedicà a la copia de manuscrits. L'any 1818, amb la crescuda de l'obra orquestrada, Agustí Blanch va copiar el manuscrit de la secció simfònica de l'oratori anomenat El triomf de la Gràcia (AMV, ms. 1205/1852B), on consta la participació de dues trompes, dos clarinets, una flauta, un fagot, violins, viola i baix. Al 1819 copia una simfonia del mestre de capella de la catedral de Barcelona, en Josep Roses (AMV, ms. 1100/1743B), on ja indicaria directament que participa tota orquestra. A part d'aquests dos manuscrits, es coneix que Agustí Blanch copià també la peça AMV, ms. 1139/1782B durant el primer terç del segle xix.

## Referències

* ↑ Alonso, Celsa. «Anguerri Profitós, Jorge». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana, vol. 2. Madrid: Sociedad General de Autores y Editores, 1999-2002, p. 500. ISBN 978-84-8048-305-6.
* ↑ Cuscó i Clarasó, Joan. Música simfònica i òpera a Vilafranca. Segle XVIII. Institut d'Estudis Catalans, 09-01-2018, p. 158-169.
# Dipodomys spectabilis

Dipodomys spectabilis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels heteròmids. Viu a Mèxic i els Estats Units. El seu hàbitat natural són els herbassars desèrtics amb matolls dispersos en els quals les espècies de matolls invasores cobreixen menys del 20% del sòl. Està amenaçada per la degradació dels herbassars desèrtics i la seva substitució per comunitats de governadora o mesquite.

## Referències

* ↑ Linzey, A. V.; Timm, R., Álvarez-Castañeda, S. T.; Frey, J.; Lacher, T. Dipodomys spectabilis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 5 agost 2015.
# Al-Mahalah SC Trípoli

L'Al-Mahalah SC Trípoli (àrab: نادي المحلة الرياضي, Nādī al-Maḥalla ar-Riyāḍī, ‘Club Esportiu d'al-Mahal·la’) és un club libi de futbol de la ciutat de Trípoli. El club va ser fundat l'any 1977.

## Palmarès

* Lliga líbia de futbol:
** 1998, 1999
* Supercopa líbia de futbol:
** 1998

## Referències

* ↑ «Lybia - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Al-Rawandan

Al-Rawandan (turc Revanda Kalesi, armeni Areventan, els croats l'esmenten com a Ravendel) fou una fortalesa del nord de la Síria històrica al sud de Gaziantep i a 16 km a l'oest de Kilis, avui en territori de Turquia a la frontera amb la república Àrab de Síria. Està en un turó al peu del qual corre el riu Afrin. Algunes restes de la fortalesa encara es conserven.
La va conquerir el 1097 Balduí de Bourg quan estava en poder dels turcs que l'havien arrabassat als armenis. Balduí la va retornar als armenis però el 1102 la va recuperar per cedir-la a Joscelí I d'Edessa. Quan el comte Joscelí II d'Edessa (Joscelí de Courtenay) fou capturat, els romans d'Orient se'n van apoderar però el 1151/1152 el zengita Nur al-Din Mahmud la va conquerir; dels zengites va passar als aiúbides. Va estar en mans de l'emir aiúbida d'Alep Adh-Dhàhir ibn Salah-ad-Din (1186-1216) i després de Shihab al-Din Toghril que exercia la regència en nom d'Al-Aziz ibn adh-Dhàhir (1216-1236) que la va cedir a al-Malik al-Salih Ahmad d'Aintab a la mort del qual va passar a mans del seu nebot An-Nàssir Yússuf ibn al-Aziz). Va patir l'assalt dels mongols el 1259 i va passar als mamelucs el 1260.

## Referències

* René Grousset, Histoire des Croisades et du royaume franc de Jérusalem.
* Enciclopèdia de l'Islam en línia (anglès)
* http://www.cografya.gen.tr/tr/gaziantep/turizm.html Oficina de turisme de Gaziantep (turc)
# Al-Rusafa

* Per a altres significats, vegeu «Rusafa».
Al-Rusafa (الرصافة en àrab) o Rusafa o Rasafa, fou un barri de Bagdad construït a la segona meitat del segle viii quan el califa al-Mansur va construir la seva Vila Rodona. Un complex hi fou construït pel seu hereu al-Mahdí que el va ocupar en tornar de Rayy a la tardor del 768. La construcció va durar set anys i es va acabar el 776 quan ja al-Mahdí era al tron. Com a califa, al-Mahdí va residir a al-Rusafa, però els seus successors ja no van escollir ni el barri ni el palau i van preferir al-Khuld, més a l'oest i sota al-Mutasim la capital es va traslladar a Samarra. Avui dia dona nom a un barri de Bagdad i un dels nou districtes administratius de la ciutat a la part oriental del Tigris.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, VIII, 648
# Dispilio

Dispilio (grec: Δισπηλιό; en búlgar: Дупяк, Dupyak) és un jaciment arqueològic que conté restes d'un assentament neolític a la vora del llac Orestíada, el qual ocupava una illa artificial, prop de la localitat moderna de Dispilio en la unitat perifèrica de Kastorià, Macedònia Occidental, Grècia.
L'assentament fou descobert durant l'hivern sec de 1932, en què baixà el nivell del llac i revelà rastres de l'assentament. L'arqueòleg Antonios Keramopoulos en feu una recerca preliminar el 1934. Les excavacions començaren al 1922, sota la direcció de Giorgos Chourmouziadis, professor d'arqueologia prehistòrica a la Universitat Aristotèlica de Tessalònica. Els detalls sobre el medi ambient, la botànica, les tècniques de pesca, les eines i ceràmica del lloc es publicaren de manera informal al juny de 2000 en Επτάκυκλος, una revista d'arqueologia grega i per Chourmouziadis el 2002. Una recreació dels habitants del llogaret s'erigí prop del lloc.
El lloc sembla haver estat ocupat durant un llarg període, des de les etapes finals del neolític mitjà (5600-5000 ae) fins al final del neolític (3000 ae). S'hi trobaren articles com ceràmica, elements estructurals de fusta, llavors, ossos, figures, adorns personals, flautes (una d'elles es remunta al VI mil·lenni ae, la més antiga mai trobada a Europa) i el que sembla el descobriment més significatiu, la Tauleta de Dispilio.

## Referències

* ↑ Whitley, James «Archaeology in Greece 2003-2004». Archaeological Reports, 50, 2003, pàg. 43 [Consulta: 4 agost 2012].

## Bibliografia

* G. H. Chourmouziadis, ed., Dispilio, 7500 Years After. Tessalònica, 2002.
* G. H. Chourmouziadis, Ανασκαφής Εγκόλπιον. Atenes, 2006.

## Enllaços externs

* Lloc oficial de les excavacions de Dispilio, per la Universitat Aristotèlica de Tessalònica.
* Dispilio, exhibició de descobriments arqueològics. Arxivat 2008-02-29 a Wayback Machine.
* Diari de l'excavació, Anaskamma.
# Agnes Monica

Agnes Monica Muljoto (Jakarta, Indonèsia, 1 de juliol de 1986), coneguda artísticament com Agnez Mo, és una cantant pop indonèsia.
Es traslladà als Estats Units per enregistrar el seu àlbum titulat "Agnez Mo" (2013).

## Referències

* ↑ «Indonesian Superstar Agnez Mo Announces 'Don't Wake Up' Graphic Novel» (en anglès americà), 13-04-2021. [Consulta: 26 desembre 2021].
* ↑ «Agnes Monica Tertutup Soal Asmara», 03-11-2013. Arxivat de l'original el 2013-11-03. [Consulta: 26 desembre 2021].
* ↑ «Album Baru Agnes Monica Rilis 1 Juni 2013 (Semua Lagu Berbahasa Inggris)». Arxivat de l'original el 2021-12-26. [Consulta: 26 desembre 2021].

## Enllaços externs

* Agnes Monica - Lloc web oficial
# Aleksàndrovka (Rostov)

* Per a altres significats, vegeu «Aleksàndrovka».
Aleksàndrovka (en rus: Александровка) és un poble (un khútor) de l'óblast de Rostov, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 1.349 habitants, pertany al districte d'Aksai.

## Referències

* ↑ Паспорт муниципального образования «Мишкинское сельское поселение» Аксайского муниципального района
# Aleksàndrovka (Vérkhniaia Khava)

* Per a altres significats, vegeu «Aleksàndrovka».
Aleksàndrovka (en rus: Александровка) és un poble de l'óblast de Vorónej, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 285 habitants. Pertany al municipi de Vérkhniaia Khava.

## Referències

* ↑ Село Бобяково на карте
* ↑ Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Воронежской области
* ↑ Расстояние от Анны до Бобякова
# Aleksàndrovka (Razdólnoie)

Aleksàndrovka - Александровка (rus) - és un poble del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a les terres baixes de Kuban-Priazov, just a la frontera amb l'óblast de Rostov. És a 13 km al nord de Kusxóvskaia i a 198 km al nord de Krasnodar. Pertany al poble de Razdólnoie.
# Aleksàndrovka (Vorónej)

* Per a altres significats, vegeu «Aleksàndrovka».
Aleksàndrovka (en rus: Александровка) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Vorónej, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 120 habitants. Pertany al municipi de Nóvaia Jizn.

## Referències

* ↑ Село Бобяково на карте
* ↑ Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Воронежской области
* ↑ Расстояние от Анны до Бобякова
# Districte de Malacky

El districte de Malacky - (eslovac) Okres Malacky - és un dels 79 districtes d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Bratislava. Té una superfície de 949,46 km², i el 2013 tenia 69.222 habitants. La capital és Malacky.

## Llista de municipis
### Ciutats

* Malacky
* Stupava

### Pobles

Borinka | Gajary | Jablonové | Jakubov | Kostolište | Kuchyňa | Láb | Lozorno | Malé Leváre | Marianka | Pernek | Plavecké Podhradie | Plavecký Mikuláš | Plavecký Štvrtok | Rohožník | Sološnica | Studienka | Suchohrad | Veľké Leváre | Vysoká pri Morave | Záhorie | Záhorská Ves | Závod | Zohor
# Duilio Coletti

Duilio Coletti (Penne, província de Pescara, 28 de desembre de 1906 – Roma, 21 de maig de 1999) va ser un director de cinema italià, actiu dels anys trenta als anys setanta del segle xx. És pare del director i guionista Enrico Coletti.

## Biografia

Es va llicenciar en medicina i cirurgia, però va exercir durant poc temps aquesta professió, ja que aviat va entrar al món del cinema com a guionista i ajudant de direcció de la pel·lícula Il signore desidera? (1933) de Gennaro Righelli.
El 1935 va debutar com a director amb Pierpin. Va dirigir successivament Il fornaretto di Venezia (1939, signada amb el pseudònim de John Bard), Capitan Fracassa (1940) i La maschera di Cesare Borgia (1941).
Durant la postguerra es va orientar cap a les pel·lícules de gran impacte espectacular, com Sotto dieci bandiere, Il grido della terra, rodada a Bari (Pulla) el 1948, I sette dell'Orsa maggiore, Londra chiama Polo Nord i Il re di Poggioreale. La seva pel·lícula La grande speranza fou seleccionada al 4t Festival Internacional de Cinema de Berlín. El 1958 fou membre del jurat del 8è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Filmografia

* Pierpin (1935)
* Il fornaretto di Venezia (1939)
* Capitan Fracassa (1940)
* La maschera di Cesare Borgia (1941)
* Il mercante di schiave (1942)
* Tre ragazze cercano marito (1944)
* L'adultera (1946)
* Il passatore (1947)
* Cuore (1948)
* Il grido della terra (1949)
* El llop de la Sila (1949)
* Romanzo d'amore (1950)
* Miss Italia (1950)
* Libera uscita (1951)
* È arrivato l'accordatore (1952)
* Wanda, la peccatrice (1952)
* I sette dell'Orsa maggiore (1953)
* La grande speranza (1954)
* Divisione Folgore (1954)
* Londra chiama Polo Nord (1954)
* Gli italiani sono matti (1957)
* Sotto dieci bandiere (1960)
* Il re di Poggioreale (1962)
* Anzio (1968)
* Valdez, il mezzosangue (1973)

## Bibliografia

* Giacomo Lichtner: Fascism in Italian cinema since 1945. The politics and aesthetics of memory, Basingstoke u. a. (Palgrave Macmillan) 2013. ISBN 978-0-230-36332-8

## Referències

* ↑ Roberto Poppi. I registi: dal 1930 ai giorni nostri. Gremese Editore, 2002. ISBN 8884401712.
* ↑ «4th Berlin International Film Festival: In Competition». berlinale.de. Arxivat de l'original el 19 de novembre 2016. [Consulta: 23 desembre 2009].
* ↑ «8th Berlin International Film Festival: Juries». berlinale.de. Arxivat de l'original el 23 d’octubre 2013. [Consulta: 31 desembre 2009].
# Duilia

Duilia va ser una llei aprovada l'any 449 aC per plebiscit, instat pel tribú de la plebs Marc Duili el 304 de la fundació de Roma, quan eren cònsols Luci Valeri Publícola i Marc Horaci Barbat, que establia: "qui plebem sine tribunis reliquisset, quique magistratum sine provocatione creasset, tergo ac capite puniretur" (condemnava a flagel·lació i pena de mort a aquell que deixes a la plebs sense els seus tribuns i al que establís un magistrat que fos inapel·lable per l'assemblea popular) diu Titus Livi. Generalment se la va conèixer amb el nom de Duilia de magistratibus i Horatia de provocatione.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, III, 55
* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 46 [Consulta: 13 abril 2022].
# Aleksandr Aleksàndrov

«Aleksandr Aleksàndrov» té aquests significats:
* Aleksandr Danílovitx Aleksàndrov (1912–1999), matemàtic i físic rus
* Aleksandr Pàvlovitx Aleksàndrov (1943-), cosmonauta rus
* Aleksàndar Panaiótov Aleksàndrov (1951), cosmonauta búlgar
* Aleksandr Vassílievitx Aleksàndrov (1883–1946), compositor rus
* Aleksàndar Iordanov Aleksàndrov, conegut com a «Alex», futbolista búlgar
* Aleksàndar Dragomírov Aleksàndrov, futbolista búlgar
* Aleksàndar Emílov Aleksàndrov, futbolista búlgar
* Aleksàndar Aleksandrov, remer àzeri
# Aleksandr Afinoguénov

Aleksandr Afinoguénov (Skopin, 22 de març de 1904 $^{(Julià)}$ - Moscou, 29 d'octubre de 1941), nom complet amb patronímic Aleksandr Nikolàievitx Afinoguénov, rus: Алекса́ндр Никола́евич Афиноге́нов, fou un escriptor rus de la era soviètica.
Fill d'una família camperola, va viure a Moscou des del triomf de la revolució bolxevic i va poder estudiar art dramàtic i literatura a la universitat, sent després emprat a les instàncies culturals del govern soviètic. El 1929 va ser nomenat per Stalin director del Teatre Central, on va programar obres de clàssics russos que de vegades va dirigir ell mateix.
Vinculat a l'ortodòxia cultural estalinista, el 1930 va estrenar la seva primera obra teatral, titulada Почему, un cant a la participació obrera en la construcció del socialisme. El 1931 va escriure la novel·la Ivan Borozov, la història d'un pagès que s'ha d'acomodar a la vida industrial, un tema molt representatiu d'aquella època.
Altres obres teatrals seves foren: далеко (Lluny), Мужчины завтрашнего дня (Els homes del demà) i Красный рассвет (L'albada roja), sempre en la mateixa línia d'exaltació del comunisme. El 1936 va estrenar Здравствуй, Испания! (¡Salut, Espanya!), un homenatge als combatents que a Espanya lluitaven contra la revolta militar. El 1937 va viatjar a Espanya i França, ia París va mantenir entrevistes amb representants de la cultura francesa per procedir a intercanvis.
El va sorprendre la mort prematurament després d'una malaltia ràpida.
Soljenitsin es va referir diverses vegades a Afinoguénov com a perfecte prototip de l'intel·lectual generat per l'estalinisme.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Apendix A - Z. pàg. 20. (ISBN 84-239-7591-6)
# Ametzola

Ametzola (en castellà Amézola) és un barri del districte bilbaí d'Errekalde. Té una superfície de 0,26 kilòmetres quadrats i una població de 12.824 habitants (2006). Limita al nord amb els barris d'Abando i Indautxu, a l'oest amb Basurtu i al sud i est amb Iralabarri i Errekaldeberri.

## Origen

Està dedicat a l'industrial bilbaí José de Amézola y Aspizúa, fundador del Banc de Bilbao i membre del seu consell d'administració fins a la seva mort en 1922. José de Amézola va ser, juntament amb Francisco Villota, el primer medallista olímpic espanyol en obtenir la medalla d'or en Pilota Basca als Jocs Olímpics d'Estiu de 1900 celebrats a París.

## Transports
### Autobús

* Bilbobus:
| Línia | Recorregut | Freqüència (minuts) |
| 27 | Arabella - Betolaza | 15´ |
| 57 | Miribilla - Hospital | 60´ circula de dilluns a divendres |
| 72 | Larrasquitu - Castaños | 12´ |
| 76 | Artazu/Xalbador - Moyúa | 20´ |
| 77 | Peñascal - Mina del Morro | 12´ |
| A8 | Amézola - San Justo | 60´ |

### Tren

Al pont de Gordóniz, que uneix el barri de La Casilla amb el d'Errekaldeberri hi ha l'estació d'Ametzola, que engloba les següents línies:
* Renfe Rodalies Bilbao
** (Bilbao-Abando - Santurtzi)
** (Bilbao-Abando - Muskiz)
* FEVE
** B-1 Bilbao-Concordia - Balmaseda.
** R-3b Bilbao-Concordia - Carranza.
** R-3 Bilbao-Concordia - Santander.
** R-4 Bilbao-Concordia - Lleó o Ferrocarril de La Robla.

### Tramvia

* EuskoTran: Està en projecte fer arribar la línia del tramvia al barri en els darrers anys.
# Alexandre Numeni

Alexandre Numeni (en llatí Alexander Numenius, en grec Ἀλέξανδρος Νουμήνιος, o Νουμηνίου) va ser un retòric grec que vivia al regnat d'Hadrià (segle ii). Era fill del retòric Numeni, i per això portava aquest renom.

## Referències

* ↑ Tzamalikos, Panayiotis. The Real Cassian Revisited: Monastic Life, Greek Paideia, and Origenism in the Sixth Century (en anglès). Brill, 2012, p. 197. ISBN 9004225307.