OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Núria Lauco Martínez

Núria Lauco Martínez (Granollers,) és una de les millors esportistes catalanes que competeix en ciclisme de muntanya, duatló i curses verticals.
Dels seus resultats en ciclisme destaquen dues victòries a la Titan Desert o les quatre victòries consecutives a la Pedals de Foc Non Stop.

## Palmarés esportiu

* 2008
** 1a a la Pedals de Foc Non Stop
** 1a a la Titan Desert
* 2009
** 1a a la Pedals de Foc Non Stop
* 2010
** 1a a la Pedals de Foc Non Stop
** 1a a la Titan Desert
** 1a a la IronBike
* 2011
** 1a a la Pedals de Foc Non Stop
* 2012
** Campiona d'Espanya Duatló-Cross
** Campiona de Catalunya en Veteranes en Raquetes de Neu
** 1a a la Vertical Series de las Skyrunner National Series Spain & Andorra
** 1a de Catalunya en Veteranes a Verticals de Muntanya
** 2a d'Elit Verticals de Muntanya
* 2015
** 3ª a Elit Empordà Extrem
* 2017
** 1ª a Elit Challenge MTB Series
** 1ª al Master Scott Marathon
* 2019
** 1a a l'Scott Marathon Cup de Cambrils, categoria Màster 50

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Entrevista a Núria Lauco», 25-12-2017. Arxivat de l'original el 2019-07-03. [Consulta: 6 juliol 2019].
* 1 2 3 «Núria Lauco, de Granollers, guanya la Titan Desert per segona vegada». [Consulta: 6 juliol 2019].
* 1 2 3 4 5 esport3. «Milton Ramos i Núria Lauco s'imposen en la Pedals de Foc, una de les proves més exigents de BTT», 25-06-2011. [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «Alfredo Gil y Rosa Valls, vencedores de las Skyrunner National Series» (en castellà). [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «El portugués Thiago Ferreira se impone en la Scott Marathon de Cambrils», 24-03-2019. [Consulta: 6 juliol 2019].
# Pedro Arquero Rodríguez

Pedro Arquero Rodríguez (Palència, 2 de setembre de 1973) és un exfutbolista castellanolleonès que jugà de davanter.

## Carrera esportiva

Va debutar en primera divisió amb el Reial Valladolid, tot disputant 3 partits de la campanya 94/95. Dos anys abans, ja havia jugat amb els val·lisoletans un altre encontre a la Segona Divisió, una categoria en la qual no tornaria a aparèixer fins a la temporada 02/03, quan juga 8 partits amb la SD Compostela.
Però, la majoria de la trajectòria del davanter ha passat entre els equips castellans del Palència i el Real Ávila. També va militar al conjunt valencià del Jove Espanyol la temporada 07/08.

## Enllaços externs

* Fitxa de Pedro Arquero
# Callulops personatus

Callulops personatus és una espècie de granota que viu a Indonèsia i Papua Nova Guinea.

## Referències

* Richards, S. & Allison, A. 2004. Callulops personatus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 18 de gener de 2008.
# Maunabo

Maunabo és un municipi de Puerto Rico situat a la costa sud-est de l'illa, també conegut amb el nom de La Ciudad Tranquila, Los Jueyeros i Los Come Jueyes. Confina al nord amb Yabucoa; a l'oest Patillas i al sud-est amb el mar Carib. Forma part de l'Àrea metropolitana de San Germán-Cabo Rojo.
El municipi està dividit en 9 barris: Calzada, Emajagua, Lizas, Matuyas Alto, Matuyas Bajo, Palo Seco, Pueblo de Maunabo, Quebrada Arenas i Talante.

## Referències

* ↑ Grupo Editorial EPRL «Maunabo» (en castellà). Enciclopedia de Puerto Rico. Fundación Puertoriqueña de las Humanidades, 09-09-2010 [Consulta: 30 juny 2015].
* ↑ «American FactFinder» (en anglès). Oficina del cens dels EUA. [Consulta: 30 juny 2015].

## Enllaços externs

* Directori de Municipis, Maunabo Arxivat 2015-07-02 a Wayback Machine. a la web oficial de l'Estat Lliure associat de Puerto Rico (castellà)
# Valgrana

Valgrana (piemontès Valgran-a) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 808 habitants. Està situat a la Val Grana, dins de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis de Bernès, Caralh, Montomal, Montrós i Rittana.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Adriano Brondetta | Llista cívica |
# Cases de comparet al carrer de Sant Pere (Vilafranca del Penedès)

Les Cases de comparet al carrer Sant Pere és un conjunt d'edificis del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) que formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest tipus d'habitatges es construïren a les zones d'eixample del segle xix. Generalment es realitzaven en grups, adoptant diferents variants, de les quals la més usual és la de convertir la finestra en porta (com la del nº96 del carrer de Sant Pere).
Són cases entre mitgeres i d'una crugia. Consten de planta baixa i entresòl sota coberta de teula àrab a dues aigües. Responen a l'adaptació funcional de l'activitat agrícola, tot i que presenten alguns elements de l'arquitectura "culta". Són d'interès tipològic, tant pel que fa a l'obra original com en les reformes posteriors.

## Referències

* 1 2 3 «Cases de comparet al carrer Sant Pere». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Vicente López i Planes

Alejandro Vicente López i Planes (Buenos Aires, 3 de maig de 1785 – 10 d'octubre de 1856) fou un escriptor i polític argentí que va exercir la presidència de la Nació entre el 7 de juliol i el 18 d'agost de 1827. També fou l'autor de la lletra de l'Himne Nacional Argentí, adoptat l'11 de maig de 1813.
# Núria Llansà i Fernández

Núria Llansà Fernández (Barcelona, 3 de novembre de 1937 - Barcelona, 26 de juny de 2019) fou una portera de futbol catalana, considerada una de les pioneres del futbol femení a Catalunya.
Juntament amb altres futbolistes com Carme Nieto, Alicia Estivill, Lolita Ortiz i Imma Cabecerán, principal promotora de l'esdeveniment, disputà el primer partit del Futbol Club Barcelona femení contra la Unió Esportiva Centelles el desembre de 1970. El partit es jugà a l'estadi Camp Nou davant 60.000 espectadors i l'equip fou entrenat pel porter blaugrana Antoni Ramallets. Jugà amb el club blaugrana fins a la temporada 1973-74, alternant-se la posició de porteria amb Maria Antònia Mínguez. Posteriorment, des de 1982 fou la màxima responsable de la Penya Femenina Barcelonista i dos anys més tard assolí la presidència de l'entitat. En aquella època es dedicà al disseny i ubicació dels entrenaments, la logística dels viatges, l'equipament, fer d'entrenadora de forma puntual i, fins i tot, de suport psicològic a moltes altres futbolistes. També fou vicepresidenta del Comitè de Futbol Femení de la Federació Catalana de Futbol entre 1984 i 1998. Abandonà l'entitat blaugrana el 2003.
Entre altres reconeixements, rebé la medalla d'or per la seva ingent tasca en pro del futbol femení a la Tercera Nit del Futbol Català (1992). El seu fons personal, format entre d'altres per plaques commemoratives, banderins, medalles, samarretes, fotografies històriques i document oficials de l'equip femení blaugrana, fou donat al Centre de Documentació i Estudis del FC Barcelona el setembre de 2020.

## Referències

* ↑ Boadal Coll, Eduard. «“Tot el que hi ha ara és gràcies a la Núria Llansà”». FC Barcelona, 02-12-2020. [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ Salinas, David. «Les pioneres del Barça, orgulloses d'haver fet el primer pas» (en castellà). Sport, 24-12-2020. [Consulta: 9 gener 2022].
* 1 2 Tomás Belenguer, 2021, p. 320-327.
* ↑ «Muere Núria Llansà, pionera del Barça femenino». Mundo Deportivo, 27-06-2019. [Consulta: 31 agost 2022].

## Bibliografia

* Tomás Belenguer, Manuel. Barça femení : història des dels orígens fins al triplet. Barcelona: Editorial Base, 2021. ISBN 9788419007001.

## Enllaços externs

* Fitxa de Núria Llansà Fernández - Agrupació Jugadors FC Barcelona
# Peasc

Peasc (italià Piasco, piemontès ël Piasch) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 2.797 habitants. Està situat a la Val Varacha, dins de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis de Costigliole Saluzzo, Panh, Rossana, Venasca i Verzuolo.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Mauro Bergiotti | Llista cívica |
# Campionat del Món d'esquí nòrdic de 1927

El Campionat del Món d'esquí nòrdic de 1927 fou la tercera edició del Campionat del Món d'esquí nòrdic. Es van disputar quatre proves, totes masculines, entre el 2 i el 5 de febrer de 1927 a Cortina d'Ampezzo, Itàlia.

## Resultats
### Esquí de fons

| Prova | Or | Plata | Bronze |
| 18 km | John Lindgren (SWE) | František Donth (TCH) | Viktor Schneider (GER) |
| 50 km | John Lindgren (SWE) | John Wikström (SWE) | František Donth (TCH) |

### Combinada nòrdica

| Prova | Or | Plata | Bronze |
| Combinada nòrdica | Rudolf Burkert (TCH) | Otakar Německý (TCH) | František Wende (TCH) |

### Salt d'esquí

| Prova | Or | Plata | Bronze |
| Trampolí llarg | Tore Edman (SWE) | Willen Dick (TCH) | Bertil Carlsson (SWE) |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Suècia | 3 | 1 | 1 | 5 |
| 2 | Txecoslovàquia | 1 | 3 | 2 | 6 |
| 3 | Alemanya | 0 | 0 | 1 | 1 |
| | TOTAL | 4 | 4 | 4 | 12 |

## Referències

* Resultats d'esquí de fons
* Resultats de combinada nòrdica
* Resultats de salts d'esquí
# Viandox

Viandox és un condiment de la indústria agroalimentària. És una salsa salada, amb extracte de carn aromatitzada. Va ser desenvolupada a partir d'un procediment inventat per Justus von Liebig. Actualment és produïda per l'empresa Unilever que la comercialitza sota la marca Knorr.
Viandox pot ser usada en la cuina de carns, arròs, pastes, o també llegums i verdures. Igual que la salsa de soja, potser consumida com a condiment de taula. Aquest condiment pot millorar també el gust de les salses com la vinagreta. Unes cullerades de cafè de Viandox diluïdes en un bol d'aigua bullent és una beguda calenta per consumir a l'instant com un brou.

## Composició

Viandox està composta per diversos ingredients, en ordre descendent:
* aigua
* sal
* extracte de llevat
* colorant de caramel (E150a, E150c)
* salsa de soja (ou, soja, blat, sal)
* sucre
* Potenciadors del gust: glutamat monosòdic (E635, E621), inosinat disòdic i guanilat disòdic (E627)
* acidificants: àcid cítric (E330) i àcid làctic (E270)
* extracte de carn de bou
* extracte d'espècies (fenigrec, api de muntanya)
* aromes (incloent la de l'api)
* emulgent E471

## Informació nutricional

Aportacions nutricionals cada 100 grams:
* 0.5g de greix en baixa quantitat
* 0.1g Greixos saturats en baixa quantitat
* 2.5g Sucres en baixa quantitat
* 21g Sal en alta quantitat

## Productes semblants

Viandox és comparable a altres productes semblants, o que tenen ingredients molt aproximats:
* Bouillon de Maggi, produïda per Nestlé
* Bovril d'Unilever, per la Royaume-Uni al Canadà entre d'altres
* L'OXO de Campbell's, que es troba sobretot a Bèlgica.

## Referències

* ↑ «Viandox Liquide 665ml KNORR» ( PDF) (en francès). Knorr. Arxivat de l'original el 28 de febrer de 2014. [Consulta: 1r abril 2014].
* ↑ Jeanbono. «Viandox» (en francès). Open Food Facts, 29-01-2013. [Consulta: 23 abril 2014].
* ↑ Jeanbono. «Viandox» (en anglès). Open Food Facts, 29-01-2013. [Consulta: 23 abril 2014].

## Enllaços externs

* Pàgina de Viandox Arxivat 2014-04-04 a Wayback Machine. a la web de Knorr (francès)
# Cases de dracs

Les cases de dracs (grec: δρακόσπιτα o bé δραγκά) són un total de vint edificis de pedra de planta rectangular en estat ruïnós situades al sud de l'illa d'Eubea, a Grècia. Són construïdes amb grans blocs de pedra seca, sense morter, i amb lloselles de pedra per als sostres.
La més famosa i millor conservada és la Casa del Drac del Mont Oque (grec: Δρακόσπιτο της Όχης), al nord de Carist. Hi ha altres cases notables a Palli-Lakka i Kapsala. En el folklore local el terme «dracs» no sols designa rèptils monstruosos, sinó també éssers amb poders sobrehumans.
No hi ha consens respecte a la identitat de qui les va construir, ni sobre la datació. No apareixen a les fonts clàssiques; la primera notícia és del geòleg, viatger i escriptor britànic del segle xviii John Hawkins. Després, la primera descripció detallada és de 1842, de l'arqueòleg alemany H. N. Ulrichs. El classicista francés Jules Girard visità Eubea a final del segle xix i descrigué les cases de drac de l'Oque, i feu moltes descripcions de les tres cases de drac de Palli-Lakka.
L'arqueòleg suís Karl Reber ha catalogat tots els edificis identificats i n'ha publicat un informe el 2010.

## Galeria

* Oque (des del nord)
* Oque (interior)
* Palli-Lakka (des de l'est)
* Palli-Lakka (des del nord)
* Kapsala

## Referències

* ↑ Hawkins, J. «An Account of the Discovery of a very Ancient Temple on Mount Ocha in Euboea». A: Travels in Various Countries of the East. Londres: Longman, Hurst, Rees, Orme and Brown, 1820, p. 285-293.
* ↑ «The Dragon Houses of Styra: Topography, Architecture and function». MAA. Arxivat de l'original el 2020-09-20. [Consulta: 19 maig 2017].
* ↑ Reber K., «The Dragon Houses of Styra: Topography, Architecture. and Function» Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., Mediterranean Archaeology and Archaeometry, Vol. 10, 2010, No. 3, pàgs. 53 -61.
# Núria Jar

Núria Jar (Barcelona, 1985) és una periodista freelance catalana especialitzada en ciència i salut.
Va començar a treballar de periodista a Ràdio Sabadell el 2005 on va fer el programa matinal d'informació. Després va passar a COMRàdio i al programa Via Lliure de RAC1. El 2023 col·labora amb diversos mitjans com la Revista 5W, El Matí de Catalunya Ràdio, Sinc, Muy Interesante o Planta Baixa de TV3. El 2917 va rebre el premi Concha García Campoy al periodisme científic. El 2021 va guanyar el premi Prismas per un podcast de divulgació científica amb dones investigadores. És una de les nou científiques catalanes que a través del Projecte Hypatia l'abril del 2023 aniran a un desert d'Utah per estudiar les condicions de Mart des d'un paisatge geològicament similar.

## Referències

* 1 2 «La colaboradora de SINC Núria Jar, premio Prisma por el podcast ‘Las científicas del coronavirus’» (en castellà). [Consulta: 27 febrer 2023].
* ↑ «Núria Jar» (en castellà). [Consulta: 27 febrer 2023].
* ↑ «Jar, Núria». [Consulta: 27 febrer 2023].
* ↑ «Núria Jar» (en castellà). [Consulta: 27 febrer 2023].
* ↑ «Núria Jar» (en castellà). [Consulta: 27 febrer 2023].
* ↑ «Núria Jar» (en castellà). [Consulta: 27 febrer 2023].
* ↑ «La periodista Núria Jar, extreballadora de Ràdio Sabadell, guanya el Premi Prisma de ràdio a la Divulgació 2021». [Consulta: 27 febrer 2023].
* ↑ 324cat. «Les Hypatia, les 9 científiques catalanes que tenen molt a descobrir i molt a dir», 11-02-2022. [Consulta: 27 febrer 2023].
# Campo de Dalías

El Campo de Dalias, és una comarca natural situada al sud-oest de la província d'Almeria, a Andalusia.
El Campo de Dalías forma part de la comarca administrativa del Poniente Almeriense.
Dalías significa vinya en àrab.
Des de la dècada de 1950, el Campo de Dalías, junt amb la comarca natural del Campo de Níjar s'hi ha desenvolupat la zona dels hivernacles d'Almeria.

## Localitats

* El Ejido
* Roquetas de Mar
* Vícar
* La Mojonera
* Enix
* Felix.
# Peoni

Peoni és el nom dels següents personatges:
* Peoni d'Efes (Paeonius, Παιώνιος), arquitecte grec
* Peoni de Mende (Paeonius, Παιώνιος), escultor grec nadiu de Mende (Tràcia)
# Via d'escalada

Una via d'escalada és un camí pel qual un escalador arriba al cim d'una muntanya, d'una penya o d'un mur de gel. Les vies poden variar de manera radical en dificultat. Així, la tria d'una via és extremadament important, i els topos d'escalada comporten la Graduació de vies d'escalada, mapes detallats i fotografies de les vies.
Al començament de la pràctica de l'escalada, els escaladors desitjaven simplement arribar per qualsevol mitjà possible, i queden poques informacions sobre la manera com hi arribaven. Però, durant el segle xix, quan els exploradors dels Alps provaven cims cada vegada més durs, va resultar evident que la tria, per exemple, de la cara Est respecte a l'aresta Sud era la diferència entre l'èxit i el fracàs. Un exemple conegut és la primera ascensió del Cerví, que ha estat intentat diverses vegades sense èxit per la seva cara Sud, mentre que la via per l'aresta Nord (la més pròxima de Zermatt), encara que més abrupta, oferia una via més segura i no gaire més difícil que una escala.
Mentre que la tècnica es desenvolupava, i les muntanyes del món eren conquerides per les seves vies més fàcils, els escaladors van començar a desafiar-se ells mateixos buscant i intentant altres vies. Una vegada que totes les línies evidents van ser provades, els escaladors en buscaven de menys evidents, com les vies en pedra navegant entre el gel, o fines fissures recorrent una cara de la seva base al cim. Un element estètic va aparèixer igualment: una via fàcil però confusa, navegant d'esquerra a la dreta d'una cara, és menys desitjable que una via directa al llarg d'una aresta aèria.
Les vies d'escalada no-evidents o intel·ligents representen clarament la creació del (dels) escalador(s) al principi. De manera inevitable, escaladors enèrgics van ser empesos a recórrer moltes vies sobre una única muntanya o penya-segat, i va esdevenir la pràctica que el primer ascens d'una via li posi un nom. Això va aportar una nova faceta per a la creativitat, i els llocs d'escalada moderns tenen una diversitat sorprenent de noms de vies curiosos i divertits, sovint inspirats en temes mediambientals o cultura local. Els noms contenen sovint Joc de paraules.
Per a les vies d'alta muntanya, les caigudes de pedres i de gel canvien tant la muntanya que és pràcticament impossible donar altra cosa que una idea sumaria de la via (« pujar l'aresta fins a una torre negra, passar a sota pel costat dret, i pujar per un passadís nevat fins a l'aresta de la cimera »)
Les vies d'escalada en roca són per contra molt més estables, però la mala tria d'una fissura pot posar un escalador en una posició perillosa, així els topos d'escalada utilitzen fotografies amb línies dibuixades a sobre o els mapes topogràfics mostren una vista esquemàtica de la roca i de la via, amb diversos símbols per indicar la direcció de la fissura, la localització dels punts d'ancoratge, etc. Per a les vies de diverses longituds, el topo indicarà també la localització recomanada dels relleus.
# Carles Duran i Tejido

Carles Duran i Tejido (Barcelona, 14 de desembre de 1935 − Barcelona, 11 de novembre de 1988) fou un director i productor de cinema català que fou parella de Muriel Casals.
Fotògraf de moda i publicitat, estudià cinema a l'IDHEC de Paris coincidint amb els orígens de la Nouvelle Vague. Allí rodà els curts Una platja tan petita (1961) Un dia com els altres (1962), i de retorn a Barcelona intervingué com a ajudant de direcció en diversos llargs dins l'òrbita de l'Escola de Barcelona. Després de realitzar el curt Raimon (1965), en què alternà la música del cantautor amb imatges documentals de conflictes internacionals, el seu llarg Cada vez que... (1967) s'insereix plenament en els postulats d'aquest moviment, del qual fou un dels membres més actius, a més de fundador de la discoteca Boccaccio i representant insigne de la gauche divine.
Participà activament com a entusiasta organitzador dels rodatges, sovint caòtics i improvisats, de molts dels seus col·legues, i, després de rodar clandestinament el curt BiBiCi Story (1969), patí els problemes de la Censura amb Liberxina 70 (1970; rebatejat més endavant com Liberxina 90). La metàfora política d'aquest llarg sobre la difusió d'un gas que incita a la revolució, escrit amb la col·laboració de Joaquim Jordà, motivà diversos talls i la impossibilitat de l'estrena comercial després d'una accidentada projecció a la Mostra de Venècia. Aquest fet posà fi de cop a la seva trajectòria com a director i des de llavors es dedicà a la producció.
S'associà amb Vicente Aranda per crear les empreses Morgana Films i Lola Films, amb les quals produí Cambio de sexo (1976), de la qual fou argumentista; La muchacha de las bragas de oro (1979); Asesinato en el Comité Central (1981); Fanny "Pelopaja" (1983) i Tiempo de silencio (1986). També fou un dels fundadors de l'Institut del Cinema Català, per al qual dirigí alguns curts (La sanitat, 1977 i El Barri del Besòs, 1978-79; L'agressió quotidiana, 1979 L'Assemblea de Catalunya, 1981). La seva mort prematura frustrà el projecte de tornar darrere les càmeres per dirigir La mort de l'esperança, ambientat durant la guerra civil.

## Fons

El seu fons es conserva a la Filmoteca de Catalunya. El fons Carles Duran recull documentació relativa a la seva trajectòria professional vinculada al cinema. Inclou documentació, cartes, guions, escrits.

## Referències

* ↑ «L'irreempla�able somriure de la revolta: un retrat | El Temps», 17-09-2016. Arxivat de l'original el 2016-09-17. [Consulta: 21 maig 2024].
* ↑ Romaguera i Ramió, Joaquim (dir.) Diccionari del cinema a Catalunya. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2005
* ↑ Esteve Riambau y Casimiro Torreiro. La Escuela de Barcelona: el cine de la "gauche divine". Anagrama: Barcelona, 1999.
* ↑ «NODAC Carles Duran al repositori de la Filmoteca de Catalunya.».
# Caerleon

Caerleon (Caerllion en gal·lès) és una vila situada a la vora del riu Usk prop de la ciutat de Newport (sud de Gal·les). És un centre arqueològic important, amb les restes d'una fortalesa romana ("Isca Augusta") i d'un fort de l'edat de ferro.

## Llegenda del rei Artús

Geoffrey de Monmouth, en la seva Historia Regum Britanniae, descriu Caerleon com una de les ciutats més importants de Britànnia. La narració va des de la seva fundació pel rei Belinus fins a la designació com a seu bisbal en època de sant Dubricius, un arquebisbat més important que Canterbury i York. Posteriorment, sant David traslladarà la seu a la catedral de Sant David.
Geoffrey de Monmouth hi situarà la cort del rei Artús; no hi havia cap Camelot en la narració anterior ni en les traduccions de Wace o Layamon. Fou Chrétien de Troyes qui va intoduïr Camelot en la llegenda, tot i que aquest autor esmenta Caerleon. Els antics escriptors parlaven de Caerleon. També Thomas Malory cita 'Carlion' en la seva adaptació del tema.
A Caerleon hi ha les restes d'un amfiteatre romà que han estat associades a la Taula rodona. Hi ha opinions que indiquen l'amfiteatre com a possible inspiració de la llegenda de la taula.

## Enllaços externs

* http://www.geograph.org.uk/search.php?i=3026960
* http://www.castlewales.com/caerleon.html
* http://www.museumwales.ac.uk/en/roman/ Arxivat 2012-07-03 a Wayback Machine.
* http://www.historicalfencing.co.uk/
* http://www.britannica.com/eb/article-9018518/Caerleon
# Victoria (municipi)

Victoria és un municipi de l'estat de Tamaulipas. Ciudad Victoria és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part sud de l'estat de Tamaulipas. Limita al nord amb Bustamante, al sud amb San Fernando, a l'oest amb Tula i a l'est amb Abasolo.

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Victoria Arxivat 2019-09-07 a Wayback Machine.INAFED, 2015. (castellà)
Viccionari