OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Théodore-Joseph Boudet de Puymaigre

Théodore-Joseph Boudet de Puymaigre (Metz, 1816 - París, 1901) fou un folklorista i historiador de la literatura francès.

## Biografia

Fill d'un cavaller honorari de la cort de Carles X de França, el comte Jean François Alexandre Boudet de Puymaigre (1778-1843), Théodore-Joseph Boudet va néixer a Metz, el 17 de maig de 1816. El jove Théodore es preparava per a una carrera militar, però la Revolució de 1830 va obligar la seva família a viatjar a l'estranger. Tornant d'Itàlia, la seva família es va establir el 1832 a Guinglange. Es casà amb Marie-Caroline Pyrot de Crépy.
Després de convertir-se en editor de la Gazette de Metz et de la Lorraine, Théodore-Joseph Boudet va publicar nombrosos articles en aquesta revista i també a L'Austrasie. Alguns dels articles sobre la literatura italiana i castellana els va publicar sota el pseudòniom «baron de Blumgarten». Com Ernest Auricoste de Lazarque, posteriorment es va interessar per la cultura popular regional i es va centrar en particular en la poesia popular mosel·lana. També s'interessà en especial per la literatura castellana medieval. També traduí alguns poemes de Joaquim Rubió i Ors.
Després del Tractat de Frankfurt, que annexionava part de Lorena a Alemanya, Théodore-Joseph Boudet de Puymaigre va optar per la nacionalitat francesa i va emigrar a París. El comte de Puymaigre va morir a París el 30 de maig de 1901, però va ser enterrat a Mosel·la. És el pare del tinent-coronel Henri François Joseph Boudet de Puymaigre (1858-1940).

## Obres

Algunes de les obres de ficció i de divulgació cultural i crítica literària que va publicar Théodore-Joseph Boudet de Puymaigre inclou:
* Il Bugiale (1837).
* Jeanne D'Arc (1843).
* Poètes et romanciers de la Lorraine (1848)
* Les prophéties de Virgile (1849).
* De la souveraineté héréditaire et de la souveraineté nationale (1852).
* Les cœurs sensibles (1854).
* Les vieux auteurs castillans (1862).
* Chants populaires recueillis dans le pays messin (1865).
* Heures perdues (1866).
* La cour littéraire de Juan II roi de Castille (1873).
* Petit romancero (vieux chants espagnols) (1878).
* Romanceiro (vieux chants portugais) (1881).
* Folk-lore (1885).
* Souvenirs sur l'émigration, l'Empire et la restauration, par le comte Alexandre de Puymaigre publiés par son fils (1884).
* Notices généalogiques sur la famille Boudet de Puymaigre (1887).
* Vieilles nouvelles (1887).
* Jeanne D'Arc au théâtre (1890).

## Referències

* 1 2 «Théodore-Joseph Boudet de Puymaigre». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Lamartine, Alphonse de; Croisille, Christian. Correspondance inédite d'Alphonse de Lamartine: Février 1848-1866 (en francès). Presses Univ Blaise Pascal, 1994, p. 294. ISBN 978-2-910875-03-9.
* ↑ Roque, M. Louis de la. Le Bulletin héraldique de France; ou, Revue historique de la noblesse (en francès), 1890, p. 416.
* ↑ «Théodore Boudet Puymaigre (comte de, 1816-1901)» (en francès). BNF. [Consulta: 13 abril 2020].
# Oulad Daoud Zkhanine

Oulad Daoud Zkhanine (en àrab اولاد داوود زخانين, Ūlād Dāwūd Zḥānīn; en amazic ⵡⵍⴰⴷ ⴷⴰⵡⴷ ⵣⵅⴰⵏⵉⵏ) és una comuna rural de la província de Nador, a la regió de L'Oriental, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 3.940 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Paedocypris progenetica

Es un peix, de fet el més petit del mon. Es un tipus de carpa endèmica que viu a Indonèsia. Les femelles com a màxim mesuren 10,3 mm. I els mascles 9,8 mm.

## Referències

* ↑ Kottelat, Maurice; Britz, Ralf; Hui, Tan Heok; Witte, Kai-Erik «Paedocypris, a new genus of Southeast Asian cyprinid fish with a remarkable sexual dimorphism, comprises the world's smallest vertebrate». Proceedings of the Royal Society B: Biological Sciences, 273, 1589, 22-04-2006, pàg. 895–899. DOI: 10.1098/rspb.2005.3419. PMC: PMC1560243. PMID: 16627273.

## Enllaços externs

* Paedocypris progenetica nadant
* pagina web amb video
# Tonko Bossen

Tonko Bossen (Països Baixos, 10 de juny de 1998) és un actor i cineasta neerlandès. El 2022, completarà el seu curs de Cinematografia a l'Acadèmia de Cinema dels Països Baixos.

## Filmografia
### Cinema

* 2013: Nooit te oud
* 2014: Oorlogsgeheimen
* 2014: Nena
* 2015: Doorbijten
* 2016: Kappen!
* 2017: Turn it around
* 2018: Cobain

### Televisió

* 2014: A'dam - E.V.A.
* 2015-2016: SpangaS
* 2015: Tessa
* 2016: Danni Lowinski
* 2016: Lost in the Game
* 2016: De Maatschap
* 2016: Centraal Medisch Centrum
* 2017: De mannentester
* 2018: Nieuwe buren
* 2018: Zomer in Zeeland
* 2018: Der Amsterdam Krimi. Labyrinth des Todes
* 2019: Oogappels
* 2019: Flikken Rotterdam
* 2021: Follow the SOA

## Referències

* ↑ «NPO-productie wint prijs op Amerikaans LHBT-festival», 21-06-2018.

## Enllaços externs

* Tonko Bossen a IMDb
* Tonko Bossen - All Stars Agency
# Cal Poldo

Cal Poldo és una obra barroca de Copons (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa en procés de restauració. Construïda en desnivell, de planta irregular.
Construïda en pedra. Portals adovellats, algun ha estat tapiat.
La casa té tres plantes i es de suposar que l'entrada principal dona a la plaça.

## Història

És del segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Poldo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 octubre 2017].
# Beatriz Pinheiro

Beatriz Paes Pinheiro de Lemos (Viseu, 29 d'octubre del 1871 - Lisboa, 14 d'octubre del 1922), també coneguda com a Beatriz Pinheiro, o Beatriz Pinheiro de Lemos, fou una poeta, actriu aficionada, arpista, i pionera del moviment feminista.
Amb la seua parella, el poeta Carlos de Lemos, va dirigir i editar el diari Ave azul, que dedicava molts articles a l'emancipació de les dones.
Col·laborà en la revista Ànima Feminina (1907-1908), dirigida per Albertina Paraíso i Virgínia Quaresma.
Beatriz Pinheiro entrà en la Lliga Portuguesa de la Pau l'any en què es creà, el 1899, i en fou delegada a Viseu.

## Algunes publicacions
### Llibres

* Serões póstumos (amb Carlos de Lemos). Viseu: Typografia da Folha, 1899
* Flores garrettianas: homenagem ao primeiro centenário do nascimento do Visconde d'Almeida Garrett 1799-1899. Viseu: 1899
* A mulher portuguesa e a guerra europeia. Lisboa: Associação de Propaganda Feminista, 1916

## Vegeu també

* Història de la dona

## Referències

* ↑ SOUSA, Martim de Gouveia e. Beatriz Pinheiro de Lemos e os Direitos das Mulheres Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ Cerqueira, Carla «Tavares, Manuela, Feminismos: percursos e desafios (1947-2007)» (en portuguès). Revista Crítica de Ciências Sociais, 94, 01-09-2011, pàg. 122–124. DOI: 10.4000/rccs.1608. ISSN: 0254-1106.
* ↑ «Ave Azul [1899-1900]». [Consulta: 24 setembre 2023].
* ↑ Fitxa en la Biblioteca Nacional de Portugal.
* ↑ «Dos salões literários ao associativismo pacifista, feminista, maçónico, republicano e socialista - Lagos da República». [Consulta: 24 setembre 2023].
* ↑ Vegeu-ne fitxes de la Biblioteca Nacional de Portugal.
# Arsenur

Un arsenur és un compost químic binari d'arsènic amb un metall menys electronegatiu.
Els arsenurs són obtinguts generalment escalfant una mescla de llurs constituents, i es descomponen per l'acció dels àcids diluïts alliberant arsà (antigament arsina), H$_3$As{\textstyle H_{3}As}. En el cas dels metalls alcalins i alcalinoterris l'aigua produeix ja la descomposició.

## Estat natural

En la naturalesa hom hi troba un bon nombre de minerals que són arsenurs, com ara la domeykita, Cu$_3$As{\textstyle Cu_{3}As}; la löllingita, FeAs$_2${\textstyle FeAs_{2}}; la niquelina, NiAs{\textstyle NiAs}; la safflorita, CoAs$_2${\textstyle CoAs_{2}} o la sperrilita, PtAs$_2${\textstyle PtAs_{2}}.

## Aplicacions

Un elevat nombre de metalls formen arsenurs, amb fórmules MAs$_n${\textstyle MAs_{n}}, on M és el metall i n pot valer 1, 2 o 3. Aquests composts tenen característiques semiconductores, essent el més conegut l'arsenur de gal·li, GaAs{\textstyle GaAs}. L'arsenur d'alumini, AlAs{\textstyle AlAs}, també és semiconductor i és un material avantatjós per fabricar aparells d'optoelectrònica com són els diodes emissors de llum. També es fa servir en la fabricació d'algunes cel·les solars.

## Referències

* ↑ «Arsenur». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Flora, S.J.S. Handbook of Arsenic Toxicology. Academic Press, 2014. ISBN 9780124199552.
* ↑ Minden, H. T. Some Optical Properties of Aluminum Arsenide. Applied Physics Letters. Vol. 17, Issue 9. pg. 358-360. 1970.
* ↑ Bult, R.P. (1977). U.S. Patent No. 4002505. Washington, DC: U.S. Patent and Trademark Office.
* ↑ Fraas, L.M. (1978). U.S. Patent No. 864, 300. Washington, DC: U.S. Patent and Trademark Office.
# Tongxinita

La tongxinita és un mineral de la classe dels elements natius. Rep el seu nom de la seva composició, del xinès tong (coure), i xin = zinc.

## Característiques

La tongxinita és un aliatge de coure i zinc, de fórmula química Cu₂Zn. Cristal·litza en el sistema isomètric. Es tracta d'un mineral que ha estat publicat sense l'aprovació definitiva de l'Associació Mineralògica Internacional.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la tongxinita pertany a «01.AB - Metalls i aliatges de metalls, família zinc-coure» juntament amb els següents minerals: cadmi, reni, zinc, titani, danbaïta, α-llautó, zhanghengita i zinccopperita, així com de tres espècies més encara sense nom definitiu.

## Formació i jaciments

Se n'ha trobat a diversos indrets de la Xina: Tuolugou (Qinghai), Dalucao, Maoniuping i Baxi (Sichuan), Longruri, Malasongduo i Yulong (Regió Autònoma del Tibet), i Sanchakou (Xinjiang). A fóra de la Xina també se n'ha trobat a Jäkälä-Äytsi (Lapland, Finlàndia) i a Kumak (Urals, Rússia).

## Referències

* ↑ «Tongxinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 gener 2016].
# Maria Eugènia d'Àustria

Maria Eugènia d'Àustria (Madrid, 21 de novembre de 1625-21 de juliol de 1627) va ser una infanta d'Espanya, tercera filla dels reis Felip IV i Isabel de Borbó, morta prematurament als 20 mesos de vida.
Va néixer a Madrid el 21 de novembre de 1625, filla tercera dels reis Felip IV de Castella i Isabel de Borbó. Immediatament va rebre l'aigua de socors de la mà del Patriarca de les Índies Occidentals. Els monarques, l'1 de gener següent van visitar l'oratori de la infanta Maria i els santuaris de l'Almudena i d'Atocha. La infanta va quedar a cura de la comtessa d'Olivares. El maig es va rebre al cardenal Francesco Barberini, nebot del papa Urbà VIII, enviat expressament des de Roma per donar l'enhorabona pel naixement de la infanta, i que en va ser un dels padrins durant el bateig solemne, que es va celebrar el 7 de juny de 1626 a la capella del Reial Alcàsser, oficiat pel cardenal Antonio Zapata, mentre que la padrina va ser la infanta Maria, recentment esdevinguda reina d'Hongria. Va morir a la capital durant la infància, amb només 20 mesos d'edat, el 21 de juliol de 1627. Les despulles va ser conduïdes al Reial Monestir de San Lorenzo del Escorial l'endemà de la seva mort.

## Referències

* ↑ Berni y Catalá, Joseph. Creación, antigüedad y privilegios de los títulos de Castilla (en castellà). València: J. Berni y Catalá, 1769, p. 72.
* 1 2 3 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes. Diccionario histórico... (en castellà). Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1791, p. 47-48.
* 1 2 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 54.
* 1 2 3 Flórez, Enrique. Memorias de las reynas catholicas (en castellà). vol. 2. Madrid: Antonio Marín, 1761, p. 929.
* ↑ Quevedo, José. Historia del Real Monasterio de San Lorenzo... del Escorial... (en castellà). Madrid: Establecimiento Tipográfico de Mellado, 1849, p. 367.
# Toshio Miyaji

Toshio Miyaji, és un exfutbolista japonès.

## Selecció japonesa

Toshio Miyaji va disputar 2 partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* Japan National Football Team Database
# Francesc Barra

Francesc Barra fou un militar barceloní del segle xvii.

## Vida i Obra

Poc o res es coneix de la vida de Francesc Barra: Se sap que va ser professor a l'escola d'Artilleria de Barcelona i que dirigia el baluard de Santa Eulàlia (actuals Dressanes) durant el Corpus de Sang i que va provocar, no se sap si de forma involuntària, la mort del virrei comte de Santa Coloma.
És l'autor d'un dels primers tractats d'artilleria que es van publicar a la península: el Breu Tractat de Artilleria recopilat de diversos autors i treballat per Francesch Barra barcelonés i mestre de la eschola de Artilleria de la insigne Ciutat de Barcelona (1642). El llibre està dedicat al Consell de Cent i als seus consellers i està precedit de dues poesies, una d'elles de Francesc Fontanella que, a més de poeta, també va ser superintendent d'artilleria a la ciutat i probablement el seu superior. El tractat està fortament influenciat per la Plática Manual de Artillería (1592) de Luís Collado.

## Referències

* ↑ de la Fuente de Pablo, pàgina 10-12.
* ↑ de la Fuente de Pablo, pàgina 7.
* ↑ Rubió i Balaguer, pàgina 233.
* ↑ de la Fuente de Pablo, pàgina 9.
* ↑ de la Fuente de Pablo, pàgina 23.

## Bibliografia

* Rubió i Balaguer, Jordi. Obra dispersa. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1999. ISBN 84-8415-045-3.
* de la Fuente de Pablo, Pablo «El “Breu tractat de Artilleria” de Francesc Barra (1642), una obra pionera en lengua catalana» (en (castellà)). Tiempos Modernos, Vol. 7, Num. 27, 2013, pàg. 7-27. ISSN: 1699-7778.
* Del Pozo Ferrer, Montserrat «La temàtica militar a Besalú, notícia d'un breu tractat d'artilleria.». Quaderns de les Assemblees d’Estudis., Vol. 1, Núm. 9, 2003, pàg. 59-71.
* Barra, Francesc. Breu tractat d'artilleria (en català). Barcelona: En casa de Iaume Mathevat, 1642 [Consulta: 8 maig 2022].

## Enllaços externs

* «Francesc Barra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. (català)
# Añada pa un güeyu muertu

Añada pa un güeyu muertu és una novel·la en asturià escrita per Adolfo Camilo Díaz en 1985, guanyadora del Premi Xosefa Jovellanos. Es tracta d'un thriller crepuscular que va marcar tota una generació de narradors asturians. La novel·la, editada llavors pel Govern asturià, va tenir una bona rebuda per part de la crítica i el públic, i ha convertit el seu autor (que tornaria a guanyar el premi en altres tres ocasions) en un referent ineludible de la literatura asturiana contemporània. Es tracta d'una novel·la inaugural per a la literatura en asturià: és la primera novel·la de Ciència-ficció i la primera amb una lesbiana com a protagonista. La llengua asturiana certificava, d'esta manera, que era apta per a representar qualsevol trama o sentiment. La influència d'Añada pa un güeyu muertu, una novel·la que va fer que la literatura en asturià entrés en la Segona Generació del Surdimientu, ha sigut reconeguda amb el pas dels anys com una novel·la de culte de les lletres asturianes.

## Argument

La família de l'enginyer cap d'una central nuclear entreté els ocis nocturns veient el televisor quan una fuita a la central nuclear -opció possible que no es confirma en la novel·la- «solidifica» els personatges catòdics que s'escapen de les 625 línies i comencen a matar.

## Segona edició

Suburbia Ediciones va rellançar esta novel·la inaugural en 2011 amb una edició on el mateix autor va revisar el text per netejar-ho de hiperasturianismes i expressions usades en la llengua literària d'aquell període però estranyes per al lector actual. L'edició es completa amb un epíleg explicatiu de l'autor i un pròleg de Xandru Fernández.

## Referències

* ↑ «Suburbia Ediciones reedita “Añada pa un güeyu muertu”» (en asturià). asturies.com. [Consulta: 8 maig 2021].
# Atanasi IV

Atanasi IV (en grec Ἀθανάσιος Δ') va ser patriarca de Constantinoble durant vuit dies, del 2 al 10 d'agost de 1679.
El patriarca Dionís IV el va deposar del seu càrrec de bisbe de Raidestos per la seva ineptitud i el comportament inadequat que mostrava als seus fidels. Va poder pujar a la seu per l'abdicació de Dionís IV i pel suport dels opositors a aquell patriarca.

## Referències

* ↑ «Ἀθανάσιος Δ'» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 7 agost 2023].
# Old Harbor

Old Harbor és una població dels Estats Units a l'estat d'Alaska. Segons el cens del 2007 tenia 215 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Old Harbor tenia 237 habitants, 79 habitatges, i 51 famílies La densitat de població era de 4,4 habitants/km².
Dels 79 habitatges en un 44,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 32,9% hi vivien parelles casades, en un 13,9% dones solteres, i en un 34,2% no eren unitats familiars. En el 26,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,6.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 39,7% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 29,5% entre 25 i 44, un 19% de 45 a 60 i un 4,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 27 anys. Per cada 100 dones hi havia 127,9 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 127,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.500 $ i la renda mediana per família de 26.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.750 $ mentre que les dones 23.750 $. La renda per capita de la població era de 14.265 $. Aproximadament el 30,8% de les famílies i el 29,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Old Harbor». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 16 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Old Harbor». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 16 juliol 2010].
# Mastacembelus plagiostomus

Mastacembelus plagiostomus és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 30 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 88.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical (25 °C-28 °C; 3°S-9°S) que viu en aigües poc fondes i de fons rocallós.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és un endemisme del llac Tanganyika.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Matthes, H., 1962. Poissons nouveaux ou intéressants du lac Tanganika et du Ruanda. Annales du Musee Royal de l'Afrique Centrale Serie 8 Zoologie Núm. 111: 27-88, Pls. 1-4.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma. 145 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.
* ↑ Coulter, G.W., 1991. Composition of flora and fauna. P. 200-274. A: G.W. Coulter (ed.). Lake Tanganyika and its life. Natural History Museum Publications, Oxford University Press. Londres, Oxford i Nova York.
* ↑ Travers, R.A., G. Eynikel i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1986. Mastacembelidae. P. 415-427. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Vreven, E.J., 2005. Redescription of Mastacembelus ophidium Günther, 1893 (Synbranchiformes: Mastacembelidae) and description of a new spiny eel from Lake Tanganyika. J. Nat. Hist. 39(18):1539-1560.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* ITIS (anglès)
# Toshio Ōta

Toshio Ōta (太田 敏夫, Ōta Toshio, 20 de març de 1919 - 21 d'octubre de 1942) va ser un as de caça japonès de la Segona Guerra Mundial. A principis de 1942, als 22 anys, volava un Mitsubishi A6M Zero amb el grup aeri Tainan, amb seu a Lae. Allà el jove suboficial de 1a classe es va convertir en un dels anomenats "Trío de neteja" d'asos japonesos, juntament amb els seus companys d'esquadra Saburo Sakai i Hiroyoshi Nishizawa.
La primera mort confirmada d'Ōta, d'un P-40E Warhawk de la Força Aèria de l'exèrcit nord-americà, va ser sobre Nova Guinea l'11 d'abril de 1942. Traslladat a Rabaul l'agost, va abatre quatre Wildcat en una missió. Ōta va resultar mort en una combat amb els Grumman F4F Wildcats del Cos de Marines dels Estats Units sobre Guadalcanal el 21 d'octubre, poc després d'haver abatut un Wildcat ell mateix. Es creu que el seu oponent victoriós és el tinent Frank C. Drury del VMF-212. A Ōta se li atribueixen 34 victòries en els sis mesos que van des d'abril fins a octubre de 1942, cosa que el converteix en el quart màxim as de la Marina Imperial Japonesa.
A la seva autobiografia, Sakai va descriure Ōta com a extravertit i amable, en contrast amb el més reservat Nishizawa, i va dir que hauria estat "més com a casa a un night-club " que a Lae.
| « | Només puc pensar en Nishizawa i Ota com a pilots genials. No pilotaven els seus avions, formaven part del zero, com si estiguessin soldats amb la fibra del caça; un mecanisme automàtic que semblava funcionar com una màquina capaç de pensar amb intel·ligència. Es trobaven entre els millors pilots japonesos... Tots dos homes eren fidels a les seves funcions com a pilots de caça. Tot quedava subordinat a la seva funció de combat. | » |
| — Saburo Sakai |||

## Referències

* "Winged Samurai - Saburo Sakai and the Zero Fighter Pilots" by Henry Sakaida, Champlin Fighter Museum, 1985, ISBN 0-912173-05-X
Plantilla:IJN
# Letia

Letia (en cors Letia) és un municipi francès, situat a la regió de Còrsega, al departament de Còrsega del Sud. L'any 1999 tenia 96 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 258 | 285 | 252 | 204 | 122 | 96 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2001- | Jean-Luc Chiappini | | |

## Personatges il·lustres

* Saveriu Paoli, escriptor cors