OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Delafossita

La delafossita és un mineral de la classe dels òxids que pertany i dona nom al grup de la delafossita. Va rebre el seu nom l'any 1873 per Charles Friedel en honor de Gabriel Delafosse (1796-1878]), mineralogista francès destacat per fer avenços en la comprensió de la química dels cristalls i establir una distinció entre les fórmules empíriques i moleculars.

## Característiques

La delafossita és un òxid de fórmula química CuFeO₂. Cristal·litza en el sistema trigonal. Forma cristalls tabulars en {0001} d'uns 8 mil·límetres aproximadament; també se'n troba de forma botrioide, en crostes, esferulítica, en pols i massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la delafossita pertany a «04.AB: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 2,1 i 1:1, amb Catió:Anió (M:O) = 2:1 (i 1,8:1)» juntament amb els següents minerals: crednerita, tenorita, mcconnel·lita, bromellita, zincita, bunsenita, calç, manganosita, monteponita, períclasi, wüstita i pal·ladinita.

## Formació i jaciments

Es troba principalment com un mineral secundari a prop de la base de les zones oxidades dels dipòsits de coure; menys comunament com un mineral primari. Sol trobar-se associada a altres minerals com: cuprita, coure, tenorita, malaquita, hematites o caolinita. Va ser descoberta l'any 1873 al dipòsit de coure de Mednorudyanskoye, a Nizhnii Tagil (óblast de Sverdlovsk, Rússia). Als territoris de parla catalana ha estat descrita al Mas Vicenç (Queixàs, Rosselló), a Oms (Rosselló), a la mina Eureka (La Torre de Cabdella, Pallars Jussà) i a la mina San Miguel (Ribes de Freser, Ripollès).

## Referències

* ↑ «Delafossite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 abril 2016].
* 1 2 «Delafossite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 2 abril 2016].
* ↑ BERBAIN, C; FAVREAU, G. & MORENO, C. «Mas Vicenç, Fontcouverte, Caixas (Pyrénées-Orientales)». Le Cahier des Micromonteurs, 107, 2010, pàg. 20-25 [Consulta: 14 gener 2024].
* ↑ Christian Berbain, Georges Favreau, Jacques Aymar. Mines et minéraux des Pyrénées-Orientales et des Corbières. Association française de microminéralogie, 2005. ISBN 9782952660105 [Consulta: 14 gener 2024].
* ↑ Castillo-Oliver, Montgarri; Melgarejo, Joan Carles; Torró, Lisard; Villanova-de-Benavent, Cristina; Campeny, Marc; Díaz-Acha, Yael; Amores-Casals, Sandra; Xu, Jingyao; Proenza, Joaquin; Tauler, Esperança «Sandstone-Hosted Uranium Deposits as a Possible Source for Critical Elements: The Eureka Mine Case, Castell-Estaó, Catalonia». Minerals, 10, 1, 01-01-2020, pàg. 34. DOI: https://doi.org/10.3390/min10010034 [Consulta: 14 gener 2024].
* ↑ Pedro Mingueza, Joan Rosell-Riba, David Ruiz-Corominas, Jordi Ibáñez-Insa, Albert Vaquero, Valentín Bártulos «Estudi mineralògic de la mina "San Miguel", Ribes de Freser, el Ripollès, Girona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya, 2, 2022, pàg. 3-38 [Consulta: 14 gener 2024].
# Del roig al blau

Del Roig al blau. La transició valenciana (2004) és un documental sobre la transició espanyola al País Valencià entre als anys 1975 i 1982, des de la mort de Francisco Franco fins a l'aprovació de l'Estatut d'Autonomia. S'hi relata les grans manifestacions, les primeres eleccions, i la que s'anomenarà Batalla de València, a partir d'entrevistes a alguns dels actors polítics i socials que més van intervenir en aquell moment.
El documental naix com a iniciativa del d'un projecte presentat per Albert Montón a l'edició 2001-2002 del Master de Producció i Edició de Continguts Audiovisuals del Taller d'Audiovisuals de la Universitat de València. La idea va despertar interès i el documentalista Llorenç Soler va assumir-ne la direcció i Miquel Francés la producció.
El nom del documental s'agafa d'un llibre d'Alfons Cucó, qui va viure en primera persona molts d'aquells esdeveniments, que posteriorment va analitzar i escriure.

## Selecció d'entrevistats

* Periodistes
** Joan Josep Pérez Benlloch
** María Consuelo Reyna
** Rosa Solbes
* Creadors
** Joan Genovés
** Manuel Molins
* Músics
** Lluís Miquel
** Vicent Torrent
* Polítics
** Ricard Pérez Casado
** José María Fernández del Río
** Héctor Villalba
** Xavier Marí
** Vicent Soler
** Josep Guia
** Vicent Alvarez
** Eliseu Climent
** Javier Aguirre de la Hoz
** Pasqual Martín Villalba
** Ignacio Carrau
** Pere Mayor
** Manuel Girona Rubio
** Miquel Ramón Izquierdo
** Francesc de Paula Burguera
** María Dolores García Broch
** Joan Lerma

## Premis

* Premi del públic a la millor pel·lícula valenciana en la VII Edició dels Premis Tirant.

## Vegeu també

* Blaverisme
* Euskal pilota. Larrua harriaren kontra

## Referències

* ↑ «Del roig al blau». Base de dades del cinema en català. Gencat.cat. [Consulta: 5 agost 2022].
* ↑ Del roig al blau Arxivat 2016-03-27 a Wayback Machine. al web d'Albert Monton
* ↑ «El documental ‘Del roig al blau’, premio del público en los Tirant» (en castellà). Universitat de València, 14-03-2005. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 9 gener 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa del documental, amb enllaç per veure el documental a internet Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
* (castellà) Noticia sobre el documental Arxivat 2007-02-12 a Wayback Machine.
* Del roig al blau a Youtube (sencer)
# Colombièiras

Colombièiras d'Òrb (en francès Colombières-sur-Orb) és un poble occità del Llenguadoc, situat a la part septentrional del departament de l'Erau a la regió Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Miquel Massot i Tetas

Miquel Massot i Tetas (Barcelona, 1883 - París, 1968) fou un pintor català que destacà especialment en el camp de la pintura mural.

## Biografia

Es formà a l'escola de l'Escola de la Llotja de Barcelona. El 1902, sent-ne estudiant, fou premiat per l'Acadèmia Provincial de Belles Arts de Barcelona (Llotja de Barcelona) en la categoria de pintura decorativa. Per aquest motiu li fou concedida una borsa de viatge.
Va ser un membre actiu del Cercle Artístic de Sant Lluc, una entitat que era un referent per a l'art i cultura barcelonina i catalana dels segles XIX i XX estretament lligada al sector de l'Església més obert i autonomista. Presentà diverses composicions a. les Exposicions de Belles Arts de Barcelona dels anys 1911, 1919, 1922, 1923 i a les de Primavera del 1935 i el 1936. Continuà la seva formació a París on també hi era el seu gran amic Josep Maria Sert.
Exposà als Salons de París a entre 1908 i 1914. El 1910 va realitzar la gran pintura mural que orna el vestíbul del Palau de la Música Catalana de Barcelona, titulada "La ciència musical vers la inspiració", creada amb un estil influït pel classicisme noucentista.
Fou l'estret col·laborador de Josep Maria Sert entre 1939 i 1945 en les noves pintures morals de la catedral de Vic, ja que les primeres foren destruïdes a l'inici de la Guerra Civil. El programa iconogràfic en aquesta segona versió glossava la Redempció. Mort el pintor Sert, Miquel Massot pintà les llunetes de la sobre cornisa, seguint la temàtica sobre les Benaurances, existents abans de la crema de 1936.
L'any 1948 Massot acabà les grans pintures murals que omplen tots els paraments de la Capella de les Santes a la basílica de Santa Maria de Mataró. Les quals plasmen episodis històrics relacionats amb el culte les santes Juliana i Semproniana seguint les pautes dels treballs fets amb Sert.
Posteriorment, Miquel Massot residí i treballà al seu estudi de París fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ «Arxiu de la Reial Acadèmia de les Bones Lletres. Correspondència rebuda». Acadèmia de les Bones Lletres. [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «Notas locales». La Vanguardia, 04-03-1902.
* ↑ Marchi, Maria Bárbara. Cercle Artístic de Sant Lluc 1893-2009: Història d’una institució referent per a la cultura barcelonina. (tesi). Barcelona: Universitat de Barcelona, 2011, p. 109.
* ↑ Massot i Muntaner, Josep. Església i societat a la Catalunya contemporània. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2003, p. 15 -17.
* 1 2 3 «Miquel Massot i Tetas». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ Pascual, Vicent. Sert, el darrer pintor muralista. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1997.
* ↑ Flaquer i Revaud, S. i Pagès i Gilibets, M. T.. Inventari d'artistes catalans que participaren als Salons de Paris fins l914. Barcelona: Diputació de Barcelona, 1986, p. 256 i 257.
* ↑ «El calvari». Arxivat de l'original el 2023-12-01. [Consulta: 28 agost 2022].
* ↑ «La capella de les Santes-». Visitmuseum. Generalitat de Catalunya.. Arxivat de l'original el 8 d’agost 2022. [Consulta: 7 agost 2022].
# Luchino Adorno

Luchino Adorno fou un patrici genovès vicari general de l'Església a Roma del 1352 al 1362. Fou bisbe de Nicòsia del 1383 al 1395, i de Famagusta des del 2 d'octubre de 1395. El 1397 fou abat de Santo Stefano di Squillace. Va morir l'estiu del 1403.

## Referències

* ↑ Banchero, Giuseppe. Genova e le due riviere: descrizione di G.B. (en italià). L. Pellas, 1848, p. 19 [Consulta: 16 abril 2020].
# Cathorops aguadulce

Cathorops aguadulce és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes que es troba des del riu Panuco (Mèxic) fins al llac d'Izabal (Guatemala).
Els mascles poden assolir els 22,7 cm de llargària total.

## Referències

* ↑ Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* 1 2 FishBase (anglès)
# Micaela Nevárez

Micaela Nevárez (Carolina, Puerto Rico; 1 de gener de 1972) actriu porto-riquenya.

## Biografia

Micaela debuta al cinema de mà de Fernando León de Aranoa en la pel·lícula Princesas (2005). El director la descobreix treballant en un restaurant de Nova York com a cambrera, quan ja tenia l'edat de 32 anys i cap relació professional amb el món del cinema. En aquesta pel·lícula comparteix protagonisme amb Candela Peña i representa el paper d'una emigrant de la República Dominicana que exerceix la prostitució a Madrid mentre intenta aconseguir papers i una altra manera de guanyar-se la vida. Totes dues actrius van ser guardonades per la seva participació en aquest treball amb el màxim guardó del cinema espanyol, el Premi Goya: Candela com a millor actriu protagonista i Micaela com a millor actriu revelació. La pel·lícula compta amb una coneguda banda sonora a càrrec de l'artista Manu Chao.
Actualment resideix a Londres, amb el seu marit francès.

## Filmografia

* Princesas (2005)
* The War Boys (2008)

## Premis

* Guanyadora del Premi Goya a la Millor Actriu Revelació (2006)

## Referències

* ↑ 20Minutos. «Micaela Nevárez «Mi personaje me dejó tocada»».
* ↑ «Princesas - 3 Goyas · 9 nominaciones» (en castellà). [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ Actores que ganaron un Goya y no volvieron a hacer más películas, La Opinión de Zamora

## Enllaços externs

* Revista Fundación Nacional para la Cultura Popular de Puerto Rico (article de 3 de febrer de 2006)
* Revista Fundación Nacional para la Cultura Popular de Puerto Rico (artícle de 15 de setembre de 2006)
* Diari El Mundo (perfil de la nominació dels premis Goya 2006)
# Abràmtsevo

Abràmtsevo —Абра́мцево (rus)— és un museu a una antiga colònia d'artistes del mateix nom al raión de Sérguiev Possad, óblast de Moscou, Rússia. És a 60 km al nord-est de Moscou, a la vora del Voria, afluent del Kliazma. El lloc va ser habitat des del segle xvi.
El 1843 l'escriptor, assagista, crític literari Serguei Aksàkov va comprar la propietat amb l'herència del seu pare, però no va fer grans canvis a l'edifici. Hi va acollir escriptors com Ivan Turguénev, Mijail Zagoskin, Nikolai Gógol, el poeta Fiódor Tiúttxev, l'actor Mijail Shchepkin, els historiadors Timofei Nikolàievitx Granovski i Mijail Pogodin, i altres contemporanis famosos. Era un lloc tranquil de trobada, fora de l'efervescència de la capital. Quan Aksàkov va morir el 1859, i el seu fill poc després no hi va quedar poc o gaire activitat.
El 1870 l'empresari i mecenes Savva Màmontov (1841-1918) va comprar la finca a la filla d'Adsàkov. Va pagar una reforma i restauració i en va fer un centre per al desenvolupament de l'art rus, i sobretot per al renaixement de les arts artesanals, en el marc del moviment internacional dels Arts and Crafts en un moviment nacionalista per protegir la cultura autèntica de les influències occidentals.
De 1881 a 1882, Vasili Polenov i Viktor Vasnetsov van dissenyar una església inspirada en les esglésies medievals de Nóvgorod Pskov i Suzdal. Molts altres artistes van col·laborar en la decoració interior i la pintura de les icones. El 1890 l'artista Serguei Maliutin hi va crear la primera matrioixca, la típica sèrie de nines imbricades que s'ha convertit en una icona de la cultura russa fins avui.
El 1920 després de la revolució d'octubre del 1917 la finca va ser nacionalitzada i va esdevenir un museu que es va tancar al públic el 1932, tot i romandre un lloc que acollia artistes. El 1947, Ióssif Stalin en va confiar la gestió a l'Acadèmia de Ciències de la Unió Soviètica i des del 1950 el museu va reobrir.

## Referències

* ↑ «Abràmtsevo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Abramtsevoin the 16th–first half of the 19th Century» (en anglès). Abramtsevo Federal State Cultural Establishment.
* 1 2 3 4 5 Blumberg, Naomi. «Abramtsevo | artists' colony, Russia» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 28-10-2014. [Consulta: 9 desembre 2020].
* ↑ «The Aksakov's Period» (en anglès). Abramtsevo Federal State Cultural Establishment.
* 1 2 «Abramtsevo in the 20th century» (en anglès). Abramtsevo Federal State Cultural Establishment.

## Enllaços externs

* Abràmtsevo - Lloc web oficial
# Ciprian Desporrins

Ciprian Desporrins (Acós, Bearn 1698 - Argelers 1759) fou un poeta bearnès, que fou parlamentari als estats de Bigorra. Han estat conservades unes trenta cançons seves, algunes molts famoses en el seu moment com Rosinholet que canta i Quant vòs ganhar pastoreta charmanta, plenes de gràcia i frescor, apreciades a la cort de Lluís XV de França on foren interpretades per Pèir de Jeliòt per a la Marquesa de Pompadour.
Té un obelisc d'homenatge al seu poble nadat d'Acós, on hi ha gravats dos poemes compostos en honor seu per Xavier Navarrot i Jasmin.

## Referències

* ↑ «Ciprian Desporrins». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Cathlamet

Cathlamet és una població dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 565 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cathlamet tenia 565 habitants, 246 habitatges, i 138 famílies. La densitat de població era de 545,4 habitants per km².
Dels 246 habitatges en un 20,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,7% hi vivien parelles casades, en un 8,1% dones solteres, i en un 43,5% no eren unitats familiars. En el 38,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,06 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,67.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,2% tenia menys de 18 anys, un 6,2% entre 18 i 24, un 20% entre 25 i 44, un 29,4% de 45 a 60 i un 26,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 49 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.409 $ i la renda mediana per família de 47.917 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.625 $ mentre que les dones 30.750 $. La renda per capita de la població era de 18.588 $. Aproximadament el 9,6% de les famílies i el 15,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cathlamet». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cathlamet». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Monroe (Iowa)

Monroe és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 1.808 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Monroe tenia 1.808 habitants, 753 habitatges, i 521 famílies. La densitat de població era de 413,1 habitants/km².
Dels 753 habitatges en un 33,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,6% hi vivien parelles casades, en un 8,2% dones solteres, i en un 30,7% no eren unitats familiars. En el 27,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,4 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,3% tenia menys de 18 anys, un 8,3% entre 18 i 24, un 27,4% entre 25 i 44, un 23,5% de 45 a 60 i un 14,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.837 $ i la renda mediana per família de 50.819 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.679 $ mentre que les dones 25.256 $. La renda per capita de la població era de 18.518 $. Entorn del 3,1% de les famílies i el 5,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Monroe». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Monroe». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Gaig de Steller

El gaig de Steller (Cyanocitta stelleri) és una espècie d'ocell de la família dels còrvids de viu color blavós àmpliament distribuït per Amèrica del Nord i Centreamèrica.

## Referències

* ↑ «Gaig de Steller». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-1-2021 (català)
# Districte de Conthey

El Districte de Conthey és un dels 13 districtes del cantó suís del Valais. Té una població de 22233 al cens de 2006 i una superfície de 234,2 km². Està compost per 5 municipis i el seu cap es Conthey. Tot el districte és de llengua francesa.

## Municipis

* CH-1957 Ardon
* CH-1955 Chamoson
* CH-1964 Conthey
* CH-1996 Nendaz
* CH-1963 Vétroz
# Colibrí cuallarg de raquetes

El colibrí cuallarg de raquetes (Discosura longicaudus) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita al centre i sud de Veneçuela, Guaianes i nord i est del Brasil.
# Causa (Xavi Sarrià)

Causa és el segon disc en solitari publicat pel músic valencià Xavi Sarrià, editat el 8 d'abril de 2022, sota el segell discogràfic Propaganda pel fet!. Sobre el disc, Sarrià afirma que aquest li ha permès trobar el seu propi camí: "de la premissa de retrobar-me amb les pròpies arrels neix aquest treball".
El disc està format per 10 cançons, enfocades segons el mateix Sarrià en la mateixa línia de barrejar música tradicional amb la música actual, línia que ja va explorar amb la cançó «No s'apaguen les estrelles», que va confirmar la banda sonora de la pel·lícula de Guillem Agulló. Segons les seves paraules:
| « | No es tracta de mirar cap a fora si no cap dins, cap al tresor cultural que tenim i del que, moltes vegades, no en som conscients. Tenim un llegat extraordinari al que no li donem valor. | » |
| — Xavi Sarrià |||

## Estil

Causa és un treball que manté pinzellades de l'arrel estilística de Xavi Sarrià, d'un ska-rock que va encimbellar Obrint Pas com a icona de la música en llengua pròpia i va aconseguir trencar les barreres idiomàtiques. Mentre el seu primer disc en solitari estava marcat per aquesta essència -malgrat albergar cançons que anticipaven l'estil de Causa-, la nova creació de l'artista és un viratge cap a melodies més assossegades, cap a sonoritats mai introduïdes en les seues obres, cap a una barreja complexa d'estils i sons que condueixen a l'existència d'incomptables matisos musicals, de xicotetes i breus intifades sonores jazz, pop o, fins i tot, d'anhel metal. El rock i, en menys mesura, el reggae i l'ska són protagonistes. També ho és per primera vegada l'electrònica. Tota una fusió estilística construïda amb formigó de material procedent de la rumba i de la música tradicional, marcada per influències mediterrànies i, especialment, aràbigues.

## Cançons

El disc conté 10 cançons.

## Referències

* 1 2 3 «La causa más personal de Xavi Sarrià» (en castellà). La Vanguardia, 08-04-2022 [Consulta: 30 maig 2022].
* ↑ Pérez, Moisés «La causa incombustible de Xavi Sarrià». El Temps, 16-04-2022 [Consulta: 30 maig 2022].
* ↑ Sergi, Núñez «'Causa', de Xavi Sarrià, cançó per cançó». Enderrock, 08-04-2022 [Consulta: 30 maig 2022].

## Enllaços externs

* «Discografia Xavi Sarrià».
# Galalita

La galalita (en anglès:Galalith o Erinoid), és un dels primers plàstics que es van produir comercialment. És un polímer artificial, que s'obté de la interacció de la caseïna i el formaldehid. El seu nom comercial prové de les paraules gregues gala (llet) i lithos (pedra), és una substància inodora, insoluble en aigua, biodegradable, antial·lèrgica, antiestàtica i virtualment no inflamable.

## Descobriment

L'any 1897 el propietari d'una impremta Wilhelm Krische de Hannover, Alemanya va ser comissionat per a desenvolupar una alternativa al guix de les pissarres. El producte resultant similar a un plàstic fet a partir de la proteïna caseïna va ser desenvolupat en cooperació amb el químic austríac (Friedrich) Adolph Spitteler (1846–1940). Malgrat que aquest producte no era adequat per al propòsit original, a principi del segle XX el químic francès J.C. Trillat descobrí la manera d'insolubilitzar la caseïna per immersió de la caseïna en formaldehid.

## Producció i ús

Encara que la galalita no pot ser modelada i s'havia de produir en forma de làmines tenia un cost molt econòmic i podia ser tallada i tintada sense dificultat i aviat va trobar utilitat en la indústria de la moda.
Aquest nou plàstic va ser presentat a l'Exposició Universal de París de 1900 (amb el nom de galalithe) i va revolucionar la indústria dels botons per la seva capacitat de crear efectes d'ivori, banya, closca de tortuga i de fusta.
l'any 1913, només a Alemanya, es va produir 30 milions de litres de llet per a produir galalita.
La galalita també podia produir l'efecte de les pedres precioses. El 1926 Gabrielle “Coco” Chanel va dissenyar un vestit que la revista Vogue va anomenar "Chanel's Ford,” perquè s'assemblava al model Ford T, que utilitzava botons de galalita. Durant la dècada de 1930 es va usar també la galalita per a plomes d'escriure, tecles de piano i altres coses com peces de components elèctrics, la producció mundial d'aquells anys va arribar a les 10.000 tones.

## Actualment

El fet que la galalita no pugui ser modelada ha bandejat el seu ús comercial, també la necessitat de la llet per a produir-la va fer que durant la Segona Guerra Mundial es deixés de fabricar, encar amb més motius quan van aparèixer els plàstics derivats del petroli. A Brasil es va continuar fabricant fins a la dècada de 1960.

## Referències

* 1 2 3 4 Christel Trimborn. «Jewelry Stone Make of Milk». GZ Art+Design, 01-08-2004. [Consulta: 17 maig 2010].
* ↑ Button Country. «Synthetic Polymers (Section 12)». Georgia, USA: Peach State Button Club, 2010. Arxivat de l'original el 2010-06-04. [Consulta: 6 març 2010]. (To view reverse of button, hover mouse over image.)
* ↑ Otto. Stone from milk. Ascent and fall of the Galaliths. Chemistry in our time, 2004 [Consulta: 14 maig 2010].

## Enllaços externs

* Morrell, George. «Method of making casein buttons». Sampling One Hundred Years of Button Patents. Georgia, USA: Peach State Button Club, 1935. Arxivat de l'original el 2010-10-12. [Consulta: 12 març 2010].