OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mossèn Johan Pere

Mossèn Johan Pere, Johan Peres o Joan Pere, fou un cosmògraf, jurista i expert en dret mercantil que formava part de la Cort dels Reis Catòlics. Va editar el 1489 unes Taules astronòmiques en llengua catalana.
Els Pere, Pera o Peres són un llinatge noble de Girona. Durant els segles XV i XVI, són els propietaris del Castell de Sant Miquel, dit també Molí de Pals o Mas Tafurer. Pertanyen a la família, En Bartomeu Pere, cònsol de Messina i mercader, En Llorenç Pere, patró de nau entre el 1429 i el 1460; i En Gabriel Pere, que assegura, el 1459, juntament amb En Francesc Bertran, unes mercaderies a Barcelona, i que també és mercader i patró de nau. Entre els membres d'aquesta il·lustre nissaga també hi havia un Joan Pere, germà de Gabriel Pere, que, el 1457, constitueix, amb el seu cunyat Gaspar Escales, una societat mercantil per dos anys, per realitzar el comerç amb el reialme de Nàpols, esdevenint-ne el gestor a Barcelona. En el capítol cinquè d'aquest document fundacional, s'estableix que lo dit Johan Pere haje e sia tengut a respondre ací en Barchinona per la dita companyia e tenir compte de aquella.
Per Jordi Bilbeny defensor de la Tesi del port de Pals, l'anomenat Fra Juan Perez del Monestir de La Rábida no és altre que el mossèn català Joan Pere de Pals.

## Referències

* ↑ Bassa, David; Jordi Bilbeny (entrevistat). Totes les preguntes sobre Cristòfor Colom'. Barcelona: Llibres l'Índex, 2003, p. 137. ISBN 9788495317254.

## Vegeu també

* Tesi del port de Pals

## Enllaços externs

* Els Pere de Pals
# Mossèn Azà

Mossèn Azà (Azam o Asam o Assam) (Tàrrega, segle xv - ? ?), fou un poeta català en llengua llatina.

## Biografia

Gairebé res se'n sap de la seva vida, tret del que el mateix autor diu en la traducció castellana de la seva obra poètica:
e si quieres saber mi nombre abierto / Sepas que Mossén Azán me llaman, por cierto / Vecino de Tárrega, un pequeño lugar / Es de muy nobles gentes e homes de prestar.

## Obres

* Hexameron sacrum seu de opere sex dierum.

## Referències

* ↑ Mariàngela Vilallonga,La literatura llatina a Catalunya al segle xv. Repertori bio-bibliogràfic

## Bibliografia

* Mariàngela Vilallonga, La literatura llatina a Catalunya al segle xv. Repertori bio-bibliogràfic (1993, ISBN 978-84-7256-930-0).
* Fèlix Torres Amat, Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes, Barcelona, 1836.
# Le Rire

Le Rire va ser un setmanari humorístic que va tenir gran èxit des de l'octubre de 1894, a un preu de 10 cèntims en forma de periòdic setmanal que apareixia els dissabtes i comptava amb 12 pàgines en format 23,3 x 31,4 cm, fins al 1971. Editat a París per Félix Juven durant la Belle Époque, Le Rire va aparèixer en un moment en què la societat parisenca començava a estar més cultivada, rica i disposava de més temps d'oci. L'interès per les arts, la cultura i la política va créixer durant l'última dècada del segle xix. Publicacions com aquesta ajudaven a satisfer la seva curiositat.
Quan va esclatar l'Afer Dreyfus el 1894, Le Rire va ser una de les moltes publicacions que va explotar immediatament els sentiments antirepublicans i antisemites que aquest escàndol va despertar en l'opinió pública. Com que aquell era un moment en què el govern francès es caracteritzava sovint per la corrupció i la mala gestió, els ministres i oficials militars es convertien en objecte de caricatura sovint.
De tots els setmanaris humorístics, aquest va ser el que va tenir més èxit, sobretot abans fins al 1914. Entre els seus il·lustradors més coneguts destaquen Jean-Louis Forain, Félix Vallotton, Théophile Alexandre Steinlen, Jean-Louis Forain, Jean-Jacques Sempé, Honoré Daumier, Xavier Gosé, Juan Gris, Ricard Opisso i especialment Henri de Toulouse-Lautrec, que va aportar 17 dissenys (deu d'ells en color) entre 1894 i 1897.

## Referències

* ↑ «Le Rire (Paris. 1894) - 28 années disponibles - Gallica». [Consulta: 3 juny 2021].
* ↑ Gérard Solo els enumera al seu Dico Solo, Vichy, AEDIS, 2004, p. 740-742.
* ↑ «Henri de Toulouse-Lautrec > Lithographies > Le Rire». [Consulta: 3 juny 2021].
# Leintz-Gatzaga

Leintz-Gatzaga (en castellà també se l'anomena Salinas de Léniz) és un municipi de Guipúscoa, de la comarca de l'Alt Deba. Limita al nord i est amb Eskoriatza, a l'est queda el municipi alabès de Barrundia, al sud el municipi alabès d'Arratzu-Ubarrundia i a l'oest el municipi alabès de Legutiano.

## Etimologia del nom

El nom prové de l'existència d'unes importants salines als voltants del poble, que van ser la raó de la fundació de la vila. En l'actualitat ja no s'exploten comercialment i són seu d'un museu. L'apel·latiu Leintz fa referència al nom de la vall en el qual està enclavada la població. El municipi se situa en la capçalera de la Vall de Leintz, que és el nom que rep al seu torn la part més alta de la vall del riu Deba. La Vall de Leintz inclou també les poblacions d'Arrasate, Aretxabaleta i Eskoriatza.
En l'actualitat la denominació de vall de Leniz o Leintz s'utilitza normalment en contextos històrics, sent la denominació comuna d'aquest, comarca de l'Alt Deba. L'origen del topònim Léniz/Leintz és fosc. Segons alguns filòlegs podria tenir un origen llatí.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2000 | 2005 |
| 503 | 473 | 424 | 394 | 353 | 392 | 408 | 293 | 232 | 207 | 260 | 250 |

## Personatges il·lustres

* Karra Elejalde: Actor, guionista i director de cinema.
* Jesús José Sagredo Zuloaga (1874-1923) compositor, musicògraf i historiador.

## Enllaços externs

* Nova Web de l'Ajuntament de Leintz-Gatzaga
* Antiga Web de l'Ajuntament de Leintz-Gatzaga Arxivat 2007-04-19 a Wayback Machine.
* Leintz-Gatzaga a Google Maps
# Leiningen-Leiningen

Leiningen-Leiningen és el nom del comtat sorgit el 1317 per la divisió dels comtats de Leiningen i Dagsburg.
Fou erigit en landgraviat de Leiningen-Leiningen el 1328, El 1444 fou reconegut príncep landgrave però es va extingir la línia del 1467, i una bona part del patrimoni va passar a la casa de comtes de Westerburg.

## Comtes de Leiningen-Leiningen i landgraves de Leiningen-Leiningen

* Frederic V (Landgrave 1328)1317-1328
* Frederic VI 1328-1335
* Frederic VII 1335-1398
* Frederic VIII 1398-1437
* Hesso 1437-1467
* Frederic IX 1437-1449
# Muhamad Zawawi Azman

Muhamad Zawawi Azman (8 de març de 1994) és un ciclista malaisi professional des del 2015. Actualment a l'equip Team Sapura Cycling.

## Palmarès

* 2015
** Campió de Malàisia sub-23 en ruta
* 2016
** Vencedor d'una etapa a la Jelajah Malaysia
* 2017
** 1r al Tour de Selangor i vencedor d'una etapa
* 2018
** Vencedor d'una etapa al Tour de Lombok

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Montaldeo

Montaldeo és un municipi situat al territori de la província d'Alessandria, a la regió del Piemont (Itàlia).
Montaldeo limita amb els municipis de Casaleggio Boiro, Castelletto d'Orba, Lerma, Mornese, Parodi Ligure, i San Cristoforo.
* Castell de Moltaldeo
* Església de Sant Martí
# La pell freda (pel·lícula)

La pell freda (originalment en anglès, Cold Skin) és una pel·lícula de ciència-ficció i terror francoespanyola del 2017 dirigida per Xavier Gens i basada en la novel·la homònima del 2002 d'Albert Sánchez Piñol. La pel·lícula es va estrenar el 20 d'octubre de 2017 a Espanya. Samuel Goldwyn Films va distribuir la pel·lícula als Estats Units. S'ha doblat al català.

## Repartiment

* Ray Stevenson com a Gruner
* David Oakes com a amic
* Aura Garrido com Aneris
* John Benfield com el capità Axel
* Iván González com a jove oficial
* Winslow Iwaki com a senegalès
* Ben Temple com a oficial del vaixell

## Rebuda

La pell freda ha recaptat un total mundial de 752.552 dòlars. A l'agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, la pel·lícula té una puntuació d'aprovació del 48% basada en 27 crítiques i una puntuació mitjana de 6,10 sobre 10. El consens crític del lloc web diu: "La pell freda exerceix una forta empenta visual, encara que tota aquesta atmosfera gelada no sigui un substitut realment satisfactori d'una història que s'atreveix a anar a un lloc diferent".

## Referències

* ↑ Billington, Alex. «First Teaser Trailer for Xavier Gens' Chilly New Sci-Fi Film 'Cold Skin'». FirstShowing.net, 12-07-2017. [Consulta: 16 juliol 2018].
* ↑ Webster, Chris. «First Look: Xavier Gens Wraps 'Cold Skin'!». Bloody Disgusting, 30-06-2016. [Consulta: 16 juliol 2018].
* ↑ N'Duka, Amanda. «Samuel Goldwyn Picks Up Rights To 'Cold Skin'». Deadline Hollywood. Penske Business Media, 28-02-2018. [Consulta: 28 febrer 2018].
* ↑ «La pell freda». ésAdir. [Consulta: 12 agost 2022].
* ↑ «Cold Skin». Rotten Tomatoes. Fandango Media. [Consulta: 18 agost 2021].
# La película de Ana

La película de Ana és una pel·lícula cubana del 2012 dirigida per Daniel Díaz Torres.

## Sinopsi

Una actriu sense gaire sort en la seva professió decideix provar al límit les seves capacitats histriòniques, i degut a unes circumstàncies excepcionals, esdevé directora audiovisual. D'aquesta manera decideix filmar un fals documental totalment inusitat sobre la prostitució a Cuba, en el que ella mateixa s'inclou entre les protagonistes. Aquesta decisió portarà conseqüències força complexen i les seves peripècies tot juts acaben de començar.

## Repartiment

* Laura de la Uz
* Yuliet Cruz
* Tomás Cao
* Michel Ostrowski
* Tobias Langhoff
* Paula Alí
* Yerlín Pérez
* Rodolfo Faxas
* Blanca Rosa Blanco
* Enrique Molina

## Nominacions i premis

* 34è Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana. Premi a la millor actriu: Laura de la Uz.
* I edició dels Premis Platino: Nominada al premi a la millor interpretació femenina.

## Referències

* ↑ Festival de Cine Latinoamericano: Estrenan hoy La Película de Ana, cubadebate, 6 de desembre de 2012
* ↑ fitxa de la pel·lícula a Programa Ibermedia
* ↑ La crítica cubana elige a "La película de Ana" como mejor film nacional del año, noticine
* ↑ «Premios Platino 2014: Todos los nominados» (en español). escribiendocine.com. Arxivat de l'original el 2020-08-02. [Consulta: 13 març 2014].

## Enllaços externs

* La película de Ana a YouTube
* Contingut extret de La película de Ana a Ecured
# Lady Marions sommarflirt

Lady Marions sommarflirt (en suec El romanç d'estiu de Lady Marion) és una pel·lícula muda de drama sueca del 1913 dirigida per Victor Sjöström basat en un guió d'Algot Sandberg.

## Repartiment

* Hilda Borgström - Lady Marion
* Victor Lundberg - Viktor
* Richard Lund - Lord Handsome
* Axel Ringvall - Axel Pärzon

## Producció

La pel·lícula es va estrenar el 3 de setembre 1913 al cinema Odéon a Estocolm on va ser acompanyada de música arranjada i interpretada per l'orquestra de John Svensson. L'enregistrament va tenir lloc durant juliol-agost de 1912 a l'estudi de Svenska Biografteatern a Lidingö amb algunes escenes a l'aire lliure d'un castell indefinit de Julius Jaenzon. No s'ha conservat ni la pel·lícula ni el manuscrit. No hi ha informació que la pel·lícula s'hagués venut a l'estranger.

## Recepció

A Nya Dagligt Allehanda, un crític anònim va escriure el següent: "Un joc de plaer amb els favorits Axel Ringvall, Victor Lundberg i Hilda Borgström als papers principals. Són esquers absolutament irresistibles". El revisor de Svenska Dagbladet va estar d'acord amb això i va assenyalar que "Sempre veus aquest trio amb plaer". El diari Sydsvenska Dagbladet Snällposten va escriure: "Per descomptat que tot Malmö ho veurà i s'obtindran força diners amb les entrades.".

## Referències

* ↑ «Progressive Silent Film List: Lady Marion's Summer Flirtation». Silent Era. Arxivat de l'original el 30 de novembre 2016.
* ↑ «Lady Marions sommarflirt». Svensk Filmdatabas, 22 maj 2014.
# Lady Magic

Lady Magic va ser un programa de televisió de la Rete 2, transmès del 25 d'abril de 1982 el diumenge per la tarda a les alle 20:40 durant nou setmanes. Va obtenir un dels Premis Ondas 1982.

## El programa

El títol del programa fa referència a la conducció totalment femenina que inclou com a protagonistes les cantants Ornella Vanoni, Maria Creusa, Ana Belén i Patty Austin. L'espectacle no preveu una implicació directa del públic, ni a l'estudi ni a casa, sinó que es caracteritza pels efectes electrònics reproduïts en el fons de cada representació que reprodueixen gradualment les escenografies i els escenaris abstractes i que multipliquen la imatge dels intèrprets.
El programa, ple de gags, ballets i convidats a l'estudi, gaudia de la presència de Giancattivi per animar l'espai còmic.

## Equip tècnic

Director: Valerio Lazarov
Autor: Italo Felici
Escenografia: Gianni Villa Vestuari: Ruggiero Vitrani Coreografia: Jean Guelis Direcció musical: Paolo Ormi

## Notes

* ↑ 'Los gozos y las sombras' y 'Directo, directo', entre los Ondas de RTV, El País, 11 de novembre de 1982
* 1 2 Vedi:

## Bibliografia

* AA.VV., Enciclopedia della televisione, Garzanti
# La Monjoia

«La Monjoia» té aquests significats:
* La Monjoia (Moià), masia del terme municipal de Moià (Moianès)
* La Monjoia (Aguilar de Segarra), muntanya al terme municipal d'Aguilar de Segarra (Bages)
* Turó de la Monjoia o Turó de la Monja, muntanya situada en el terme municipal de Castellolí (Anoia)
* Serrat de la Monjoia, muntanya al terme municipal de Sant Bartomeu del Grau (Osona)
* Observatori de la Montjoia, observatori astronòmic de Sabadell.
# Cementiri militar alemany de Sandweiler

El Cementiri militar alemany de Sandweiler (en luxemburguès: Däitschen Zaldotekierfecht zu Sandweiler ; en alemany: Volksbund Deutsche Kriegsgräberfürsorge; en francès: Cimetière militaire allemand de Sandweiler) es troba al sud de Luxemburg. És un cementiri de la Segona Guerra Mundial situat a Sandweiler

## Descripció

Conté les tombes de 10.913 soldats alemanys de la batalla de les Ardenes que es va produir a l'hivern de 1944 i la primavera de 1945. D'ells, 5.599 van ser enterrats pel servei dels Estats Units de tombes de guerra durant el conflicte, d'altra banda les baixes nord-americanes van ser enterrades al Cementiri i monument dels Estats Units de Luxemburg a uns 1,5 quilòmetres de distància.
Després de la guerra, a propòsit d'un acord assolit el 1952 entre el Gran Ducat de Luxemburg i la República Federal d'Alemanya, 5.286 soldats van ser traslladats a Sandweiler des de 150 cementiris diferents situats arreu de Luxemburg.
* Zugang zur Kriegsgräberstätte
* Platte auf dem Massengrab
* Anonyme Kreuze auf dem Massengrab
* Eingangsbereich vom Mahnmal aus gesehen
* Gruppe gemeinsam gefallener Soldaten mit dreifacher Beschriftung
* Das nach dem Diebstahl neu aufgestellte Kreuz

## Referències

* ↑ «Sandweiler booklet» (en alemany). [Consulta: 15 juliol 2015].
# Consolat d'Etiòpia a Barcelona

El Consolat Honorari d'Etiòpia a Barcelona és la missió diplomàtica d'Etiòpia a la ciutat de Barcelona. La seva seu és al número 447 de l'avinguda Diagonal, al districte de l'Eixample de Barcelona. Des del 31 de gener de 2020, el cònsol honorari és Javier Pérez Farguell.

## Referències

* ↑ «Lista Consular». Ministerio de Asuntos Exteriores, Unión Europea y Cooperación, 10-09-2021, pàg. 2. Arxivat de l'original el 2021-10-07 [Consulta: 29 setembre 2021].

## Vegeu també

* Ambaixades i consolats ubicats als Països Catalans
# Jardí Tuisi

El Jardí Tuisi (en xinès, 退思园; pinyin, Tuìsī Yuán), també traduït com Jardí de la Retirada i la Reflexió) és un destacat jardí xinès a Tongli, Wujiang, Jiangsu, Xina que, juntament amb altres jardins clàssics de Suzhou, va ser proclamat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 2001.

## Història

El jardí va ser construït el 1885 per Ren Lansheng (任兰生), un oficial imperial que treballava a la província d'Anhui i que va ser acusat de corrupció. El nom del jardí (Tuisi) procedeix d'un vers de Zho Zhuan a les Cròniques de Zhuo Qiuming, «Lin Fu és realment un cavaller quan envia propostes, mostra lleialtat al seu país, quan es retira i reflexiona i esmena els seus errors». També es diu que el nom procedeix d'una vella dita xinesa, segons la qual «lleial a la cort del rei amb un cor honest, necessita reflexionar sobre ell mateix quan es retira». El jardí va ser dissenyat per Yuan Long (袁龙), un pintor de l'escola Wumen, que el va construir el 1885-1887.

## Disseny

El jardí té una extensió de 6.600 m². Està dividit entre una zona residencial a l'est i el pati principal amb jardí a l'oest, amb dos patis menors units a ell.
Té en total 24 edificis, 28 tauletes i 12 esteles. El grup d'edificis està unit amb el jardí pròpiament dit ubicat a l'est per una casa de convidats en forma de vaixell. El disseny del jardí és innovador en el fet que utilitza un eix est-oest, en lloc del tradicional eix nord-sud. L'esquema dels edificis col·locats al voltant de l'estany al pati principal utilitza l'estil "prop de l'aigua", en què els edificis es col·loquen darrere de la vora de les aigües i manté elevat el nivell d'aquestes. Aquesta part del jardí rep el nom de "Jardí flotant sobre l'aigua". L'estany és l'element central i els elegants edificis l'envolten, entre ells el cridaner "Pont celestial" que és en realitat una galeria doble, una mica estrany en les regions al sud del Yangtsé; i a la cantonada nord-oest, es troba un pavelló que permet veure des de dalt la totalitat del jardí.

## Referències

* 1 2 Yuan, 2004
* ↑ «The Retreat and Reflection Garden in Suzhou». Arts.cultural-china.com. Arxivat de l'original el 9 de març de 2016. [Consulta: 28 novembre 2015].
* ↑ «Suzhou Retreat & Reflection Garden». Julius, de Mildchina. Arxivat de l'original el 2015-12-08. [Consulta: 28 novembre 2015].
* ↑ Mildchina.

## Vegeu també

* Jardí xinès
* Jardins clàssics de Suzhou
* Patrimoni de la Humanitat a la Xina

## Bibliografia

* Yuan (袁), Xuehan (学汉); Gong Jianyi. The Classical Gardens of Suzhou (苏州古典园林). CIP, 2004, p. 217. ISBN 7-214-03763-7. Arxivat 2009-11-25 a Wayback Machine.
* Terebess LLC. «The Retreat and Reflection Garden», 24-06-2004. [Consulta: 2009].

## Enllaços externs

* Bibliografia sobre els jardins a la Xina: fonts en idiomes occidentals
# MG 13

La MG 13 (de l'alemany Maschinengewehr 13) era una metralladora de propòsit general, obtinguda re-dissenyant la poc coneguda metralladora de la Primera Guerra Mundial, la Dreyse 1918, en una versió refrigerada per aire.

## Història

La Dreyse 18 era una metralladora pesada, refrigerada per aigua, amb un trípode i municionada amb una cinta. Al 1908, Louis Schmeisser va patentar el model i la va anomenar Dreyse, en honor de Johann Nikolaus von Dreyse, fundador de la fàbrica d'armament on treballava. El model 08 va ser millorat per les versions posteriors de 1912 i 1918. Sota les limitacions del Tractat de Versalles es va ordenar des de la Reichwehr que es modifiqués a la companyia Simson de Suhl. La nova variant refrigerada per aire, amb un bípode i alimentada per carregadors va anomenar MG 13 fent veure que era un disseny del 1913 per enganyar a la Comissió de Control Aliada.
La MG 13 va entrar en servei en 1930, on va ser la metralladora lleugera estàndard. Va ser reemplaçada per versions més barates de fabricar i amb més cadència de foc, com la MG 34 i més tard la MG 42. Va ser retirada del servei oficialment en 1934, i la majoria de les MG 13 van ser venudes a Espanya on se la va conèixer com a MG13 i Portugal, on van ser utilitzades fins a finals de la dècada de 1940, i eren anomenades com a Metralhadora 7,92 mm m/938 Dreyse. Aquelles metralladores que no van ser venudes, van ser utilitzades per les tropes alemanyes de segona línia de combat en la Segona Guerra Mundial. Com era molt fàcil de agafar, disparar i carregar, moltes tropes de segona línia podien utilitzar les MG 13 molt be.
La MG 13 va ser dissenyada per a disparar des d'un carregador de 25 bales o un carregador de doble tambor (Doppeltrommel) de 75 bales. Estava equipada amb una culata plegable i una nansa de transport. També era utilitzada en la torreta del tanc Panzer I.
Els Xinesos Nacionalistes també van importar Panzer I amb les metralladores MG 13. Oimés, la MG 13 també es va utilitzar contra els japonesos en la Segona Guerra sinojaponesa.

## Usuaris

* Alemanya Nazi
* Portugal
* República de la Xina

## Referències

* 1 2 Smith, Joseph E. Small Arms of the World (en anglès). 10. Harrisburg, PA: Stackpole Company, 1973, p. 137. ISBN 978-0811715652.
* 1 2 "MG 13 'Dreyse' machine gun (Germany) ." world.guns.ru. Retrieved: 4 December 2013.
* ↑ "Panzerkampfwagen I." Arxivat 2018-04-05 a Wayback Machine. achtungpanzer.com. Retrieved: 4 December 2013.
* ↑ The encyclopedia of weapons of World War II, 1998. ISBN 0-7607-1022-8.

## Links

* (1945) Manual del Fusil Ametrallador 13 Dreyse (Spanish manual for the MG 13)
* Photo gallery Arxivat 2016-01-18 a Wayback Machine.
# Lasiocampa staudingeri

Lasiocampa staudingeri és una espècie de papallona nocturna pertanyent a la família Lasiocampidae, subfamília Lasiocampinae i del gènere Lasiocampa.
* Distribució: Magrib.
* Envergadura del mascle: de 20 a 22 mm.
* Període de vol: d'agost a gener.
* Hàbitat: llocs secs.
* Plantes nutrícies: Artemísia, Genista...

## Enllaços externs

* BioLibLasiocampa staudingeri

## Bibliografia

* P.C. Rougeot, P. Viette, Guide des papillons nocturnes d'Europe et d'Afrique du Nord, Delachaux et Niestlé, Lausanne 1978.

## Enllaços externs

* Animal Diversity Webː Lasiocampa staudingeri(en).
# Lasarte (restaurant)

Lasarte és un restaurant català ubicat a Barcelona. El 2016 va obtenir la certificació de tres estrelles Michelin atorgada per la guia Michelin.

## Història

El restaurant va ser inaugurat l'any 2006 pel xef espanyol Martín Berasategui. El xef va rebre la seva primera estrella Michelin el 1986 i va obrir el seu primer restaurant el 1993 al municipi de Lasarte-Oria. Tres anys després va crear una associació empresarial denominada Grup Martín Berasategui, amb la qual va iniciar altres projectes, entre els quals es troben el restaurant Lasarte.
El 2017, Lasarte va obtenir la certificació de tres estrelles de la guia Michelin juntament amb altres restaurants de la península ibèrica com El Celler de Can Roca, Arzak, Akellare, Sant Pau i Azurmendi, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Arenós, Pau. «Lasarte, una casa grande: véase el apellido del chef» (en castellà). El Periódico, 23-11-2016. [Consulta: 27 maig 2020].
* ↑ «Cómo es y cuánto cuesta el menú en Lasarte, el primer tres estrellas Michelin de Barcelona» (en castellà). ABC, 24-11-2016. [Consulta: 27 maig 2020].
* ↑ «Recetas en tiempo de confinamiento (17): Martín Berasategui y la lubina al vapor». El Nacional. [Consulta: 27 maig 2020].
* ↑ «El restaurante Martín Berasategui celebra su 20 aniversario» (en castellà). El País [Madrid], 30-04-2013. ISSN: 1134-6582.
* ↑ López, Isabel Landa «Berasategui expande su imperio» (en castellà). El País [Madrid], 15-02-2012. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Listado completo de Estrellas Michelin 2017» (en castellà). The Gourmet Journal: Periódico de Gastronomía, 23-11-2016. [Consulta: 27 maig 2020].
* ↑ País, El «Fotos: Así son los 11 restaurantes con tres estrellas Michelin 2020» (en castellà). El País [Madrid], 21-11-2019. ISSN: 1134-6582.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Le Faou

Le Faou (en bretó Ar Faou) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 1.669 habitants. A l'inici del curs 2007 el 12,4% dels alumnes del municipi eren matriculats a la primària bilingüe.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.665 | 1.636 | 1.510 | 1.554 | 1.522 | 1.571 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| -2008 | Xavier Borel | |
| 2008- | Pierre Engelibert | |

## Referències

* ↑ (francès) Ofis ar Brezhoneg: Enseignement bilingue