OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Schilbe mystus

Schilbe mystus és una espècie de peix de la família dels esquilbèids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 40 cm de llargària total i els 250 g de pes.

## Reproducció

És ovípar.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica, incloent-hi les conques dels rius Nil i Zambesi.

## Observacions

Té una longevitat de 6-7 anys.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Ita, E.O. 1984. Kainji (Nigeria). p. 43-103. A J.M. Kapetsky i T. Petr (eds.) Status of African reservoir fisheries. CIFA Tech. Pap. 10: 326 p.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* ↑ Skelton, P.H. 1993. A complete guide to the freshwater fishes of southern Africa. Southern Book Publishers. 388 p.
# Santa Blandina

Santa Blandina (Blandine, en francès) fou una verge i màrtir durant les persecucions de l'emperador Marc Aureli. D'origen oriental, probablement de l'Àsia Menor, va formar part de la primera comunitat cristiana de Lugdúnum (Lió), que llavors era la capital de la Gàl·lia. Va ser martiritzada al juliol de l'any 177.

## Vida i llegenda

Era una esclava romana i va unir-se a la comunitat cristiana de la ciutat. Una part d'aquesta, Blandina i 47 companys més, entre els quals el bisbe Potí de Lió van ser martiritzats en 177: uns ofegats a la presó de la Fourvière i altres lliurats als animals a l'amfiteatre de les Tres Gàl·lies, les ruïnes del qual es conserven a Lió. Tots ells són coneguts com a Màrtirs de Lió.
Se'n conserva una carta d'un testimoni ocular, escrita per a la comunitat cristiana d'Esmirna, que narra els fets. Està inserida a la Història eclesiàstica d'Eusebi de Cesarea. Segons la carta i la tradició, Blandina fou lliurada als lleons, que van refusar de fer-li mal. Llavors va ser torturada i obligada a presenciar la mort dels seus companys; flagel·lada i cremada sobre unes graelles, va ser embolicada amb una xarxa i llençada a un brau salvatge que l'atacà i la llençà pels aires. Finalment, fou morta amb una espasa.
A la iconografia, es veu la santa amb la xarxa, el brau, les graelles, el lleó o un os.

## Referències

* ↑ de Faye, Clément. L'Eglise de Lyon, depuis l'évêque Pothin jusqu'au réformateur P. Viret: 152 à 1563 (en francès). C. Meyrueis, 1859, p. 4.

## Vegeu també

* Màrtirs de Lió i Viena
* Sant Potí de Lió
# Saurimo

Saurimo (fins 1975 Henrique de Carvalho) és un municipi de la província de Lunda-Sud. Té una població de 423.548 habitants en 2014. Comprèn les comunes de Saurimo, Mona-Quimbundo i Sombo. Limita al nord amb els municipis de Lucapa i Cambulo, a l'est amb la República Democràtica del Congo, al sud amb el municipi de Dala, i a l'oest amb els municipis de Cacolo i Lubalo.
De 1923 a 1975 fou anomenada Henrique de Carvalho en honor de l'explorador Henrique Augusto Dias de Carvalho.

## Galeria

* Jardí de la ciutat
* Església catòlica

## Referències

* ↑ Saurimo al web del cens d'Angola
# Segell de goma

Un segell de goma és un instrument amb imatges gravades que, a través de la impressió de tinta sobre el paper, s'utilitza per autoritzar documents. D'altra banda, també es diu segell la impressió que resulta de l'ús d'aquest instrument, generalment al costat d'una o més signatures.

## Història

El seu ús es remunta a les antigues civilitzacions de Mesopotàmia (segells cilíndrics) i l'antic Egipte (escarabeus i segells cilíndrics). Foren usats com a segells personals per lacrar o signar correspondència i documents, eren de confecció artesanal en pedra, faiança o metall. Amb el desenvolupament de la premsa i la producció de tipus mòbils, el segell es va anar popularitzant, el que va permetre la seva producció en massa.
Les versions més modernes inclouen ja un coixinet amb tinta a l'interior. També hi ha altres variants que permeten més seguretat i neteja, a més de fàcil portabilitat. Aquest tipus de segell sòn d'entintage automàtic.

## Tipus

* Segell manual i/o de fusta. Poden tenir una montura de fusta o d'un altre tipus de material i requereixen d'un tampó de tinta per a marcar.
* Segell automàtic. Amb montura de plàstic o metàl·lic. Incorpora un coixient de tinta al seu interior, per la qual cosa no requereix un tampó de tinta extern.
* Segell datador - mena de segell amb motius mòbils que permet modificar manualment la data a ser marcada en el paper. Els datadors poden ser manuals (requereix un tampó de tinta extern) o automàtics (amb coixinet de tinta intern).
* Segell numerador - tipus de segell en el qual és possible, a través de motius mòbils, efectuar la numeració seqüencial, on després de cada marcatge dels motius es mouen automàticament al número següent, cosa que facilita la continuïtat del treball fins al final. Els numeradors poden ser manuals (requereix un tampó de tinta extern) o automàtics (amb coixinet de tinta intern).
* Segell en sec o en relleu.

## Accessoris

* Portasegells - és un suport on els segells es col·loquen de manera que quedin penjats;
* Coixinet - lloc on hi ha la tinta per a mullar el segell abans d'usar-lo.

## Cures

* Neteja - Amb el temps, restes de tinta tendeixen a ajuntar-se en el segell, eixugant-se i endurint-se. S'ha de netejar amb alcohol.
* El coixinet ha de ser recarregat periòdicament. La tinta utilitzada pot ser a base d'alcohol o oli.
* La neteja amb alcohol pot ser nociva, segons el material que estigui feta la goma del segell: si aquesta és de fotopolímer líquid, l'alcohol trencaria el segell, per netejar amb alcohol, el segell ha de ser de goma i no de fotopolímer líquid.

## Ús

Els segells són importants accessoris en oficines públiques i privades on hi hagi documents que hagin de marcar sovint. En els correus han servit, des de l'inici de l'ús de segells (o mata-segells), per inutilitzar l'estampa.
També n'hi ha per a ús recreatiu i escolar, el que permet la fàcil repetició en tasques pedagògiques.

## Referències

* ↑ Howard S. Rowland; Beatrice L. Rowland. Hospital management: a guide to departments. Ediciones Díaz de Santos, febrer 1984, p. 83–. ISBN 9780894438530.

## Vegeu també

* Segell postal
* Cartutx egipci
# Saracinesco

Saracinesco és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Roma, a la regió italiana del Laci, situat a uns 40 km al nord-est de Roma. Es troba a la part superior d'una de les muntanyes més altes de la vall del riu Aniene. L'any 2018 tenia 175 habitants.
Saracinesco limita amb els següents municipis: Anticoli Corrado, Cerreto Laziale, Mandela, Rocca Canterano, Sambuci i Vicovaro.

## Història

La ciutat va ser creada després que un grup d'assaltants àrabs (coneguts pels italians medievals com sarraïns) van ser apartats de la principal força musulmana després del saqueig àrab de Roma l'any 846. Aquests àrabs atrapats es van refugiar a la part superior de l'aflorament rocós que es convertiria en el poblat de Saracinesco. Van decidir convertir-se al cristianisme com a condició de la seva rendició a les forces locals i, com a resultat, se'ls va permetre establir-se al seu refugi, formant Saracinesco. Els seus descendents inclouen els actuals habitants del poble, com ara Giuseppe Dell'Ali, que es va registrar com a alcalde del poble el 2005. El 2011, l'alcalde va reconèixer l'herència àrab del poble.
El nom Saracinesco apareix en una inscripció de 1052 sota el nom de Rocca Sarraceniscum.
Molts noms locals provenen de l'àrab (tals com Almanzor, que al segle xix va ser descrit com a "no poc comú" al poble) i també hi ha moltes característiques típicament àrabs als edificis. Altres noms àrabs comuns escoltats entre els vilatans i observats per Antonio Nibby inclouen Mastorre, Argante, Morgante, Marroc, Merant, Manasse i Margutte.
El seu escut conté la imatge de dos caps de sarraïns amb vistes a un castell.

## Referències

* ↑ «Saracinesco: A link to the root of history». [Consulta: 17 desembre 2014].
* ↑ «Resident population on 1st gener 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 24 abril 2019].
* 1 2 Paul Collins The Birth of the West: Rome, Germany, France, and the Creation of Europe in the Tenth Century (en anglès). illustrated, reprint. PublicAffairs, 4 Mar 2014, p. 49. ISBN 9781610393683.
* ↑ «Taglio dei piccoli Comuni, manifesti funerari sulle vie di Saracinesco: cosi si uccide la storia» (en italià). RomaToday, 24-08-2011 [Consulta: 16 desembre 2014].
* ↑ John Murray (Firm) Handbook for Travellers in Central Italy: Including the Papal States, Rome, and the Cities of Etruria, with a Traveling Map (en anglès). J. Murray and son, 1843, p. 485 [Consulta: 16 desembre 2014].
* ↑ John Murray (Firm) Handbook for Travellers in Central Italy: Including the Papal States, Rome, and the Cities of Etruria, with a Traveling Map (en anglès). J. Murray and son, 1843, p. 485 [Consulta: 16 desembre 2014].
* 1 2 Ferdinand Gregorovius History of the City of Rome in the Middle Ages (en anglès). Cambridge University Press, 10 Jun 2010, p. 262. ISBN 9781108015028.
* ↑ «Saracinesco: A link to the root of history» (en anglès). [Consulta: 17 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Saracinesco - Lloc web oficial (italià)
# Seguí II

Seguí II fou comte de Bordeus, possible successor del franc Garachar, nomenat per Pipí I d'Aquitània en data desconeguda, que no pot ser anterior al 819 ni posterior al 838.
La crònica d'Ademar de Chabannes l'esmenta com a comte de Bordeus i Saintes ("Siguinus comes Burdagalensis et Sanctonicensis") quan fou capturat i fet presoner pels normands que van cremar Saintes i després van matar el comte, i ho data en l'any següent, en què Bernat II de Poitou i Arveu (Hervé) fill de Rainald o Renald d'Herbauges van morir, i com que això fou el 844, Seguí hauria mort el 845. La mateixa data estableix la crònica de Saint-Maxence que també l'anomena comte de Bordeus i Saintes. Una carta de l'abat Llop de Ferrières a l'arquebisbe Wenil de Sens, datada el 846 esmenta només que el fou mort pels normands entre Bordeus i Saintes (sense dir la data), però l'anomena "Ducem Vasconum Siguinum". L'apòcrifa carta d'Alaó l'anomena Seguí Mostel·lànic, en llatí Mostellanicus, nom que s'ha de descartar totalment.

## Referències

* Adémar de Chabannes, Chronique (París), III, 17, pàgina 133.
* Chronicon sancti Maxentii Pictavensis
* Beati Servati Lupi Abbatis Ferrariensis Epistolæ
Viccionari
# Schoenerupa

Schoenerupa és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Schoenerupa thermantis, que es troba a l'Equador.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 30 gener 2019].
# Schoenfels

Schoenfels (en luxemburguès: Schëndels; en alemany: Schönfels) és una vila de la comuna de Mersch situada a la vora del riu Sauer al districte de Luxemburg del cantó de Mersch. Està a uns 12,2 km de distància de la ciutat de Luxemburg. Està a la sortida 3 de l'autopista A7, que va des de Ciutat de Luxemburg a Clervaux.

## Vegeu també

* Castell de Schoenfels

## Referències

* ↑ «Schoenfels». [Consulta: 11 octubre 2015].
# Schoenberg (cràter)

Schoenberg és un cràter d'impacte en el planeta Mercuri de 28 km de diàmetre. Porta el nom del compositor austríac Arnold Schoenberg (1874-1951), i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1976.

## Referències

* ↑ «Schoenberg». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey, 13-10-2016. [Consulta: 31 maig 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Mercuri
# Santa Fe de Besalú

Santa Fe de Besalú és una antiga església de Besalú (Garrotxa) declarada bé cultural d'interès local. És coneguda des d'època moderna sota l'advocació de Sant Jaume. És situada davant l'església de l'antic monestir de Sant Pere, a l'indret anomenat Prat de Sant Pere on, fins al començament del segle xix, hi hagué un antic cementiri monacal del qual era capella.

## Història

La primera notícia documental apareix en la delimitació de drets a Besalú acordada, l'any 1126, per Bernat, abat de Sant Pere, i Albert, prior de la canònica de Santa Maria de Besalú on s'afirma que la jurisdicció del primer s'estenia des de l'església de Santa Fe fins al riu Fluvià. Després, hi ha poques dades sobre l'església de Santa Fe. L'any 1235, en el testament del clergue de Sant Martí de Capellada apareix «Sancta Fide». En la venda d'una casa feta el 1524 per Isabel Oliver a Elionor Català s'esmenta l'església de Santa Fe com a afrontació. Dues notícies marginals i molt allunyades en el temps. L'any 1835, a causa del decret de desamortització, Santa Fe fou tancada al culte i esdevingué propietat de l'estat, que la vengué, juntament amb el monestir i els horts del claustre de Sant Pere a J. Bover per 3.771 duros el 1849. A partir d'aquest moment passà per diversos propietaris, entre ells la Germandat de Pagesos i fou utilitzada com a magatzem. Després de la guerra civil (1936-1939) fou adquirida per la família Solà-Morales. En l'actualitat és un restaurant.

## Arquitectura

L'estructura original ha estat molt alterada per la supressió d'un probable absis de la façana de llevant, situat a l'indret on actualment s'obre la porta. L'edifici, de reduïdes dimensions, consta d'una sola nau rectangular, coberta amb volta de canó i teulada de dues aigües. A la façana sud s'obre una finestra de doble esqueixada amb arc de mig punt prop del lloc on sembla que s'obria la porta original i que conserva encara el ràfec de pedra original. L'aparell, en les parts visibles,l és de petits carreus no gaire escairats amb una talla més acurada en elements singulars com la finestra que, d'altra banda, sembla modificada com ho ha estat tot el conjunt. Amb certes reserves, se li atribueix una filiació corresponent a les formes senzilles de l'arquitectura del segle xii.

## Referències

* 1 2 Fernández i Cuadrenych, Jordi; Adell i Gisbert, Joan-Albert. «Església de Santa Fe (o Sant Jaume) de Besalú». A: La Garrotxa. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 212-213 (Catalunya Romànica, vol. IV). ISBN 84-7739-156-4.
# Segue 3

Segue 3 és un tènue cúmul globular de la Via Làctia. Va ser descobert el 2010 de les dades obtingudes per l'Sloan Digital Sky Survey. És localitza a la constel·lació del Pegàs, a una distància d'aproximadament 17 kpc del Sol i s'allunya d'ell amb la velocitat de 167.1 ± 1.5 km/s.
Segue 3 és extremadament tènue—la seva magnitud absoluta visible és calculada en −1.2 o fins i tot sobre 0.0 ± 0.8, cosa que significa que el grup és només 100 a 250 voltes més brillants que el Sol. El seu petit radi —d'aproximadament 2.1 pc—és típic pels cúmuls globulars galàctics. El cúmul té una forma lleugerament aplanada i mostra algunes evidències de la pertorbació de les marees.
La metal·licitat de les tres estrelles de Segue 3 és [Fe/H] ≈ −1.7, cosa que significa que contenen 70 vegades menys elements pesants que el Sol. Aquestes estrelles tenen més de 12 mil milions d'anys. Segue 3 sembla un dels cúmuls globals més febles de la Via Làctia.

## Referències

* ↑ «The Local Tully-Fisher relation for dwarf galaxies». Astronomical Journal, 2017, pàg. 6–6. DOI: 10.3847/1538-3881/153/1/6.
* 1 2 «Assessing the Milky Way satellites associated with the Sagittarius dwarf spheroidal galaxy» (en anglès). Letters of the Astrophysical Journal, 2010, pàg. 1128–1150. DOI: 10.1088/0004-637X/718/2/1128.
# Schuss

Schuss és una mascota olímpica que fou utilitzada, no de manera oficial, durant els Jocs Olímpics d'Hivern de 1968 realitzats a Grenoble (França). Aquesta fou la primera vegada que es feia servir una mascota per tal d'identificar els Jocs a més del cartell oficial i el logotip, i des d'aquell moment tots els Jocs Olímpics, tant d'estiu com d'hivern, n'han tingut.
La mascota representa un esquiador alpí molt estilitzat que baixa a gran velocitat durant una prova de descens. El seu nom deriva de la tècnica anomenada "schuss" o "schussboom" de baixar a gran velocitat en una pista d'esquí.

## Notes

* ↑ (anglès) www.olympic.org
* ↑ Exceptuant l'edició dels Jocs Olímpics d'Hivern de 1972 realitzada a Sapporo (Japó).

## Enllaços externs

* (anglès) Boy's Life
# Selman Reis

Selman Reis (Lesbos, segle xvi) fou un almirall turc otomà.
Va fer la corsa a la Mediterrània i a una data no posterior al 1514 va entrar al servei del Soldanat Mameluc, potser amb autorització de la cort otomana que ajudava a Egipte contra els portuguesos. Selman Reis va ser l'inspirador de la construcció d'un arsenal i una flota dels mamelucs a la ciutat de Suez; aquesta flota es va fer a la mar a finals del 1515 sota comandament de Husayn Mushrif al-Kurdi i Selman Reis, i pretenia ajudar al sultà de Gujarat Muzaffar Shah II; l'ajut mameluc a aquest sultanat (dirigit pel mateix Husayn al-Kurdi) havia acabat en fracàs el 1508/1509.
La flota va construir una fortalesa a l'illa Kamaran prop de l'estret de Bab al-Màndeb, i no es va dedicar a combatre els portuguesos sinó que els volia impedir l'entrada a la mar Roja. La flota va assetjar després (1516) Aden, en poder d'un governador dependent de Zabid, però l'atac va fracassar i Selman Reis va marxar a Jeddah per impedir l'atac portuguès de Lopo Soares de Albergaria a aquesta plaça. mentre el sultà otomà havia conquerit Egipte i va cridar a Selman Reis al Caire; Selman va contestar el 17 d'abril de 1517 demanant un temps, ja que havia de defensar Jeddah, doncs estava amenaçada pels cristians i els habitants li suplicaven la defensa (en una nota marginal precisava que mentre escrivia s'havia produït l'atac portuguès i de moment l'havia pogut refusar però podia ser atacat altre cop en qualsevol moment). De fet el virrei portuguès Lopo Suares es va retirar a finals d'abril. Finalment Selman es va sotmetre al sultà el 22 d'agost de 1517 i fou empresonat al Caire i després a Damasc.
Perdonat el 1520 va poder tornar a Egipte sota el govern d'Ibrahim Paixà d'Egipte. Suez va esdevenir la base de la flota otomana de l'oceà Índic, de la que fou nomenat almirall en cap. El 1515 va fer un atac a Aden que altre cop va fracassar quan els vaixells portuguesos es van acostar. La Porta no mostrava gaire interès en la mar Roja tot i que Selman pressionava per incrementar el poder de la flota. El 1526 li fou encarregat d'eliminar a Mustafà Ney, governador rebel del Iemen, cosa que va aconseguir i va agafar el govern de l'eyalat personalment. Però Khayr al-Din Bey, un dels seus lloctinents, va aconseguir la simpatia dels soldats (lewends) locals i el va matar a finals del 1527.

## Referències

* ↑ Serjeant, R. B.. The Portuguese off the South Arabian Coast: Hadramī chronicles, with Yemeni and European accounts of Dutch pirates of mocha in the seventeenth century (en anglès). Librairie du Liban, 1974, p. 51.

## Bibliografia

* Giancarlo Casale, The Ottoman age of exploration, Oxford University Press, 2010, ISBN 0195377826 i ISBN 9780195377828, nombre de pàgines 281
# Serra de les Guixeres (Alfarràs)

La Serra de les Guixeres és una serra situada al municipi d'Alfarràs a la comarca del Segrià, amb una elevació màxima de 415,7 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Seda (Letònia)

Seda és un poble del municipi de Strenči, al nord de Letònia i localitzat a la regió històrica de Vidzeme. La distància a la capital Riga és de 122 quilòmetres.

## Història

Fundada el 1952 com una solució per a l'extracció i el processament de la torba, a 3 km de l'estació de tren Strenči -en la línia de Riga - Lugazi-. Per l'emplaçament de l'obra van assistir constructors de tota la Unió Soviètica. El gran edifici conserva la majestuosa arquitectura en l'estil d'imperi de Stalin. L'assentament es va convertir ràpidament en un poble de tipus urbà de la República Socialista Soviètica de Letònia, el 1991 aconsegueix l'estatus de ciutat. L'extracció de torba es continua fent fins als nostres dies. Abans de l'1 de juliol de 2009, la ciutat formava part del raion de Valkas.

## Vegeu també

* Localitats de Letònia
Viccionari
# Senyoria de Montbram

La senyoria de Montbram fou una jurisdicció feudal del Rosselló que fou donada a Dalmau II, fill de Dalmau I senyor de Sureda. Abraçava Montbram i la Vall de Sant Martí (abans part de la senyoria de Sureda) i les viles de Cortsaví i Montferrer, i a més a més també va heretar la senyoria de Bellpuig, que ja posseïa el seu avi Guillem V, vescomte de Castellnou cap al 1240.
Des del 1322 es va titular vescomtat de Castellnou. Va morir el 1323 i el va succeir el seu fill Dalmau III (el germà Pere havia mort el 1323) que es va casar amb la seva parenta Saurina de Botonac, senyora de Requesens i va rebre aquesta senyoria així com els dominis del vescomtat de Castellnou al morir Sibil·la, titulant-se des de llavors senyor o baró de Castellnou. Va morir el 1342 i el van succeir els seus fills, Guillem, que va rebre la senyoria de Requesens, i Berenguer, senyor de Montbram i Bellpuig. Guillem va morir el 1360 i la senyoria va passar a Berenguer que la va vendre tot seguit junt amb totes les seves (Castellnou, Montbram, Vall de Sant Martí, Cortsavi, Montferrer i Bellpuig) a Andreu de Fenollet vescomte d'Illa.

## Llista de senyors de Montbram

* Dalmau I de Sureda c. 1250-1299
* Dalmau II de Montbram 1299-1323
* Dalmau III 1323-1342
* Berenguer 1342-1360
* Andreu de Fenollet vescomte d'Illa 1360
# Manuel Cervantes García

Manuel Cervantes García, esportivament conegut com a Cervantes (Irun, 6 d'abril de 1957), és un exfutbolista professional basc que jugava com a porter.
És pare del tennista Iñigo Cervantes Huegun.

## Trajectòria

Cervantes es va formar en les categories inferiors de la Reial Societat. Després de passar pel filial, va arribar al primer equip, on es va topar amb Luis Arconada, titular indiscutible que li va tancar qualsevol possibilitat de continuar progressant.
Després de dos anys en blanc com a tercer porter de la plantilla, sense anar ni tan sols convocat a un sol partit oficial, va preferir obrir-se camí en Segona Divisió a seguir en la banqueta donostiarra. Va fitxar pel Real Murcia, amb el qual va aconseguir ascendir a la màxima categoria la campanya 1982/83.
Va tenir un debut destacat en la màxima categoria, ja que aquesta campanya la revista Don Balón el va premiar com a millor jugador espanyol de la lliga.
L'estiu de 1985, després del descens dels murcians, va tenir l'oportunitat de continuar jugant a Primera amb el Reial Betis. Va acabar la seva carrera en Segona B amb la UD Salamanca.

## Referències

* ↑ «Profile». BDFutbol.
# Eriogaster lanestris

Eriogaster lanestris és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels lasiocàmpids (Lasiocampidae) amb una àmplia distribució paleàrtica.

## Característiques

Eriogaster lanestris té una envergadura alar de 30-40 mm.

## Història natural

Els adults volen durant març i abril, depenent de la seva ubicació. Les larves s'alimenten d'aranyoner i Crataegus, però també de bedoll. Les pupes poden romandre sense descloure per anys; en un estudi, les darreres eclosions es van produir després de 10 anys.

## Distribució

Es troba a la major part d'Europa i de la Zona Paleàrtica fins a la regió del riu Amur.

## Galeria

* Eriogaster lanestris
* Eriogaster lanestris larva
* Erugues
* Erugues
* Eriogaster lanestris

## Referències

* ↑ «BioLib - Eriogaster lanestris» (en anglès). [Consulta: 6 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Small eggar at UKmoths
* Vlindernet (Dutch)
* Funet: Eriogaster (en)
* Biodiversidad Virtual: Eriogaster lanestris (castellà)