OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Campigliaïta

La campigliaïta és un mineral de la classe dels sulfats, que pertany al grup de la devil·lina. S'anomena així per la seva localitat tipus. És l'anàleg de manganès de la devil·lina i la lautenthalita. El mineral presenta una combinació d'elements única: és l'únic sulfat de manganès i coure.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la campigliaïta pertany a «07.D - Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana només; plans d'octaedres que comparteixen vores» juntament amb els següents minerals: langita, posnjakita, wroewolfeïta, spangolita, ktenasita, torreyita, christelita, devil·lina, ortoserpierita, serpierita, niedermayrita, edwardsita, carrboydita, glaucocerinita, honessita, hidrohonessita, motukoreaita, mountkeithita, shigaïta, wermlandita, woodwardita, zincaluminita, hidrowoodwardita, zincowoodwardita, natroglaucocerinita, nikischerita, felsőbányaïta, lawsonbauerita, mooreïta, namuwita, bechererita, ramsbeckita, vonbezingita, redgillita, calcoalumita, nickelalumita, kyrgyzstanita, guarinoïta, schulenbergita, theresemagnanita, UM1992-30-SO:CCuHZn i montetrisaïta.

## Característiques

La campigliaïta és un sulfat de fórmula química Mn$^{2+}$Cu₄(SO₄)₂(OH)₆·4H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic.

## Formació i jaciments

Es forma com a mineral secundari en les zones oxidades en skarns de sulfurs metàl·lics. Només s'ha descrit a Austràlia, Itàlia, Regne Unit i els EUA.

## Referències

* ↑ «Campigliaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Campidanès

El campidanès o campidanés és un dialecte del sard parlat al sud de Sardenya, a la ciutat metropolitana de Càller, a la província de Nuoro i a la província de Sardenya del Sud. És el més nombrós, es calcula que el parla el 60% dels sards i és usat com a koiné a la part sud de l'illa, així com per molts emigrants sards a Torí, Milà i Gènova o fora d'Itàlia, a Austràlia i Alemanya.
Com sol passar entre les llengües romàniques, té afinitats amb el català i el castellà.

## Referències

* ↑ Campidanés en pronúncia occidental i campidanès en pronúncia oriental. Per a més informació, consulteu: el llibre d'estil.
* ↑ «Spoken L1 Language: Campidanese Sardinian». Glottolog. [Consulta: 6 juny 2021].
* ↑ «Sardegna DigitalLibrary - Testi - Le Lingue dei sardi : Una ricerca sociolinguistica». Arxivat de l'original el 2021-06-06. [Consulta: 6 juny 2021].
* ↑ «Arrègulas po ortografia, fonètica, morfologia e fueddàriu de sa Norma Campidanesa de sa Lìngua Sarda» (pdf). Comitau Scientìficu po sa Norma Campidanesa de su Sardu Standard, 01-03-2009. Arxivat de l'original el 2020-08-15. [Consulta: 6 juny 2021].
* ↑ Tosi, Arturo «The Language Situation in Italy» (en anglès). Current Issues in Language Planning, 5, 3, 15-08-2004, pàg. 247–335. DOI: 10.1080/14664200408668259. ISSN: 1466-4208.
* ↑ Tuveri, Giuseppino. Grammatica sarda campidanese : dare futuro al nostro passato. Ortacesus (Cagliari): Nuove grafiche Puddu, 2006. ISBN 88-89061-20-0.

## Enllaços externs

* Entrada a un blog on es comparen mots en campidanès, català, castellà i italià.
# Camp de Presoners Chacabuco

El Camp de Presoners Chacabuco va ser un camp de concentració xilè per a presos polítics, creat el novembre de 1973, poc després del cop d'estat liderat pel general Augusto Pinochet que va enderrocar el govern de la Unidad Popular de Salvador Allende.

## Descripció

El camp es trobava a uns 100 km de la ciutat d'Antofagasta, en les instal·lacions abandonades de l'antiga Oficina salitrera Chacabuco, a l'actual comuna de Sierra Gorda, i ocupava una superfície d'aproximadament 36 hectàrees. Paradoxalment, l'Oficina salitrera Chacabuco havia estat declarada Monument Nacional el 26 de juliol de 1971, durant el govern d'Allende.
Aquest camp de concentració va estar en funcionament entre novembre de 1973 i abril de 1975, sota control de la 1a. Divisió de l'Exèrcit, encara que també hi compliren labors de vigilància la Força Aèria i els Carabiners.
Era un camp destinat únicament a presoners homes, els quals procedien de diferents unitats militars del nord de Xile, així com de ciutats com Santiago, Valparaíso, Copiapó i Concepción. Els presos van se-hir transportats amb trens de càrrega, vaixells i camions militars.
El sector habilitat per a rebre els presoners es trobava envoltat de filferro d'arç, al voltant del qual s'havien instal·lat torres de vigilància armades i mines antipersona, 98 de les quals romanen actualment al mateix lloc enterrades. A més, s'utilitzava un tanc en tasques de vigilància, el qual donava voltes entorn del perímetre del camp. Alguns testimonis de presoners declaren que el camp era sobrevolat per avions de la Força Aèria en vols rasants.

## Presoners

D'acord amb als registres de l'administració interna dirigida pels presoners, la Corporació Memòria Chacabuco comptabilitza un total 1.284 presoners polítics. El camp va ser obert el 10 de novembre de 1973 amb un primer contingent de 450 presoners provinents de l'Estadi Nacional de Xile, via marítima i aèria. Després es van anar encabint presoners d'altres indrets del país.
| « | Els presos vivien en corredors de tova que contenien deu cases petites i dormien en lliteres de dos i tres pisos. A cada casa hi convivien sis presos. Hi havia un menjador d'ús comunitari i no es va disposar de llum elèctrica fins al juliol de 1974. | » |
| — Comitè per a la Pau (1974) |||
Alguns dels presoners de Chacabuco van ser l'enginyer Luis Alberto Corvalán, el periodista Alberto «Gato» Gamboa, el polític Julio Palestro Velásquez i el cantautor Ángel Parra.

## Referències

* ↑ Molina, Aitor. «Vida i mort a l'oficina salnitrera de Chacabuco». Directa, 24-07-2019. [Consulta: 29 agost 2019].
* ↑ BBC - Los campos de prisioneros en Chile
* ↑ Álbum del Desierto - Oficina Chacabuco
* 1 2 3 Memoria Viva - Campamento de Prisioneros "Chacabuco"
* ↑ Blog de Mejillones - Noticia aparecida en El Mercurio de Antofagasta en 2008
* ↑ «Prisionero Políticos de Chacabuco», 14-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-01-14. [Consulta: 29 agost 2019].
* ↑ «La Página de los Cuentos». [Consulta: 29 agost 2019].

## Enllaços externs

* Chacabuco, memoria del silencio (Gastón Ancelovici, 2001, VOSF)
# Calhoun (Missouri)

Calhoun és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 491 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Calhoun tenia 491 habitants, 189 habitatges, i 123 famílies. La densitat de població era de 191,5 habitants per km².
Dels 189 habitatges en un 34,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,9% hi vivien parelles casades, en un 10,6% dones solteres, i en un 34,4% no eren unitats familiars. En el 31,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 20,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,6 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,31.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,1% tenia menys de 18 anys, un 6,9% entre 18 i 24, un 25,1% entre 25 i 44, un 23,2% de 45 a 60 i un 15,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.417 $ i la renda mediana per família de 31.964 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.292 $ mentre que les dones 17.750 $. La renda per capita de la població era d'11.326 $. Entorn del 18,1% de les famílies i el 26,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Calhoun». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Calhoun». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Can Solsona (Tiana)

Can Solsona és un edifici modernista de Tiana (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil que forma part d'un conjunt d'edificacions, quasi totes de les quals responen a les mateixes característiques. Formada per una sola planta que a la part posterior s'amplia al subsòl, on hi ha un garatge. En destaca especialment el coronament superior de la façana i el mur lateral dret, amb línies corbes combinades i motius vegetals decoratius. És interessant fer notar també la tribuna lateral i el porxo amb arcades, ambdós decorats amb rajola blanca i blava, així com l'ús de balustrades, com a barana d'aquest porxo elevat que sosté una embigada a la manera d'una pèrgola, i per tancar el recinte del pati frontal.

## Història

La colònia Arbós fou realitzada durant la primera dècada del segle xx, possiblement l'any 1905. Inicialment, el conjunt de cases que formen la Colònia contaven amb un pati comú, avui subdividit en espais independents. En general, es coneix aquest conjunt d'edificacions com a "cases barates d'estiueig". L'any 1930, Can Solsona fou reformada per Josep Paris.

## Referències

* 1 2 «Can Solsona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Can Florit

* Per a altres significats, vegeu «Can Florit de Sant Genís».
Can Florit és una masia al nucli de Palafolls (el Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una entre les Ferreries i el barri de Santa Maria comunicada per un camí que acaba al Carrer de Pau Casals. Actualment té dos cossos paral·lels a la façana principal. Ha estat reformada per a casa d'estiu. Té dues finestres gòtiques del pis amb festejadors.
A la paret de migjorn hi ha un porxo aguantat per un pilar de gran diàmetre fet de pedra, que al mateix temps és l'estructura externa del pou de la casa. Es pot datar cap a finals del segle xv. L'estructura del pou de Can Florit aguanta, al mateix temps, el porxo de la casa a la banda de migjorn. Té forma semicircular de gran diàmetre fet de pedra i maó. A la part buida hi veiem una corriola i la corda de pujar l'aigua.

## Referències

* 1 2 3 4 «Masia Can Florit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2016].
# Can Font de l'Alzinar

Can Font de l'Alzinar és un mas del municipi de Sant Llorenç d'Hortons, a la comarca catalana de la l'Alt Penedès. És una obra inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. Fou propietat del comte d'Olzinelles, el qual la vengué a finals del segle passant al Marquès de Camps, de Girona, actuals propietaris.

## Descripció

És una casa rectangular de planta i pis, a dues vessants. Accés per portal dovellat de punt rodó, gran entrada i cuina, grandiosos cellers annexos amb teulada d'un vessant i amb sostre i trespol de fusta amb 44 bótes. A la cuina existeixen les restes d'un foc a terra amb escons. Cal esmentar-hi el rellotge de sol del 1817, que marca a partir de les 12 del migdia i una gran barri-pati a l'entorn.

## Referències

* 1 2 «Can Font de l'Alzinar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 octubre 2014].
# Festival Fusiònica

Fusiònica és un festival independent i no comercial, organitzat per l'associació l'Arcada Koncerts. La filosofia del festival és clara, descobrir nous talents i compaginar-ho amb bandes consagrades. L'estil musical és molt variat, no se centra en un estil sinó amb l'actitud de les bandes i les sensacions que transmeten al públic, tot i que el Fusiònica té certa tendendència cap al hardcore, punk i postrock. El 2017 va celebrar la seva 20a edició amb un recull de les millors bandes que han trepitjat els escenaris del festival durant aquestes dues dècades.

## Edicions

* 2016 Fusiònica 18.0: Esperit!. Autodestrucció. F/E/A Forces Electriques d'Andorra. Vlack. XMilk. TCN. L'Hereu Escampa. 24Ideas. Bullitt. (lo:müêso). Cuello. Decurs. Una Bèstia Incontrolable. Illinoise. Tano!. Zombi Pujol. Saïm. Fujiyama Kids.
* 2015 Fusiònica 17.0: ZA!. F/E/A Forces Electriques d'Andorra. Vlack. Greus. Malke. King Size Slim (UK). Tendrum. N.I.T. Lullavy. (lo:müêso). Salagrau. Anchord. The Texas Chainsaw Dust Lovers (FR). Dràstiks, dj.
* 2014 Fusiònica 16.0: Monochrome (GER). Valina (AUS). Zeidun. Tesseire. Esperit!. Challenger!. Furguson. It's Not Not. Tiger Menja Zebra. Jupiter Lion. Caustic Roll Dave. Lost Inside. Abobinable.
* 2013 Fusiònica 15.0: Afraid to Speak in Public. Una Bèstia Incontrolable. Estricalla. Salvaje Montoya. Assac!. Zombi Pujol. Autodestrucció. L'Hereu Escampa. Exxasens. Yahi. Murnau B.
* 2012 Fusiònica 14.0: Kitsch. L'Hereu Escampa. (lo:muêso). The Saurs. Staer (Norway). Tiger Menja Zebra. Flyingpigmatanza.
* 2011 Fusiònica 13.0: Afganistan ye ye's. Assot. Wicked City (AUS). Hurricäde. Fujiyama Kids. Illinoise. Yahi. Trimenidijeis.
* 2010 Fusiònica 12.0: Action Beat (UK). Camping. Decurs. Ginger Lynss. Collapse. Carontte. El Comitè de Salut Pública. Orgy of one. FP.
* 2009 Fusiònica 11.0: TV Buddhas (ISR). SlowReno. Yahi.

## Referències

* ↑ ««Granollers és una ciutat de botiguers, pensada pel comerç i no per a la cultura»». Article a Nació Digital Granollers, 14-10-2016.
* ↑ «Veinte años del festival Fusiònica». Article a revista MondoSonoro, 14-10-2016.
* ↑ «El rock més nou, a la presentació del Festival Fusiònica 18.0 a Sidecar». Web Institut de Cultura de Barcelona, 06-09-2016.
* ↑ «Cartell Fusiònica 18.0». Publicació a revista MondoSonoro, 2016.
* ↑ «El Festival Fusiònica celebra su decimonovena edición». Article a revista MondoSonoro, 2014.
* ↑ «Festival Fusiònica 16.0: Monochrome + Esperit!». Revista Time Out, 2014.
* ↑ «Video documental de la divuitena edició del Festival Fusiònica» (en català). Plans Films, 2014.
* ↑ «[* https://directa.cat/app/uploads/2019/04/directa333.pdf “Ens volem mantenir en el món underground”]» (en català). Diari La Directa pag.20, 09-10-2013.
* ↑ «Fusiònica 14.0: Kitsch + L'Hereu Escampa» (en castellà). Publicació a la web mmamm.net, 2012.
* ↑ «Els Kitsch i L'Hereu Escampa actuen aquest dissabte a Lliçà d'Amunt» (en català). Publicació a Nació Digital, 2012.
* ↑ «Cuenta atrás para el Fusiònica». Article a revista MondoSonoro, 2010.
* ↑ «Fusiònica 11.0». Blog clrmoffice.com, 2009.

## Enllaços externs

* Festival Fusiònica - Lloc web oficial
# Javier Barba

Javier Barba (Juanacatlán, 30 de març de 1943) fou un futbolista mexicà de la dècada de 1960. Quatre germans seus també van ser futbolistes: Leopoldo, Leonardo, Carlos i Salvador Barba Cortés.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Club Deportivo Guadalajara i Club de Fútbol Laguna.

## Referències

* ↑ Glorias del Futbol: Javier Barba Cortés
* ↑ Mexico - List of Super Cup Winners a rsssf
* ↑ CD Guadalajara a rsssf
# Rodrigo Barriuso

Rodrigo Barriuso (l'Havana, 1988) és un cineasta cubà, resident al Canadà.

## Biografia

Graduat en Història de l'Art a la Universitat de l'Havana. Va cursar estudis de cinema a Toronto (Canadà) i Londres (Regne Unit). Ha col·laborat amb diferents galeries en l'Havana i Toronto i ha produït instal·lacions de vídeo per a exhibicions al Royal Ontario Museum a Toronto, i MUMOK (Museu d'Art Modern de Viena).

## Filmografia

* 2018. Un traductor (Canadà-Cuba, 2018) (Codirecció amb el seu germà Sebastián)
* 2014 Boys on Film 11: We Are Animals (segment "For Dorian")
* 2012 For Dorian (Curt, 13 min.)

## Premis

* 2013. Millor pel·lícula o vídeo canadenc, Festival de Cinema Inside Out Toronto LGBT per For Dorian.
* 2018. Millor caracterització, Festival de Cinema llatí de Seattle per Un Traductor.
* Premi del públic, Festival de Trieste de pel·lícules llatinoamericanes.
* Millor direcció, Festival Internacional de Cinema de Xangai.
* 2019. Millor pel·lícula d'Amèrica i el Carib en el Festival Internacional de Cinema de Panamà.
* Premi del públic, Pune International Film Festival (PIFF).
* Premi Golden Goblet, Millor direcció, Festival Internacional de cinema de l'Índia.

## Nominacions

* 2018. Millor fotografia en el Festival International de Cinema de Guadalajara.
* 2018. Gran premi del jurat, per Un Traductor, al Festival de cinema de Sundance.

## Referències

* ↑ Rodrigo i Sebastian Barriuso a Mostra Cinebaix
* ↑ Rodrigo Barriuso Arxivat 2021-02-25 a Wayback Machine. a muestrajoven.cult
* ↑ Rodrigo Barriuso a Mediaqueer.ca
* ↑ Premiada en Shanghai la película «Un traductor», oncubanews, 25 de juny de 2018
* ↑ “Un traductor” gana premio en Panamá como mejor película de Centroamérica y el Caribe, Cubercuba, 11 d'abril de 2019

## Enllaços externs

* «Rodrigo Barriuso» Arxivat 2020-10-01 a Wayback Machine., Cuba Cine (La Habana).
* «Un traductor», 12 d'agost de 2019 a Granma
* Rodrigo Barriuso a Ecured
# Tankiz

Sayf-ad-Din Tankiz al-Hussamí an-Nassirí fou un mameluc egipci, governador de Damasc del setembre de 1312 al 1340.
Era un militar mameluc guàrdia de corps d'al-Màlik an-Nàssir Muhàmmad ibn Qalàwun. Va combatre els mongols a la província de Síria i va esdevenir nàïb as-sàltana d'aquest territori el setembre del 1312. Va conservar la confiança del sultà al que visitava cada dos anys al Caire, on va rebre molts honors i regals. Va fer reconèixer la seva autoritat als amirs (caps militars) locals. Va treballar molt i molt bé per Damasc que va canviar la seva fisonomia urbana; el 1317 va construir una mesquita en la qual va construir el seu mausoleu, i posteriorment va reformar la gran mesquita, va construir un Dir al-Hadith, nou hammans, i el mausoleu de Sitt Sutayta (la seva esposa, morta el 1330) amb un ribat per a dones (el mausoleu i ribat, després del 1330). El seu fill Alí fou nomenat amir el 1336, i algun dels fills de Tankiz es va casar amb filles del sultà. Fou gairebé un virrei sobirà de Síria.
Durant la seva època va actuar a la ciutat de Damasc el reformador musulmà Ibn Taymiyya, i va viure l'historiador as-Safadí.
Al-Maqrizí diu que planejava enderrocar al sultà, però que aquest en va tenir notícia i fou arrestat el juny de 1340 i empresonat a Alexandria, on va morir executat poc després, possiblement el juliol.

## Bibliografia

* M. Gaudefroy-Demombynes, La Syrie a l'époque des Mamlouks, París, 1923.
# Tankah

La tankha fou un tribut forçat que pagaven alguns senyors hereditaris (thakurs) als seus sobirans immediats per la cessió d'alguns territoris.Durant el Raj Britànic la tankah era un subsidi que es pagava per un sobirà a senyors hereditaris per la superintendència d'alguns pobles del sobirà sobre els que exercia l'administració delegada.

## Referències

* ↑ George Bruce Malleson, An Historical Sketch of the Native States of India in Subsidiary Alliance
# Talakan del Tukharistan

Talakan del Tukharistan (Talakan del Badakhxan o Badakhshan) fou una antiga població del Tukharistan a la riba del modern Khanabad, antic riu Talakan, esmentat pels Hudud al-Alam (que la citen com Tarakan i Tayakan) com la ciutat més oriental de la província al límit amb Badakhxan, en la ruta cap a Kish. Marco Polo l'anomena Taican i esmenta el castell i el mercat i el comerç de sal extreta d'una muntanya propera situada al sud (en aquesta zona encara avui dia s'hi produeix sal). Al segle xiv al-Mustawfi la descriu com gran i floreixen, sent bona part dels habitants teixidors. A partir del segle xvii i fins al XII fou una fortalesa estratègica del kanat de Kataghan, una dependència del kan de Badakhxan que es va independitzar el 1698. El 1603 fou visitada per Bento de Góis que l'anomena "Talhan" i que anava en una caravana que feia la ruta entre Kabul i Yarkand, aleshores capital de Kaixgària.
El primer kan independent de Kataghan a Kunduz fou Mahmud Biy que va deixar de dependre del mir de Badakhxan el 1698. El kan de Kunduz es va sotmetre el 1751 a Ahmad Shah Durrani, però la submissió no va durar molt de temps. William Moorcrosft que va passar per la regió diu que la ciutat de Talakan estava poblada per uzbeks nòmades i per tadjiks sedentaris i que tenia unes 1500 cases (7000 o 8000 habitants). A l'inici del segle xix Mountstuart Elphinstone va estar a Kunduz, diu que hi governava un kan uzbek totalment independent de nom Khauldaud Khan que manava un exèrcit de 15.000 homes. El 1859 el kanat fou sotmès a vassallatge pel sardar Muhammad Afdal Khan, fill de Dost Muhammad de Kabul, tot i la resistència de Mi Atalik Sultan Murad. El kanat fou annexionat a l'Afganistan el 1888. La vella ciutadella fou destruïda i es va construir una caserna i un basar nou al seu lloc.
La nova ciutat, coneguda per Talukan o Taloqan va sorgir a la rodalia (a poca distància a l'oest) al segle xx. La vella ciutat, avui en ruïnes, s'anomena Tepe Shahr.

## Notes

* ↑ "The Journey of Benedict Goës from Agra to Cathay", Traducció d'Henry Yule a De Christiana expeditione apud Sinas, amb notes detallades a: Yule (translator and editor), Sir Henry. Cathay and the way thither: being a collection of medieval notices of China. Issue 37 of Works issued by the Hakluyt Society. Printed for the Hakluyt society, 1866, p. 558–559.

## Referències

* Gazeteer of Afghanistan, Calculta 1895
# Talal Derki

Talal Derki (àrab: طلال ديركي, Ṭalāl Dīrkī) (Damasc, 24 de juliol de 1977) és un director de cinema documental, productor i guionista sirià d'ascendència kurda.

## Biografia

Talal Derki va estudiar direcció de cinema a l'Institut Superior d'Art i Televisió Cinematogràfics d'Atenes, graduant-se el 2003. Va treballar com a assistent de direcció per a produccions cinematogràfiques i va ser director de diferents programes de televisió i pel·lícules àrabs entre 2009 i 2012. Ha treballat com a realitzador independent per a la CNN i Thomson Reuters. Talal Derki viu exiliat a Berlín.

## Premis

Els curtmetratges i documentals de Talal Derki han estat premiats en nombrosos festivals. Entre ells, els seus llargmetratges documentals Return to Homs guanyà el Gran Premi del Festival de Cinema de Sundance i Of Fathers and Sons el Gran premi del Jurat del mateix festival.

## Filmografia

* 2003: Hello Damascus, goodbye Damascus
* 2005: A whole line of trees
* 2010: Hero of All Seas
* 2013: Return to Homs
* 2017: Of Fathers and Sons

## Referències

* ↑ «Talal Derki: “Para hacer el documental firmé un contrato con la muerte”». El País [Madrid], 12-05-2018. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «OF FATHERS AND SONS». el Documental del mes. Arxivat de l'original el 2019-09-24. [Consulta: 24 setembre 2019].
# Teodogi

Teodogi fou un religiós hispanovisigot, que esdevingué bisbe d'Àvila, probablement successor de Justinià el 629, i que estigué en el càrrec aproximadament fins a 642.
Segons Enrique Flórez, fou bisbe de la ciutat d'Àvila, des d'abans del 629 fins aproximadament el 642. Apareix documentat el 633 durant el IV Concili de Toledo, presidit per Isidor de Sevilla. Teodogi fou un dels participants en la reunió i signà els Cànons; apareix en el lloc 37è de la llista de signants, darrere de 25 bisbes i 7 vicaris substituts de bisbes absents, quelcom que, segons Enrique Flórez, li atorga certa antiguitat en el càrrec, comparada amb la dels altres, hauria estat consagrat bisbe d'Àvila el 629, moment en què podria haver mort l'anterior bisbe documentat, Justinià, el qual apareix després d'ell en els catàlegs de bisbes, com el de Gil González Dávila.

## Referències

* ↑ Flórez, 1786, p. 22.
* ↑ González Dávila, 1647, p. 232.

## Bibliografia

* Flórez, Enrique. España Sagrada: teatro geographico-historico de la Iglesia de España (en castellà). Tom XIV. Madrid: Oficina de Pedro Marín, 1786.
* González Dávila, Gil. Teatro eclesiástico de las iglesias metropolitanas y catedrales de los Reynos de las dos Castillas (en castellà). Tom II. Madrid: Imprenta de Pedro de Horna y Villanueva, 1647.