OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Soler i Camillo

Manuel Soler i Camillo (Lleida, 1 de gener de 1862 - Palma Soriano, 1895) fou un metge pràctic i humanitari. Tot i que neix a Lleida, passa la seva infantesa a Manresa on cursa l'ensenyament secundari. El 1875 se'n va a Barcelona a estudiar Medicina i es llicencia el 1881. Un cop opté el títol de metge, exerceix a Maldà durant dos anys, fins que el 1884, quan té 24 anys, torna a Manresa.
Són nombrosos els documents que donen fe de la seva gran tasca com a facultatiu de beneficència alhora que proven el seu gran candor humà. Durant molt temps, va visitar gratuïtament els pobres de la ciutat, a més a més fou un metge amb considerable prestigi local, en els aspectes assitencials i humans.
Manuel Soler elaborà un quadre demogràfic de l'epidèmia de còlera del 1885 a la ciutat de Manresa, un dels primers que apareix a les llibreries de la ciutat. El ressò del treball de Soler i Camillo és tan gran que arribà a Cadis, on és premiat i felicitat. També, el 1890, el seu treball de Demografia i Climatologia és guardonat amb accèssit per la Reial Acadèmia de Medicina de Cadis.
El 1891, és nomenat metge auxiliar de l'Administració de Justícia i Penitenciària del Jutjat de Manresa i exerceix com a metge forense.
Soler va ser un defensor de la vacunació anticolèrica de Jaume Ferran. De fet, va ser col·laborador de Ferran en el seu treball de vacunació a València. Soler pretenia adquirir experiència per poder-la aplicar a Manresa. Però, el governador civil va disposar que la vacuna només la pogués utilitzar Ferran.

## Referències

* ↑ «Manuel Soler i Camillo». Col·legi Oficial de Metge de Barcelona, 2015. [Consulta: 20 octubre 2017].
* ↑ Rotllan i Verdaguer, Armand. La Salut pública manresana del segle XIX. Manresa: Centre d'Estudis del Bages, 1990, p. 137. ISBN 84-404-6809-1.
* ↑ «Perfil biogràfic del Dr. Manuel Soler i Camillo (1862-1895)». [Consulta: 20 octubre 2017].
* ↑ Cornet i Arboix, Ramon N. Farmàcies i farmacèutics del segle xix a Manresa. Vol.1. Manresa: Caixa d'Estalvis de Manresa, 1987, p. 250. ISBN 84-505-6038-1.
# Societat Sacerdotal de la Santa Creu

La Societat Sacerdotal de la Santa Creu, intrínsecament unida a la prelatura de l'Opus Dei és una associació de capellans fundada per sant Josepmaria Escrivà de Balaguer el 1943 i presidida pel prelat de l'Opus Dei. Va rebre del Vaticà la seva configuració jurídica definitiva el 1982 amb l'aprovació dels estatuts de la prelatura i la Constitució Apostòlica Ut sit. El seu objectiu és promoure la santificació sacerdotal conforme a l'esperit i la praxis ascètica de l'Opus Dei.
Es poden incardinar a la Societat Sacerdotal de la Santa Creu tant els sacerdots provinents dels laics de l'Opus Dei, com els sacerdots diocesans, una incardinació exclusivament de caràcter associatiu que no altera la seva relació amb el bisbe ordinari. El sacerdot incardinat busca, i rep, exclusivament, una ajuda en el terreny espiritual que complementa els mitjans comuns de tot sacerdot aconsellats per l'Església i pels bisbes. Aquests mitjans específics són alguns actes de pietat determinats com la lectura i meditació diària de la Bíblia i llibres espirituals, dues llargues estones d'oració mental i pregar el rosari diàriament i altres normes de pietat anàlogues. L'Opus Dei, sense crear interferències amb el seu ministeri ni donar indicacions pastorals sobre com exercir-lo, els facilita mitjans de formació com cercles d'estudi i convivències anuals.

## Referències

* ↑ «Josemaría Escrivá de Balaguer». Vatican.va. El Vaticà. [Consulta: 22 novembre 2013].
* ↑ «Estatutos del Opus Dei». opusdei.es. Opus Dei. [Consulta: 22 novembre 2013].
* ↑ «Ut sit, the apostolic constitution». Curia. EWTN. Arxivat de l'original el 15 de juny 2019. [Consulta: 22 novembre 2013].
* ↑ «Sociedad Sacerdotal de la Santa Cruz». Josemariaescriva. Oficina de información del Opus Dei. [Consulta: 22 novembre 2013].
* ↑ Fuenmayor, Gómez-Iglesias, Illanes, A., V., J. L. El itinerario jurídico del Opus Dei. Pamplona: Eunsa, 1989, p. 493-503. ISBN 8431310731 [Consulta: 22 novembre 2013].
* ↑ Illanes, José Luis. Diccionario de San Josemaría Escrivá de Balaguer. Burgos: Monte Carmelo, 2013, p. 1171-1175. ISBN 978-84-8353-558-5 [Consulta: 22 novembre 2013].
# Ghamubar Zom

El Ghamubar Zom (en urdú: گموبر دزوم) és una muntanya de la serralada de l'Hindu Raj, al Pakistan. Es troba a la regió de Gilgit-Baltistan, prop de la frontera amb Khyber Pakhtunkhwa, i el seu cim s'eleva fins als 6.518 msnm. Té una prominència de 2.133 metres. El poble més proper a la muntanya és Darkot, a la vall de Yasin.
Segons l'Himalayan Index no ha estat encara ascendida i sols hi ha documentat un intent el 1990.

## Referències

* ↑ «High Asia I: The Karakoram, Pakistan Himalaya and India Himalaya (north of Nepal)». Peaklist.org. [Consulta: 27 maig 2014].
* ↑ «Ghamubar Zom - Peakbagger.com». [Consulta: 22 novembre 2021].
* ↑ «Himalayan Index - Results of Search by Group». [Consulta: 22 novembre 2021].
# Riu Bow

El riu Bow (en anglès: Bow River) és un riu del Canadà que es troba a la província d'Alberta. Té 587 km de llargada, una conca de 22.600 km² i un cabal mitjà de 129m³/s. Neix a les muntanyes Rocoses i travessa la praderia on es troba amb el riu Oldman, moment en què formen el South Saskatchewan River. Finalment desemboquen a la Badia de Hudson. El riu Bow discorre creua la ciutat de Calgary. El passeig Bow River pathway del costat del riu forma part de la imatge pròpia de Calgary.
Els pobles First Nations van fer un ús divers d'aquest riu, per exemple per la cacera dels bisonts. El nom de "Bow" (arc) es refereix a les plantes ciperàcies que creixien a la vora del riu i s'usaven per a fer arcs; el nom Peigan per aquest riu és "Makhabn", que significa "riu on creixen les ciperàcies per a fer arcs".
Actualment el riu proporciona aigua potable, irrigació i hidroelectricitat.

## Curs

El lloc de naixement del riu és a la glacera Bow a 1.960 metres d'altitud i s'uneix al South Saskatchewan River a 700 m d'altitud el qual finalment va a desembocar a la Badia de Hudson.
Les poblacions al llarg del riu Bow inclouen Lake Louise, Banff, Canmore, Cochrane, Calgary, i Arrowwood. Les cascades Bow Falls es troben prop de Banff..

## Afluents

| Banff National Park Mosquito Creek Noseeum Creek Missing Lake Pipestone River Molar Creek, Little Pipestone Creek Paradise Creek Corral Creek Moraine Creek Baker Creek Wildflower Creek Taylor Creek Silverton Creek Altrude Creek Johnston Creek Redearth Creek Pharaoh Creek Ranger Creek Healy Creek Brewster Creek, Howard Douglas Creek, Fatigue Creek Sundance Creek Forty Mile Creek Spray River Cascade River Carrot Creek | Foothills and plains Policeman Creek Cougar Creek Three Sisters Creek Stewart Creek Wind Creek Pigeon Creek Grotto Creek Exshaw Creek Heart Creek Jura Creek Kananaskis River Joshua Creek Chiniki Creek Jacob Creek Ghost River Spencer Creek Beaupre Creek Grand Valley Creek McClennan Creek Horse Creek Jumpingpound Creek Towers Creek, Pile of Bones Creek, Park Creek Bighill Creek Elbow River W.I.D. Canal Pine Creek Highwood River Arrowwood Creek Crowfoot River Matzhiwin Creek |
A la Vall del Bow s'hi troben molts llacs glacials i llacs artificials

## Bibliografia

* Christopher Armstrong, Matthew Evenden, and H.V. Nelles. The River Returns: An Environmental History of the Bow (Toronto: McGill-Queen's University Press, 2009)

## Referències

* 1 2 «About the Bow River». Bow Riverkeeper. Arxivat de l'original el 18 de maig 2010. [Consulta: 9 abril 2012].
* ↑ Nelles, H. V. «How Did Calgary Get Its River Parks?». Urban History Review, 34, 01-10-2005, pàg. 41–42.
* ↑ Armtsrong, Christopher; Evenden, Matthew; Nelles, H. V.. The River Returns: An Environmental History of the Bow. Montreal: McGill UP, 2009, p. 37–41.
* ↑ Armtsrong, Christopher; Evenden, Matthew; Nelles, H. V.. The River Returns: An Environmental History of the Bow. Montreal: McGill UP, 2009, p. 151.

## Enllaços externs

* Bow River Basin Council Arxivat 2004-04-03 a Wayback Machine.
# Mastacembelus paucispinis

Mastacembelus paucispinis és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 38,7 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 81.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és un endemisme del riu Congo.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1899. Matériaux pour la faune du Congo. Poissons nouveaux du Congo. Troisième Partie. Silures, Acanthoptérygiens, Mastacembles, Plectognathes. Ann. Mus. Congo (Ser. Zool.) v. 1 (fasc. 3): 39-58, Pls. 20-29.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Vreven, E.J. i M.L.J. Stiassny, 2009. Mastacembelus simbi, a new dwarf spiny eel (Synbranchiformes: Mastacembelidae) from the lower Congo River. Ichthyol. Explor. Freshwaters 20(3):213-222.
* ↑ Travers, R.A., G. Eynikel i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1986. Mastacembelidae. P. 415-427. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Hendecasartorita

L'hendecasartorita és un mineral de la classe dels sulfurs, que pertany al grup de la sartorita.

## Característiques

L'hendecasartorita és una sulfosal de fórmula química Tl₂Pb$_{48}$As$_{82}$S$_{172}$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2015. Cristal·litza en el sistema monoclínic.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pedrera Lengenbach, a Fäld, a la Vall de Binn (Valais, Suïssa). Es tracta d'una pedrera on s'han descobert més d'una quarantena d'espècies minerals noves. És l'únic indret on ha estat trobada l'hendecasartorita.

## Referències

* ↑ «Hendekasartorite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 desembre 2016].

## Enllaços externs

* Imatge d'una hendecasartorita
# Manuel Smoris

Manuel Smoris (Montevideo, 11 de juliol de 1907 — ?) fou un boxejador uruguaià de destacada participació en els Jocs Olímpics d'estiu de 1924.
El 1924 va ser eliminat al segon assalt de la categoria dels pesos ploma, després de perdre el combat contra el francès Marcel Depont.

## Referències

* ↑ (anglès) Manuel Smoris Biography and Olympic Results - Olympics at Sports-Reference.com Arxivat 2011-05-19 a Wayback Machine.
* ↑ (castellà) Nómina de todos los deportistas uruguayos que participaron en los Juegos Olímpicos entre los años 1924 y 2004 Arxivat 2010-04-18 a Wayback Machine. a Observa.com
* ↑ (castellà) Uruguay y su participación boxística en los Juegos Olímpicos' Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a boxeouruguayo.com

## Vegeu també

* Boxa als Jocs Olímpics d'estiu de 1924
* José Feans
* Juan Bregaliano
* Liberto Corney
* Andrés Recalde
# Capillana

Capillana (?-1549) va ser una dirigent del nord del Perú abans de l'arribada dels conqueridors espanyols.
Quan el conqueridor Francisco Pizarro va arribar al nord del Perú va enviar un grup d'homes a explorar la terra. Durant l'exploració van trobar-hi natius. Capillana i el seu poble no se'n refiaven de Pizarro i ell i els seus homes no se'n refiaven d'ella. Capillana va decidir fer el primer moviment i va qüestionar la masculinitat de Pizarro quan, vorejant el seu vaixell, li va dir que ella, una dona, era prou valenta de posar els peus en un vaixell així que ell, home i capità, no hauria de tenir por de posar els peus a terra ferma. L'endemà Pizarro va arribar a la costa, on va ser rebut amb una celebració per part de Capillana i el seu poble. Capillana i Pizarro van desenvolupar una relació molt propera, ella compartia informació valuosa amb ell i ell la tenia en gran estima.
Pizarro va intentar sense èxit convertir-la al cristianisme abans de la seva partida. No obstant, quan va aprendre castellà independetment, Capillana va decidir convertir-s'hi ella mateixa.
Quan el vaixell estava a punt de marxar un home, Pedro Alcon, havia desenvolupat una passió per Capillana, va declarar que no volia partir i que desitjava quedar-se a terra amb ella. Enlloc de deixar-lo lluitar, espasa en mà, fins a sortir de l'embarcació, la tripulació el va encadenar al vaixell.
A la Biblioteca Peruana del frares dominicans romàn un manuscrit de la seva feina. En aquest manuscrit Capillana havia dibuixat antics monuments peruans acompanyats d'una explicació història de cada monument, en llengua castellana. A més a més, el document també inclou representacions de múltiples plantes peruanes amb comentaris sobre les seves propietats i usos.

## Referències

* 1 2 Graubart, Karen B. With Our Labor and Sweat: Indigenous Women and the Formation of Colonial Society in Peru, 1550-1700. Stanford University Press, 2007, p. 163. ISBN 0804753555.
* 1 2 3 4 Platts, John. A New Universal Biography: Forming the first volume of series III. Sherwood, Jones, and Company, 1826, p. 85.
* ↑ A Compendium of Authentic and Entertaining Voyages Digested in a Chronological Series..., 1766, p. 192.
# Romanesco

El romanesco és una planta comestible de l'espècie de la col. Es tracta d'un híbrid entre el bròquil (Brassica oleracea var botrytis) i el bròcoli (Brassica oleracea var italica).

## Història

El romanesco apareix documentat primer a Itàlia (com a broccolo romanesco) al segle xvi. Tant el conreu com el consum s'han estès molt recentment a tot el món.

## Descripció

Sembla una coliflor, però de color verd brillant i amb els meristemes de la inflorescència que adopten la forma d'una espiral logarítmica. És un clar exemple de geometria fractal que podem trobar a la natura.

## Consum

Mentre que a Itàlia hi ha moltes receptes per a aquesta hortalissa, a la resta del món s'acostuma a cuinar igual que qualsevol bròcoli o bròquil. En tenir una textura més suau que les coliflors, el romanesco és ideal per menjar-se'l també cru en amanida.

## Referències

* ↑ Diari oficial de la Generalitat de Catalunya (Termcat) 19 de novembre de 2010

## Enllaços externs

* Cultivar identification within broccoli Arxivat 2008-10-14 a Wayback Machine.
# Nombre 192

El nombre 192 (CXCII) és el nombre natural que segueix el nombre 191 i precedeix el nombre 193. La seva representació binària és 11000000, la representació octal 300 i l'hexadecimal C0. La seva factorització en nombres primers és 2⁶×3; altres factoritzacions són 1×192 = 2×96 = 3×64 = 4×48 =6×32 = 8×24 = 12×16.
# Marco Saligari

Marco Saligari (Sesto San Giovanni, 18 de maig de 1965) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1987 i 1998. Durant la seva carrera destaquen tres victòries d'etapa al Giro d'Itàlia i la Volta a Suïssa de 1993.
Una vegada retirat com a ciclista professional passà a dirigir l'equip belga Landbouwkrediet entre el 2002 i el 2013. Posteriorment exercí de comentarista per la RAI de diverses curses ciclistes.

## Palmarès

* 1985
** 1r al Trofeu Ciutat de Castelfidardo
** 1r a la Milà-Rapallo
** 1r al Gran Premi Somma
* 1986
** 1r a la Milà-Tortona
* 1989
** Vencedor d'una etapa del Giro del Trentino
* 1990
** 1r al Giro de la Toscana
* 1991
** Vencedor d'una etapa del Giro de Calàbria
* 1992
** 1r al Giro de Calàbria i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
* 1993
** 1r a la Volta a Suïssa
** 1r al Gran Premi de la indústria i l'artesanat de Larciano
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
* 1994
** 1r al Gran Premi de la Indústria i el Comerç de Prato
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Suïssa
* 1995
** Vencedor d'una etapa de la París-Niça
* 1996
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Catalunya
* 1998
** 1r al Grand Prix d'Ouverture La Marseillaise

### Resultats al Tour de França

* 1996. 72è de la classificació general
* 1997. 95è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1987. 54è de la classificació general
* 1988. 93è de la classificació general
* 1990. 92è de la classificació general
* 1992. 98è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1993. 52è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1994. 64è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1995. 67è de la classificació general
* 1996. 44è de la classificació general
* 1998. 92è de la classificació general

## Referències

* 1 2 «SALIGARI Marco». [Consulta: 2 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Marco SALIGARI» (en italià). [Consulta: 2 desembre 2022].
* ↑ Grasso, Aldo. «Il Tour de France come biglietto da visita per il turismo» (en italià), 14-07-2019. [Consulta: 2 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa Marco Saligari a sitiodeciclismo.net
# Hidenori Nodera

Hidenori Nodera (en japonès: 新城幸也, Shizuoka, 7 de juny de 1975) va ser un ciclista japonès, professional del 2001 al 2010. En el seu palmarès destaquen els Campionats nacionals en ruta del 2005 i 2008.

## Palmarès

* 2003
** 1r a la Jelajah Malaysia
* 2005
** Campió dels Japó en ruta
* 2008
** Campió dels Japó en ruta

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2001. Abandona (13a etapa)
* 2002. 139è de la classificació general

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Marthe Duvivier

Marthe Louise Ernestine Duvivier (París, 27 d'abril de 1850 – París, 28 de maig de 1933) fou una mezzosoprano operística francesa.

## Biografia

Marthe Duvivier va estudiar al Conservatori de Paris, on va rebre un primer premi com a mezzosoprano.
El 19 de desembre de 1881 va estrenar el paper de Salomé de l'òpera Hérodiade de Jules Massenet al teatre La Monnaie de Brussel·les. Va debutar a l'Òpera de París el 20 de juny de 1883, fent el paper de Valentine de Les Huguenots de Giacomo Meyerbeer.
El seu repertori va incloure també L'Africaine, en el paper de Selika, Berthe de Le prophète, Ortrud de Lohengrin de Richard Wagner, Inez de La favorita de Gaetano Donizetti, Leonora de Il trovatore de Giuseppe Verdi, Marguerite de La damnation de Faust d'Hector Berlioz, i Margherita de Mefistofele d'Arrigo Boito. A banda de les òperes, va cantar música de la compositora Augusta Holmès. Massenet va parlar del seu "talent, reputació, i bellesa".
A més de a París i a Brussel·les, va cantar també a Nantes i a Barcelona.
Al Gran Teatre del Liceu va cantar a la temporada 1885-1886 les òperes La Gioconda d'Amilcare Ponchielli, a partir del 29 d'octubre de 1885, La favorita de Donizetti, a partir del 12 de novembre, i Il vascello fantasma (Der fliegende Holländer) de Richard Wagner, a partir del 12 de desembre.
Es va casar amb un inventor i va tenir una filla, Marguerite, mare de l'arqueòleg Max Mallowan, que fou el segon marit de la novel·lista britànica Agatha Christie.
Va traduir novel·les angleses al francès sota el pseudònim de Luce Gritte.

## Referències

* 1 2 Marthe Duvivier al web de la Bibliothèque nationale de France
* ↑ Demar Irvine. Massenet: A Chronicle of His Life and Times. Amadeus Press, 1997, p. 124. ISBN 978-1-57467-024-0.
* ↑ Gazette anecdotique, littéraire, artistique et bibliographique... G. D'Heylli, 1883, p. 366.
* ↑ «Marthe Louise Ernestine Duvivier by Dupont». ipernity. [Consulta: 11 novembre 2017].
* ↑ Jann Pasler. Writing through Music: Essays on Music, Culture, and Politics. Oxford University Press, 12 desembre 2007, p. 260. ISBN 978-0-19-029592-9.
* ↑ Boston Symphony Orchestra. Programme. The Orchestra, 1912, p. 164.
* ↑ Étienne Destranges. Le théâtre à Nantes, depuis ses origines jusqu'à nos jours, 1430?-1893. Fischbacher, 1893, p. 426.
* ↑ Henrietta McCall. The life of Max Mallowan: archaeology and Agatha Christie. British Museum Press, 5 novembre 2001.
# Casa Nova de la Codina

La Casa Nova de la Codina és una obra de la Vall d'en Bas (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici civil orientat a sud i cobert amb teulada a dues vessants. S'accedeix mitjançant una escala de pedra. A la façana principal hi ha una galeria de fusta. L'edifici presenta tres cossos diferenciats segons les successives ampliacions. A la part del davant hi ha una era i una cabana en perfecte estat de conservació. A la part del darrere hi ha dues petites quadres. La casa està envoltada per una tàpia ben conservada.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Nova de la Codina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 novembre 2016].
# Neuvizy

Neuvizy és un municipi francès situat al departament de les Ardenes i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 109 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Neuvizy era de 109 persones. Hi havia 48 famílies de les quals 16 eren unipersonals (12 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 8 parelles sense fills, 20 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 56 habitatges, 44 eren l'habitatge principal de la família, 6 eren segones residències i 6 estaven desocupats. 54 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 44 habitatges principals, 39 estaven ocupats pels seus propietaris, 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 2 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 32 en tenien cinc o més. 26 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 23 habitatges hi havia un automòbil i a 16 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Neuvizy el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 4 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 8 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 8 | 45 a 49 | 8 |
| 12 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 4 |
| 12 | 15 a 19 | 12 |
| 16 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 69 persones, 55 eren actives i 14 eren inactives. De les 55 persones actives 52 estaven ocupades (26 homes i 26 dones) i 3 estaven aturades (3 dones i 3 dones). De les 14 persones inactives 2 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un paleta.
L'any 2000 a Neuvizy hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Neuvizy a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Neuvizy a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.