OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Premis Ondas 1965

Els Premis Ondas 1965 van ser la dotzena edició dels Premis Ondas, atorgades el 14 novembre de 1965 en un acte presidit pel governador civil Antonio Ibáñez Freire i el subsecretari d'informació Pío Cabanillas. En aquesta edició es diferencien quatre categories: Premis Nacionals de ràdio, nacionals de televisió, internacionals de ràdio i televisió, i especials.

## Nacionals de ràdio

* Millor locutora: María Dolores Tejedo de Ràdio Barcelona
* Millor locutor: Mario Beut de Radio Barcelona i TVE
* Millor autor: Manuel Barrio Gutiérrez de Radio Sevilla
* Millor director: Enrique Mariñas de RNE La Corunya
* Millor labor esportiva: Francisco Quílez, Quilates de Ràdio Madrid
* Millor programa religiós: Buenos días, Señor de Radio Madrid
* Millor programa musical: Discomanía de Radio Madrid
* Millor programa infantil: Ondas escolares de REM
* Millor programa cultural: Panorama Universitario de Radio Zaragoza
* Millor programa informatiu: Leocadio Machado de RNE

## Nacionals televisió

* Millor actriu: Elena María Tejeiro de TVE
* Millor actor: José Bódalo de TVE
* Millor programa científic: Visado para el futuro de TVE, dirigit per Luis Miravitlles Torras
* Millor programa teatral: Primera fila de TVE

## Internacionals de ràdio i televisió

* Millor locutora: Silvana Pampanini de RAI-Roma (Itàlia)
* Millor locutor: Daniel Filipacchi de Radio Europa Núm.1-Sarre (Sarre)
* Millor actriu: Sylvia Syms de TV-Londres (Gran Bretanya)
* Millor actor: Maximilian Schell de TV-Munic (Alemanya)
* Millor autor: Lohengrin Filipello de Radio Monte Ceneri (Suïssa)
* Millor director: Madeleine Gérôme de CBC Canadà (Canadà)
* Millor programa religiós: The sacred heart program de Radio TV St. Louis (EUA)
* Millor programa teatral: Crim i càstig de Rho.Broad.Corp (Rhodèsia)
* Millor programa informatiu: A historia de 64 de Radio Jornal Rio (el Brasil)
* Millor programa científic: Der Weg Uber Grad de SSR (Suïssa)
* Millor programa infantil: La maledicció del mag Núm. 11 de Deutsche Welle (Alemanya)
* Millor labor esportiva: Marco Antonio de Lacavalerie de Venevisión-Caracas (Veneçuela)
* Millor programa musical: Your antipodes de NZBC (Nova Zelanda)
* Millor programa cultural: Monitor de Cadena Caracol-Bogotà (Colòmbia)

## Especials

* Matías Prats Cañete, en complir les seves noces de plata d'activitat professional a RNE
* Rueda de prensa, Programa dirigit per Victoriano Fernández de Asís de TVE
* Orquestra de ràdio i TVE, RNE de TVE
* Emissora de ràdio WGN Chicago (EUA)

## Referències

* ↑ Entrega de los Premios Ondas con motivo del día de la radio, ABC, 16 de novembre de 1965

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial dels Premis Ondas Arxivat 2019-04-11 a Wayback Machine.
# Torre del Cintoi

La Torre del Cintoi és una antiga torre de guàrdia situada al nucli urbà de la població del Vendrell. És a l'antic camí que va del Vendrell a Sant Vicenç de Calders.

## Història

La torre, amb funcions defensives o de vigilància, podria ser l'origen del nucli del Vendrell, documentat suposadament des del 1032 quan Mir Llop Sanç fou establert al castell de Banyeres i amb seguretat l'any 1037 en una concòrdia signada per l'abat de Sant Cugat del Vallès, senyor dels castells de Calders i de Santa Oliva dintre els quals es trobava el Vendrell. La torre va esdevenir el centre de la baronia que senyorejà el monestir de Sant Cugat fins a l'abolició de les jurisdiccions feudals al segle xix. La baronia comprenia els termes de Bonastre, Albinyana, Santa Oliva, Sant Vicenç de Calders i el mateix Vendrell.

## Arquitectura

La torre, esberlada de dalt a baix i que només es conserva en part, té planta circular i un diàmetre interior de 305 cm. A uns 4 metres d'alçada hi ha un relleix d'uns 35 cm que fa pensar que a aquest nivell hi havia un trespol i segurament la porta devia estar a aquesta altura. Pel damunt del relleix només s'ha conservat 1 m de paret. El parament del mur és fet a base de pedres mitjanes (15 cm x 25 cm), poc treballades però ben alineades i unides amb morter de calç de color rogenc.
La datació se situaria cap al segle xi o xii.

## Bibliografia

* Catalunya Romànica,vol. XIX El Penedès L'Anoia. Enciclopèdia Catalana, 1992, p.262. ISBN 84-7739-402-4.
# Vescomtat de Larbost

El vescomtat de Larbost fou una jurisdicció feudal de la Gascunya.
Va correspondre a una branca de la família dels Comenge, comtes d'Aura i senyor de les valls de Larbost i Oueil. El comtat d'Aura apareix des de vers 1075 amb títol de vescomtat. El vescomte Arnau IV d'Aure va morir el 1175 deixant només una filla, Bertrana, que es va casar amb Guiu de Comenge, fill del comte Bernat IV de Comenge (conegut per Bernat I mort el 1144). Guiu fou vescomte ius uxoris i el vescomtat va passar al seu fill comú Ramon; a la seva mort vers 1200 el va succeir el seu fill Bertran que va morir deixant només una filla de nom desconegut que es va casar amb Arnau Guillem II vescomte de Labarta a qui va passar l'Aura. Abans, vers 1200, a la mort de Ramon, les senyories de Larbost i Oueil van passar al segon fill Odó I tronc de la línia que van adoptar el títol de vescomtes de Larbost. La llista de vescomtes fou:
* Odó I vers 1200, casat a Beatriu de Lautrec
* Sanç Garcia I, fill casat amb Blancafort de Jussan
* Girald I, fill, casat amb Berenguera de Commenge
* Armau, fill, casat amb Brunissenda de Lavedan
* Odó II, fill, mort vers 1320, casat vers 1190 a Asparida de l'Isle Jourdain, filla de Jordà V senyor de l'Isle Jourdain
* Girald II o Iserand, fill, casat vers 1310 amb Dolça de Commenge, governava vers 1326
* Bernat, germà, casat a Sobirana de Joyeuse (junt amb el germà)
* Sanç Garcia II, fill de Girald II, testimoniat vers 1378 a 1405, casat a Betrana de Jussan
* Manald, vers 1405-1477, fill, casat amb Margarita d'Antin
* Girald III 1477 (+1477), fill, casat amb Joana de Montaut-Bénac
* Joan I, casat el 1500 amb Joana de Saunhac de Belcastel, després a Joana de Montaut, després a Maria de Savignac i el 1542 a Isabel de Rivière de Labatit
* Joan II, fill, casat a Aubrieta de Lorthez
* Isabel, filla, casada el 1555 amb el comte Bernat d'Astorg-Montbartier (+1606)
* Corbeyran, fill, casat el 1619 amb Margarita de La Roque-Bouillac (†1620) i després a Margarita de Gélas
* Isabel, filla, casada el 20 de gener de 1650 amb Cèsar de Péguilhan, senyor de Belbèze
* Francesc II de Péguilhan, fill, senyor de Belbeze adopta el nom i armes dels Larbost, casat el 1693 a Gabriela de Puy de Noé.
* Urbà de Péguilhan, fill, senyor de Belbeze, casat el 25 de novembre de 1724 amn Anna de Pillote, darrer vescomte.
* L'herència va passar a la filla Isabel de Péguilhan de Larbost de Thermes casada el 1754 amb Guiu de Méritens (+1824)

## Referències

* Histoire généalogique et héraldique des pairs de France, per Jean Baptiste Pierre Jullien de Courcelles
* Genealogia
# Carsignat

Carsignat (en grec antic Καρσίγνατος, en llatí Carsignātus) era un príncep dels gàlates que governà una part de Galàcia.
Es va aliar per un temps a Fàrnaces II del Pont (rei 63 aC-47 aC). Més tard l'aliança es va trencar i Fàrnaces va envair Galàcia. Carsignat va intentar mantenir la pau, però en veure-hi impossible es va aliar a un altre tetrarca gàlata, Gaezotoris, i va presentar batalla, però la guerra es va aturar per ordre dels romans, segons diu Polibi.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Carsignatus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 19 febrer 2021].
# Castell de Saladí

El castell de Saladí (àrab: قلعة صلاح الدين, qalʿat Salāḥ ad-Dīn) o fortalesa de Sayhun (àrab: قلعة صهيون, qalʿat Ṣahyūn; francès medieval: Saone; grec: Sigon) és un castell de Síria, al País alauita, 30 km al nord-est de Latakia, al costat de la població d'al-Haffeh.
Fou ocupada a l'inici per un oficial de l'hamdànida Sayf-ad-Dawla d'Alep, que el 975 va entregar el castell al romà d'Orient Joan Tsimiscés. Va restar sota domini romà d'Orient fins a l'inici de les croades. El 1119 el dominava el comte franc Robert la Llebre (Robert le Lièvre), els descendents del qual el van conservar fins al 1188, quan Saladí el va conquerir i el va cedir al seu general Mankurus ibn Khumartigin, la família del qual el va conservar fins al 1272, quan fou entregat al mameluc Bàybars I. Sota el seu successor Qalàwun, fou refugi de Súnqur al-Àskar, un mameluc rebel (1280-1287). Encara al segle xiv era un lloc destacat, però més tard fou abandonat.

## Referències

* ↑ Kennedy i 1994, 84.
* Enciclopèdia de l'Islam, VIII, 880

## Bibliografia

* Folda, Jaroslav. Crusader Art in the Holy Land: From the Third Crusade to the Fall of Acre, 1187–1291. Cambridge: Cambridge University Press, 2005. ISBN 978-0-521-83583-1.
* Kennedy, Hugh «Crusader Castles». Cambridge University Press [Cambridge], 1994.
* Molin, Kristian. Unknown Crusader Castles. Londres: Continuum, 2001. ISBN 978-1-85285-261-0.
* Morray, D. W.. Ṣahyūn. Leiden i Nova York: BRILL, 1995, p. 850–851. ISBN 90-04-09834-8.

## Per a més informació

* République arabe syrienne. Chateaux de Syrie: Dossier de Presentation en vue de l'inscription sur la Liste du Patrimoine Mondial de l'UNESCO (PDF) (en francès). UNESCO, gener 2005.
* Saade, G. «Histoire du château de Saladin» (en francès). Studi Medievali, 9, 1968, p. 980–1,016.

## Enllaços externs

* UNESCO Qal'at Salah El-Din
# Guan

Els guans típics són un grup de 15 espècies d'aus incloses al gènere Penelope, un dels que forma la família dels cràcids (Cracidae), a l'ordre dels gal·liformes (Galliformes). També reben el nom de "guan" altres espècies de la família dels cràcids, com ara el guan banyut del gènere Oreophasis, i els guans xiuladors del gènere Pipile.

## Morfologia

Fan 65 – 95 cm de llargària, amb un aspecte de galls dindi que es mouen pels arbres Color predominantment marró amb el cap petit en comparació a la grandària del cos. Llueixen un collar característic.

## Hàbits

Les petites poblacions d'algunes espècies i l'hàbitat boscós o de gran altitud d'altres (algunes espècies viuen fins a 3.350 m d'altitud) fa que moltes de les seves costums siguin desconegudes. En general fan els nius en les branques dels arbres.

## Hàbitat i distribució

Viuen des dels boscos del sud de Mèxic fins a l'àrea tropical d'Amèrica del Sud.

## Taxonomia

Aquest gènere sembla que es va originar per l'expansió de la família a través dels Andes i d'Amèrica tropical. Possiblement els seus parents més propers és el gènere Aburria. Els avantpassats comuns als dos gèneres sembla que van divergir fa uns 20-15 milions d'anys, però això no ha sigut corroborat per cap prova fòssil (Pereira t al., 2002).
Se n'han descrit les següents espècies:
* Penelope albipennis - Guan alablanc.
* Penelope argyrotis - Guan cuabarrat.
* Penelope barbata - Guan barbat.
* Penelope dabbenei - Guan cara-roig.
* Penelope jacquacu - Guan de Spix.
* Penelope jacucaca - Guan cellablanc.
* Penelope marail - Guan marail.
* Penelope montagnii - Guan andí.
* Penelope obscura - Guan camanegre.
* Penelope ochrogaster - Guan ventre-rogenc.
* Penelope ortoni - Guan d'Orton.
* Penelope perspicax - Guan del Cauca.
* Penelope pileata - Guan pit-roig.
* Penelope purpurascens - Guan crestat.
* Penelope superciliaris - Guan cellut.

## Referències

* ↑ Guan a TERMCAT
* ↑ Els guans a la COI Arxivat 2013-10-15 a Wayback Machine. (anglès)
# Guantellet

Un guantellet, mandret o manyopla és una varietat de guant que s'ha fet per protegir la mà, usualment construït de ferro o cuir. El guantellet és la peça d'armadura que protegeix la mà i el canell d'un combatent a Europa entre el segle catorzè i l'Edat Moderna. La manyopla o manopla també es pot referir a un guant de cuir sense dits, emprat per sabaters per resguardar-se la mà i per carreters i mariners per defensar-se del fred.

## Armadura

Començant el segle l'onzè, cavallers i soldats europeus van basar la protecció dels seus cossos en l'ús de la cota de malla, com l'ausberg, una armadura en forma de túnica i amb mànigues amples fins al colze. Posteriorment, al segle dotzè, l'ausberg va desenvolupar mànigues més llargues i més estretes, que sovint es complementaven amb mitenes de malla, és a dir guants sense dits excepte pel polze (per bé que algunes van tenir també els dits complets). Aquests guantellets es subjectaven a la vora baixa de la màniga, i protegien les mans de talls i laceracions durant combat, però no pas contra cops forts. No va ser fins al segle catorzè primerenc que els armurers varen començar a dissenyar una armadura de plaques articulades: juntament amb aquest desenvolupament de l'ús de plaques com a manera de protegir el cos dels cops es va desenvolupar la protecció de la mà en forma de guantellets de plaques d'acer. Aquests guantellets van ser crear-se en dues modalitats: sense dits com una mitena (el qual oferia protecció com l'armadura del plaques i que els dits compartissin calor però limitava l'habilitat de moure els dits) així com el guantellet amb tots dits com un guant (el qual, per bé que resultava maldestre i menys còmode en temps freds, permetia el ple ús de tots els dits).

## Referències

* ↑ Paul F Walker. History of Armour 1100-1700. Crowood, 1 març 2013, p. 124. ISBN 978-1-84797-515-7.
# Halide Nusret Zorlutuna

Halide Nusret o Halide Nusret Zorlutuna (Istanbul, Imperi Otomà, 1901 - Istanbul, Turquia, 10 de juny de 1984) fou una poeta i escriptora turca. Saltà a la fama, als 18 anys, amb el poema "Git Bahar" (Vaja, primavera), escrit a la primavera de 1919, quan Turquia estava sota l'ocupació dels Aliats, després de la Primera Guerra Mundial.

## Carrera literària

Halide Nusret digué que el seu primer poema és "un crit de rebel·lió". L'any 1975, l'Any de la Dona, Zorlutuna va ser anomenada "Ümmül-Muharrirat" (La mare de les escriptores), per l'Association for Exploration of the Social Life of Women.

### Poesia

    Git Bahar (inici del poema)
    Vagi-se'n, no passegis en aquests camins d'ombra
    Primavera, les teves mirades encara bastant embriagades
    No t'equivoquis de baixar a la meva ànima com a hoste...

## Vida familiar

Casada amb el general Aziz Vecihi Zorlutuna, és mare d'Emine Işınsu i tieta de Pınar Kür, amdues novel·listes famoses.

## Referències

* ↑ Hüseyin Tuncer. Edebiyat araştırma ve incelemeleri. Akademi Kitabevi, 1994.
* ↑ http://www.dailysabah.com/portrait/2015/12/26/halide-nusret-zorlutuna-mother-of-female-writers
# Hans Adolph Brorson

Hans Adolph Brorson (Randup, Slesvig, 20 de juny de 1694 - Ribe, 3 de juny de 1764) fou un cèlebre compositor de salms danès.
Fill d'un pastor protestant estudià teologia i s'ordenà el 1721, exercint el seu ministeri a Randup, nomenat prebost de la catedral de Ribe (1737), va obtenir aquell bisbat (1748). Es doctorà en teologia a Copenhaguen (1760), amb la tesi De Vexillo ecclesiae. La manca de salut, la pobresa amb la qual lluitava i la pena que li ocasionà la pèrdua successiva de la seva primera esposa i els seus 10 fills, l'ensorrà en la més profunda melangia, a la que cerca remei component i traduint de l'alemany, salms que, si bé alguns són d'un gust dubtós, reflecteixen pel contrari una fe arrelada, delicat sentiment de la naturalesa i belleses pràctiques degudes principalment a una candida senzillesa de l'autor. Publicats en quaderns solts es reuniren després amb el títol de Troens rare Klenodie (Copenhaguen, 1739).
El seu fill Broder Brodersen (1728-1773), pastor i prebost de la referida catedral de Ribe, publicà una altra col·lecció després de la mort del seu pare titulada Svanesang (1765). Els salms de Brorson, després de retocats i força modificats, figuraren en les col·leccions de Pontoppidau, de Guldberg; Saetoft els incloïa en la Biblioteca teològica de Moeller (1820, t. XVII i xix.
El seu renebot Andrew Brorsen 1754-1833), rector de l'escola de Herlufsholm, expurgà de correccions i afegits, una edició del Troens rare Klenodie (1823), temptativa que si fou censurada per la critica, va merèixer l'aprovació general i popularitzà de bell nou el nom del gran salmograf del segle xviii, fins que Holm, encoratjat per l'èxit obtingut, publicà una col·lecció completa de les obres d'aquell sense correccions ni esmenes, en la que hi figuraren els salms i els cants religiosos (Copenhaguen, 1830), la qual fins al 1862 s'imprimí set vegades. Posteriorment s'han fet moltes edicions d'aquestes obres. Els salms de Brorson conformen aproximadament la desena part del Salteri danès i figurant també en els saltiris noruecs d'Hauge i Landstad.

## Referències

* Tom 9 de l'Enciclopèdia Espasa
# Hansan. La batalla del drac

Hansan. La batalla del drac (títol original en coreà, 한산: 용의 출현; transcrit com a Hansan: Yongui Chulhyeon) és una pel·lícula d'acció històrica de Corea del Sud del 2022 dirigida per Kim Han-min. És la seqüela de L'almirall: mar de foc del 2014, i és la segona entrega de la trilogia de Yi Sun-sin. És protagonitzada per un repartiment coral encapçalat per Park Hae-il com el comandant naval coreà Yi Sun-sin. La pel·lícula representa la històrica batalla de Hansando que va tenir lloc cinc anys abans de la batalla de Myeongnyang representada a L'almirall. Es va estrenar el 27 de juliol de 2022 en formats IMAX, 4DX i ScreenX. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula es va convertir en la segona pel·lícula coreana més taquillera del 2022 amb 7.264.934 entrades i 59.676.622 dòlars bruts. Està disponible per a streaming a Netflix des del 2 de desembre de 2022.

## Referències

* ↑ Kwak Yeon-soo. «Park Hae-il 'honored' to play war hero Admiral Yi Sun-sin in 'Hansan'». The Korea Times, June 28, 2022. [Consulta: July 2, 2022].
* ↑ «'명량' '한산' '노량' 이순신 3부작 나오나» (en coreà). Sports Club, August 4, 2014. [Consulta: April 18, 2022].
* ↑ «역대 1위 '명량', 이순신 3부작 확정되나 "언젠가는.."» (en coreà). OSEN, August 16, 2014. [Consulta: April 18, 2022].
* ↑ Jo Ji-young. «[공식 '명량' 이후 8년 만의 신작 '한산: 용의 출현', 7월말 개봉 확정]» (en coreà). Sports Chosun, April 18, 2022. [Consulta: April 18, 2022].
* ↑ Kim Bora. «'한산: 용의 출현' 오는 27일 IMAX 버전 동시 개봉» (en coreà). OSEN, July 15, 2022. [Consulta: July 15, 2022].
* ↑ Lim Se-jeong. «"4DX·스크린X, 극장만이 줄 수 있는 가치"» (en coreà). Kookmin Ilbo, July 4, 2022. [Consulta: July 19, 2022].
* ↑ «Hansan : Rising Dragon». Goita què fan, ara!. [Consulta: 23 juliol 2024].
* ↑ Cho Yeon-kyung. «이순신 '한산 리덕스'·이정재 '헌트' 넷플릭스로 본다» (en coreà). JTBC, November 28, 2022. [Consulta: November 28, 2022].
# Llar de Nostra Senyora de Montserrat

La Llar de Nostra Senyora de Montserrat és una obra amb elements neoclàssics i eclèctics de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de grans dimensions, de planta baixa i pis, amb pati interior. Les successives ampliacions i reformes han anat alliberant l'edificació original. Actualment la seva imatge característica és la llarga façana del carrer del Pedró Petit, que s'estructura seguint les inflexions d'aquest vial, amb rengles d'amples obertures disposades ordenadament. Hi resta integrada la façana de la capella amb porta d'arc ressaltat i un òcul, coronada per un prominent frontó acabat amb una petita espadanya, damunt la qual hi ha estat col·locada, al darrer quart del segle xX, una grossa imatge. L'acabat de la façana és arrebossat i emblanquinat, amb incisions geomètriques molt simples a la capella. Té per a més de 70 persones.
La capella està dedicada a la Mare de Déu dels Desamparats.

## Història

L'any 1897 Esteve Cadasadevall deixà els seus béns per fundar un asil d'ancians. Havia de ser regentat per les Germanes dels Ancians Desamparats, congregació que havia esta fundada 25 anys abans per Teresa Forner. L'asil començà amb una casa modesta que acollia 7 ancians. Molt aviat es construí la capella i l'edifici s'anà ampliant.

## Referències

* 1 2 3 «Llar de Nostra Senyora de Montserrat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Torre del Colomer

Les restes de la Torre del Colomer, o dels Colomers, estan situades a la vila Peramea, dins de l'antic terme de del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà.
Són a l'extrem meridional de la vila de Peramea, al sud de la capella de Sant Sebastià i Sant Roc.
Es tracta d'una torre subsidiària del Castell de Peramea, de la qual no es tenen notícies documentals. És una construcció de planta circular, d'un diàmetre de 4 metres i murs de prop d'un metre de gruix. Pel nord està envoltada d'un mur. Cap de les parets s'alça més de dos metres, dins del recinte, però l'amplada dels murs de la torre fan pensar en una construcció d'una alçada considerable. Tot plegat és en bastant mal estat, però permet observar un petit recinte de defensa que tancava la vila de Peramea pel sud.

## Referències

* ↑ Bolòs; Busqueta 1993.

## Bibliografia

* Bolòs i Masclans, Jordi; Busqueta i Riu, Joan-Josep; Puigferrat i Oliva, Carles. «Torre dels Colomers de Peramea». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 215-216 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Peramea». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* La Torre del Colomer en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
# Vescomtat de Güell

El Vescomtat de Güell és un títol nobiliari espanyol creat el 22 de juliol de 1911 pel rei Alfons XIII a favor de Claudi Güell i López, fill d'Eusebi Güell i Bacigalupi, I comte de Güell i de la seva esposa Luisa Isabel López i Bru, filla del I marquès de Comillas.

## Vescomtes de Güell

| | Titular | Període |
| Creació per Alfons XIII |||
| I | Claudi Güell i López | 1911-1921 |
| II | Eusebi Güell i López | 1921-1955 |
| III | Eusebi Güell i Jover | 1957-1991 |
| IV | Eusebi Güell i Sentmenat | 1991-2018 |
| V | Eusebi Güell i Malet | 2018-actual |

## Història dels vescomtes de Güell

* Claudio Güell i López (1871-.), I vescomte de Güell. Li va succeir el seu germà:
* Eusebio Güell i López (.-1955), II vescomte de Güell.
* Va casar amb Consol Jover i Vidal, II marquesa de Gelida, filla de la II marquesa de Moragas. Li va succeir el seu fill:
* Eusebi Güell i Jover, III vescomte de Güell, III marquès de Gelida.
* Va casar amb Lluïsa de Sentmenat i Güell. Li va succeir el seu fill:
* Eusebi Güell i Sentmenat, IV vescomte de Güell, IV marquès de Gelida.
* Va casar amb María del Carmen Malet i de Travy. Li va succeir el ser fill:
* Eusebi Güell i Malet, V vescomte de Güell.

## Referències

* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
* B.O.E. Marqués de Gelida.
# Seiji Noma

Seiji Noma (japonès: 野間 清治, Noma Seiji) va ser un editor i escriptor japonès, fundador de l'editorial Kodansha.

## Referències

* ↑ «Seiji Noma» (en anglès). The New York Times, 18-10-1938. [Consulta: 2 març 2010].

## Vegeu també

* Premi Noma de Literatura

## Enllaços externs

* Noma Dojo Arxivat 2011-08-07 a Wayback Machine. (anglès)
# Casa natal de Leonardo

La casa natal de Leonardo es troba a la frazione d'Anchiano, a 3 quilòmetres de Vinci, un entorn rural on Leonardo hi passà la seva infància. Està connectada amb la ciutat per l'anomenada Strada Verde, un camí antic que arriba a Vinci passant per camps d'oliveres i vinyes del mont Montalbano.
Segons una tradició antiga, en Leonardo nasqué en aquesta casa el 15 d'abril de 1452, fet contrastat per l'historiador Emanuele Repetti. La casa formava part dels edificis de la propietat de la Villa del Ferrale, dels senyors Masetti.
Elen 22 de juny de 2012 obrí al públic després d'una restauració, amb una instal·lació com a museu.

## Referències

* ↑ Museo Leonardiano di Vinci

## Enllaços externs

* Casa natal de Leonardo - Lloc web oficial