OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Omero Tognon

Omero Tognon (Pàdua, 3 de març de 1924 - Pordenone, 23 d'agost de 1990) fou un futbolista italià de la dècada de 1950.
Fou 8 cops internacional amb la selecció de futbol d'Itàlia amb la qual participa als Mundials de 1950 i 1954.
Pel que fa a clubs, destacà a AC Milan.

## Referències

* ↑ Profile at FIGC Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. (italià)
* ↑ Profile at enciclopediadelcalcio.it (italià)
* ↑ Omero Tognon a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Omero Tognon» (en italian). magliarossonera.it. [Consulta: 1r agost 2010].
* ↑ «A.C. Milan Hall of Fame: Omero Tognon». A.C. Milan. [Consulta: 13 maig 2017].
# Resolució 159 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 159 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada per unanimitat el 28 de setembre de 1960, després d'examinar l'aplicació de Mali per a ser membre de les Nacions Unides, el Consell va recomanar a l'Assemblea general que Mali fos admesa.
Mali, juntament amb la República de Senegal, havia estat admès com a membre de la Federació de Mali per la Resolució 139, fins que la federació es va trencar el 20 d'agost de 1960.

## Vegeu també

* Llista de Resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 101 a 200 (1943 - 1976)

## Referències

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Castell de Claypotts

El castell de Claypotts és una casa-torre amb planta en Z del segle xvi situat a l'entrada de Broughty Ferry (Dundee, Escòcia). És un dels castells millor conservats de l'època i es troba sota la cura de Historic Scotland, que ho obre al públic varis dies a l'any.

## Història

El castell va ser fet construir per John Strachan de Claypotts entre 1569 i 1588 en terrenys que l'abadia de Lindores arrendava al clan Stracham des de principis de segle per 12 lliures esterlines, encara que el pagament també incloïa 12 galls. La família Strachan el va vendre l'any 1601 a sir William Graham de Ballunie qui més tard ho va vendre a sir William Graham de Claverhouse. William no va dormir ni una nit al castell, sinó que només va ser usat pels seus grangers. A la mort del seu successor John Graham, I vescomte de Dundee a la batalla de Killiecrankie (1689), la propietat va passar a les mans de la corona.
L'any 1694 el castell va ser atorgat a James Douglas, 2° marquès de Douglas. Després de la mort del seu fill Archibald Douglas, 1er duc de Douglas la possessió del castell va passar als tribunals fins que l'any 1769 va ser atorgat a Archibald Douglas, 1er baró de Douglas. El castell va passar a les mans de l'estat l'any 1926 i ara ho administra Historic Scotland.
Diu la llegenda que al castell va habitar un brownie molt treballador que ajudava molt als servents de la casa fins que se'n va anar cansat per la vagància d'una assistenta de la cuina.

## Arquitectura

El castell té un clàssic disseny en Z amb dues torres rodones en els costats oposats de l'edifici principal. El castell es troba extraordinàriament ben conservat a causa que mai va tenir un marcat paper defensiu. Si bé el disseny és clàssic, les habitacions quadrades amb teulades a dues aigües són úniques.
L'interior és també innovador, amb dues escales en comptes d'una. Una torra allotjava a la família i una altra als convidats. El pis més alt de l'edifici principal era una plataforma d'on sortien balconades.

## Referències

* ↑ «Claypotts Castle» (en anglès). www.historic-scotland.gov.uk.
* ↑ Ash, Russell. Folklore, Myths and Legends of Britain. Reader's Digest Association Limited, 1973, p. 460. ISBN 9780340165973.
* ↑ Pàgina del castell de Claypotts a la web de rampantscotland.com (en anglès)
# Iessaúlivka

Iessaúlivka (en ucraïnès Єсаулівка, en rus Есауловка, Iessaúlovka) és una vila de la província de Luhansk a Ucraïna. Fins al 2020 formava part del districte d'Antratsit, però després passà a formar part del districte de Rovenkí. La vila està ocupada per Rússia des de la Guerra al Donbàs i és administrada per la República Popular de Luhansk. El 2022 tenia 1.412 habitants.

## Història

La vila fou fundada el 1777 amb el nom de Ievdokovka, anomenada així pel nom de la vídua del primer terratinent, Ievdòkia. El 1803 fou reanomenada amb el seu nom actual pel rang del nou propietari cosac, Iessaül. El 1827, els especialistes de la fosa de ferro de Luhansk varen descobrir dipòsits de plom prop del poble. A finals del segle xix, el científic danès Gramm dugué a terme una investigació sobre la recerca de minerals, que ja havia començat l'acadèmic Txerníssov. L'acadèmic aconseguí descobrir dipòsits d'or a Hostroma Bugra, a la serralada de Nagolni, després de la qual cosa la recerca del metall preciós es va convertir en una de les fonts d'ingressos per als camperols locals.
Finalment esdevingué un assentament de tipus urbà el 1938. El 1937, s'inaugurà una mina i una fàbrica, que existiren fins al 1940, atès que s'esgotaren les reserves industrials de matèries primeres.
L'estiu del 2014, durant la Guerra al Donbàs, les forces prorusses prengueren el control de Iessaúlivka i des d'aleshores la vila està controlada per la República Popular de Luhansk.

## Referències

* 1 2 «Численность населения по состоянию на 1 октября 2015 года по Луганской Народной Республ ике» (en rus). Luhansk People's Republic. Arxivat de l'original el 2016-02-04. [Consulta: 21 desembre 2015].
* ↑ Изд-во Ведомостей Верховного Совета РСФСР. СССР. Административно-территориальное деление союзных республик : изменения, происшедшие за время с 1/X 1938 г. по 1/III 1939 г., 1939.
# Redding (Califòrnia)

Redding és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 80.865 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Redding tenia 80.865 habitants, 32.103 habitatges, i 20.995 famílies. La densitat de població era de 534,3 habitants/km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,1% tenia menys de 18 anys, un 9,7% entre 18 i 24, un 26,4% entre 25 i 44, un 22,2% de 45 a 60 i un 15,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.194 $ i la renda mediana per família de 41.164 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.985 $ mentre que les dones 24.652 $. La renda per capita de la població era de 18.207 $. Entorn de l'11,3% de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- Redding». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Redding». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Lo Castèl de Londras

Lo Castèl (en francès i oficial, Mas-de-Londres) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Grameen Bank

El Grameen Bank és una organització dedicada a la concessió de microcrèdits, que fou fundada a Bangladesh el 1976 per Muhammad Yunus. L'organització i el seu fundador foren guardonats amb el Premi Nobel de la Pau de 2006, pels esforços fets en favor del desenvolupament social i econòmic dels més desafavorits.
El funcionament del banc és senzill: grups de cinc persones reben diners en préstec, amb molt pocs requisits, però el grup sencer perd la possibilitat de nous crèdits si un d'ells no aconsegueix cancel·lar-ne la seva part. Això crea incentius econòmics per tal que el grup actuï de forma responsable, fent que el banc resulti econòmicament viable. La majoria de clients del banc són dones i més del noranta per cent dels crèdits són retornats.

## Referències

* ↑ Gómez Gil, Carlos. El colapso de los microcréditos en la cooperación al desarrollo, 2016. ISBN 978-84-9097-275-5.
* ↑ «The Nobel Peace Prize 2006» (en anglès americà). [Consulta: 6 març 2022].
* 1 2 «Yunus unveils vision to end global poverty» (en anglès). The Daily Star, 11-12-2006. Arxivat de l'original el 2022-03-29. [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ «Credit where credit is due: The banker who changed the world» (en anglès). The Independent, 22-03-2007. Arxivat de l'original el 2007-03-22. [Consulta: 6 març 2022].

## Bibliografia complementària

* Yunus, Muhammad; Jolis, Alan. Banker to the Poor (en anglès). Nova York: Public Affairs, 2007. ISBN 978-1-58648-198-8.

## Enllaços externs

* Grameen Bank - Lloc web oficial
* Fundació Grameen (anglès)
* Pàgina del Premi Nobel de la Pau de 2006 (anglès)
# Iesse de Kartli

Iesse o Ali Quli Khan (? - Tblisi, 1727) fou fill de Levan de Kartli i de la seva segona esposa Tinantin Abalishvili, Djanisin (Virrei) de Geòrgia pel xa de Pèrsia del setembre del 1704 al 1708, governador general de Kerman o Kerman 1708-1709 i 1709-1711, i mestre general d'ordenances de Pèrsia 1711-1714. Va rebre el títol d'Ali Quli Khan del xa el 1709.
El 1712 es va casar amb Mariami (morta el 1714,) filla d'Erasti Qaplanishvili-Orbeliani, Príncep de Kvemo-Sabaratiano. Després es va casar amb Eleni Bagrationi Begum (morta el 1745), que es va fer monja (era germana d'Irakli I de Kartli i Kakheti). Va tenir vuit fills legítims un dels quals fou el catholicos Antoni I de Geòrgia (1744-1755 i 1764-1788).
El xa li va concedir el regne de Kartli el 10 de març de 1714 essent coronat el 20 d'octubre de 1714. Aviat va demostrar que era poc competent per la seva addicció a l'alcohol. Fou deposat l'1 de juny de 1716 per la seva ineptitud, en obtenir el suport de la noblesa i mantenir la llei i l'ordre.
Va marxar de Kartli en arribar el nou rei, Bakar de Kartli el 17 de setembre de 1716 i es va retirar a Kakhètia.
Restaurat pels turcs el 1723, el soldà li va donar el títol de Mustafà Paixà o Mustafa Pasha (maig de 1723).

## Bibliografia

* D. M. Lang, Georgia and the Fall of the Safavi Dynasty, BSOAS 14, 1952
* D. M. Lang, The Last Years of the Georgian Monarchy, 1658-1832, New York, 1957
* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.

## Enllaços externs

* Genealogia
# HSUPA

HSUPA (High-Speed Uplink Packet Access o accés ascendent de paquets a alta velocitat) és un protocol d'accés de dades per xarxes de telefonia mòbil amb una taxa de transferència de pujada de fins a 7,2 Mbit/s. Qualificat com a generació 3.75 (3.75G) o 3.5G Plus, és una evolució de HSDPA (High-Speed Downlink Packet Access, accés descendent de paquets a alta velocitat), nomenat popularment com 3.5G. La solució HSUPA potencia inicialment la connexió de pujada UMTS/WCDMA (3G). HSUPA està definit en Universal Mobile Telecommunications System Release 6 estàndard publicat per 3GPP, com una tecnologia que ofereix una millora substancial en la velocitat per al tram de pujada, des del terminal cap a la xarxa.
HSDPA i HSUPA, ofereixen altes prestacions de veu i dades, i permet la creació d'un gran mercat de serveis IP multimèdia mòbil.

## Referències

* ↑ http://www.3GPP.org www.3GPP.org

## Vegeu també

* HSPA
* HSPA+

## Enllaços externs

* de cobertura HSUPA de Vodafone Espanya
# San Quirico d'Orcia

San Quirico d'Orcia és un comune (municipi) de 2.646 habitants de la província de Siena, a la regió italiana de la Toscana, situat a uns 80 km al sud-est de Florència i uns 35 km al sud-est de Siena, dins de la Vall de l'Orcia. S'anomena així en honor de Sant Quirze.
Situat a la Via Francigena, San Quirico d'Orcia limita amb els municipis de Castiglione d'Orcia, Montalcino i Pienza.

## Llocs d'interès

La frazione de Vignoni alberga un castell, una residència dels Salimbeni al segle xii. Inclou una torre sense sostre i una església romànica, que havia allotjat un crucifix de Giambologna, ara al Museu de Montalcino. Hi ha annexe el palau (reconstruït) del segle xv "Palazzo degli Amerighi", on es va establir una trama contra els espanyols que van amenaçar la República de Siena en 1558-59.
San Quirico d'Orcia acull les següents esglésies:
* Col·legiata de San Quirico. Antiga "pieve" rural (església plebeu) del segle viii, amb una font baptismal, va ser reconstruïda en l'estructura actual al segle xii. La secció posterior va ser alterada el 1663 per afegir el cor. Té una estructura de creu llatina, amb una sola nau i capelles laterals. Notable és el portal principal, a l'estil llombard, que consisteix en un protiro decorat en pedra arenisca, amb columnes recolzades per lleons. L'arc inclou deu columnes, els capitells estan decorats amb animals i figures de vegetals, mentre que l'arquitrau té dos cocodrils enfrontats. La lluneta té una escultura d'alt relleu que suposadament retrata Sant Damas, encara que probablement és identificat amb Sant Quirze. Un portal lateral, afegit al segle xiii, s'ha atribuït a Giovanni Pisano, que es trobava a Siena en aquella època. La major part de la decoració interior data del segle xvii, mentre que el campanar va ser reconstruït en 1798-1806.
* Església romànica de San Biagio a Vignoni.
* Església de Santa Maria Assunta (finals del segle xi).
* Església de San Giovanni Battista (Sant Joan Baptista), a Bagno Vignoni.
* Església de Madonna di Vitaleta, amb una "Mare de Déu" atribuïda a Andrea della Robbia.
* Horti Leonini (1561), un exemple de jardí italià.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January» (en anglès). Istat. [Consulta: 4 febrer 2019].

## Enllaços externs

* San Quirico d'Orcia - Lloc web oficial (italià)
* Collegiate Church of Saints Quirico and Giulitta, San Quirico d'Orcia
# François-Xavier Wurth-Paquet

François-Xavier Wurth (Ciutat de Luxemburg, 16 d'abril de 1801 - Ciutat de Luxemburg, 4 de febrer de 1885) fou un polític, jurista i arqueòleg luxemburguès. Va ser el president del Consell d'Estat de Luxemburg, càrrec que va exercir des del 1870 a 1871.
Nascut a la Ciutat de Luxemburg, va estudiar dret a Lieja i després va ser advocat, jutge, fiscal i el 1848 president de la Cort Superior.
Entre 1845 a 1848 va ser membre de l'Assemblea dels Estats. Elegit per representar el cantó d'Esch-sur-Alzette a l'Assemblea Constituent, el 1848. Va servir al gabinet de Charles-Mathias Simons com a Administrador General de Justícia de 1853 a 1856, i com a Administrador General d'Interior de 1856 a 1858. Més tard va ser membre del Consell d'Estat del 6 d'octubre de 1858 a 4 de febrer de 1885, i el seu president de 1870 a 1871.
Wurth-Pacquet va ser el president fundador de l'Associació Arqueològica de Luxemburg, el precursor de la Secció Històrica de l'Institut Gran Ducal, va ocupar aquest càrrec de 1845 a 1853, quan va entrar al govern, i novament des de 1876 fins a la seva mort el 1885. A les publicacions d'aquesta institució, va fer inventaris de documents antics luxemburguesos així com la publicació d'extrets. Va examinar 18.000 documents, així com còpies d'altres 60.000 documents procedents de l'estranger, donant aquesta col·lecció a l'Institut després de la seva mort. També va ajudar a establir el que avui s'ha convertit en el Museu Nacional d'Història i d'Art de Luxemburg.
La filla de Wurth-Pacquet era Hélène Wurth, qui pel seu matrimoni va entrar a formar part de la família Brasseur. El seu marit, Pierre Brasseur, va ser un magnat de la mineria que va fundar la companyia que més tard es convertiria en el grup Arbed. La parella, alhora va tenir cinc fills, incloent el polític Xavier Brasseur.

## Referències

* ↑ «Membres depuis 1857» (en francès). Consell d'Estat de Luxemburg. Arxivat de l'original el 2009-11-03. [Consulta: 11 juliol 2015].
* ↑ (francès)/(alemany) «Mémorial A, 1848, No. 38» (PDF). Service central de législation. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 7 desembre 2015].
* ↑ (francès) Thewes, Guy. "Les gouvernements du Grand-Duché de Luxembourg depuis 1848". Service information et presse du gouvernment. Luxembourg: Imprimerie Centrale, 2011. pp. 21-22
# Museu d'art Kimbell

El Museu d'Art Kimbell (en anglès: Kimbell Art Museum) està situat a la ciutat de Fort Worth, Texas, EUA.
Alberga una petita i exquisida col·lecció d'art d'Europa, Àsia i de les cultures precolombines. La col·lecció pictòrica és sorprenent, i s'ha format en els últims quaranta anys. Hi ha obres de Picasso (Retrat cubista d'home amb pipa), Duccio, Fra Angelico, Andrea Mantegna, Caravaggio (Els jugadors de cartes), El Greco, Rembrandt, Monet, Thomas Gainsborough, Rubens, Velázquez (Retrat de Pedro de Barberana), Adam Elsheimer, Cézanne, Edgar Degas i Piet Mondrian, entre molts altres. L'edifici del museu es va inaugurar el 1972 i el va dissenyar Louis Kahn.

## Enllaços externs

* Web oficial del Museu d'Arte Kimbell (anglès)
* Visita virtual
# Lo Caubell de Sas

Lo Caubell de Sas és una muntanya de 2.286,1 m d'altitud del terme de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà, en el territori de l'antic terme de Benés.
Es troba a l'est-nord-est del poble de Sas, al nord-est de Sant Quiri, i al nord-oest de Benés. Forma part de la carena de la Serra de la Costa, amb el Tossal del Cogomar situat just al nord-est de lo Caubell de Sas. Aquesta muntanya és així anomenada per la seva característica part superior pelada. Està composta per un doble tossal, anomenat Tossal de la Costa, de 1.867,2 m d'altitud en el seu component meridional i lo Casterilló, de 1.876,5, al nord.
# Rhoiptelea

Rhoiptelea és un gènere monotípic de plantes amb flors juglandàcies, conté una sola espècie, Rhoiptelea chiliantha. Aquest gènere anteriorment es considerava dins la seva pròpia família, Rhoipteleaceae, `però el sistema APG III de 2009 el posa a la família Juglandaceae. Rhoiptelea chiliantha actualment és una planta nativa del sud-oes de la Xina i nor del Vietnam però fins al Plistocè mitjà també ocupaven el nord-oest de la regió mediterrània incloent els Països Catalans],. Són arbres pol·linnitzats pel vent i les flors estan disposades en grans panícules, normalment de 32 cm de llargada similars a les cues dels cavalls i els fruits són petites nous. Les fulles són pinnades i pairàcies. És una espècie protegida a la Xina.

## Referències

* ↑ Pollen records and climatic cycles in the North Mediterranean region since 2.7 Ma JEAN-PIERRE SUC & SPERANTA-MARIA POPESCU Laboratoire Paléo Environnements et PaléobioSphère (UMR 5125 CNRS), Université Claude Bernard – Lyon 1, 27–43 boulevard du 11 Novembre, 69622Villeurbanne Cedex France.
# Iessin

Iessin (en rus: Есин) és un poble (un khútor) de l'óblast de Volgograd, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 110 habitants. Pertany al districte municipal de Pal·làssovka.

## Referències

* ↑ «Газ пришел в хутор Ближнемельничный». Arxivat de l'original el 2018-01-04. [Consulta: 4 gener 2018].
# Història moderna d'Armènia

Durant els últims anys d'existència de l'Imperi Otomà (1915-1922) una gran proporció d'armenis que vivien a Anatòlia moriren com a resultat del que s'anomena freqüentment el genocidi armeni, que és vist per la major part d'historiadors occidentals i armenis com una matança massiva realitzada per l'Estat. Les autoritats turques, si més no, mantenen que les morts foren el resultat de la guerra civil, a més de les malalties, la fam i les morts causades en ambdós bàndols. La majoria d'estimacions del nombre d'armenis assassinats va de 600.000 a 1.500.000, i aquests fets són commemorats tradicionalment el dia 24 d'abril. Els armenis i molts altres països arreu del món han intentat veure reconeguts oficialment els fets com un genocidi.
Després d'un breu període d'independència en una república armeniana pròpiament dia, establerta després de la Revolució Russa, Armènia va ser reincorporada a l'òrbita soviètica des del 1922 fins al 1936 com la República Socialista Federada Transcaucàsica i del 1936 al 1991 com la República Socialista Soviètica d'Armènia. El 1991 aconsegueix la independència. Tot i això, el conflicte militar que havia iniciat amb Azerbaidjan l'any 1988 (amb raó de la possessió d'un territori de majoria ètnica armènia dins de l'Estat d'Azerbaijan anomenat Nagorno Karabakh) no va tenir esclats violents fins al 1994, quan es va decretar una treva. Les forces de l'Exèrcit armeni van prendre possessió de l'Alt Karabakh i dels districtes del voltant de l'Azerbaidjan. Les economies dels dos països implicats han resultat molt damnificades per l'absència d'una resolució pacífica.
# San Stino di Livenza

San Stino di Livenza (vènet San stin de ła livenza; friülès San Stin) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Venècia. Antigament formà part del Mandament di Puart. L'any 2011 tenia 13144 habitants. Limita amb els municipis d'Annone Veneto, Caorle, Cessalto (TV), Concordia Sagittaria, Eraclea, Motta di Livenza (TV), Portogruaro i Torre di Mosto.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Luigino Moro | Llista cívica |
# François-Xavier Nzuwonemeye

François-Xavier Nzuwonemeye és un antic soldat de Ruanda, conegut principalment pel seu paper en el genocidi ruandès.

## Antecedents i paper en el genocidi

Nzuwonemeye va néixer a la prefectura rural de Kigali; és d'ètnia hutu. Nzuwonemeye va ingressar a les Forces Ruandeses de Defensa, i el 1994 va ocupar el càrrec de major. El 1993, era comandant del 42 batalló de les FRD; posteriorment va ser ascendit a comandant del Batalló de Reconeixement.
L'acusació del TPIR al·lega que entre 1990 i 1994, Nzuwonemeye i altres oficials van conspirar per exterminar als civils tutsis i opositors polítics, i van ajudar a entrenar els "interahamwe" i grups de milícies que van cometre el genocidi.
Després de la mort d'Habyarimana i el començament del genocidi, els membres del Batalló de Reconeixement comandats pel subordinat de Nzuwonemeye, Innocent Sagahutu, "van detenir, arrestar, assaltar sexualment i van matar" a la primera ministra de Ruanda, Agathe Uwilingiyimana. També van prendre la custòdia dels deu mantenidors de la pau d'UNAMIR que havien estat custodiant la seva casa. Van ser traslladats al Camp Kigali, un campament de les FAR, on van ser "atacats i copejats" pels membres de RECCE sota el comandament de Sagahutu i posteriorment van ser assassinats. Van ser acompanyats en aquests fets per membres del Guàrdia Presidencial comandada pel Major Protais Mpiranya.

## Després del genocidi

Nzuwonemeye va fugir de Ruanda després de la victòria del Front Patriòtic Ruandès (RPF). En una acusació modificada per última vegada el 25 de setembre de 2002, el Tribunal Penal Internacional per a Ruanda va acusar Nzuwonemeye de "conspiració per cometre genocidi, genocidi, crims contra la humanitat i violacions de la Convenció de Ginebra."
Nzuwonemeye va ser arrestat a França el 15 de febrer de 2000, el mateix dia que el seu antic company, Innocent Sagahutu, va ser arrestat a Dinamarca.
Va ser transferit a l'autoritat del TPIR el 23 de maig de 2000. En 2006 se li va fer un judici conjunt amb altres agents FRD implicats en el genocidi. L'11 de febrer de 2014, Nzuwonemeye va ser absolt pel TPIR.

## Referències

* 1 2 3 4 Indictment against Nzuwonemeye Arxivat 2017-02-05 a Wayback Machine. from the ICTR
* ↑ ICTR/Calendar – Eight Trials Set for March 2006, Reuters, March 2, 2006
* ↑ UN Court, On Appeal, Acquits 2 Rawandans in 1994 Genocide, New York Times, Feb 11, 2014

## Enllaços externs

* Information on indictees at the Library of Congress (archived 2005-05-20)