OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Diario de Santiago

El Diario de Santiago, fou un periòdic gallec editat entre 1872 i 1879 en Santiago de Compostela.
Subtitulat De intereses materiales, noticias y anuncios, fou un periòdic liberal fundat per Manuel Bibiano Fernández. El primer número aparegué l'1 de juliol de 1872. Dirigit per Manuel Bibiano Fernández i Alfredo Vicenti, comptà amb la col·laboració d'Alberto de Quintana. Fou la continuació de La Gacetilla de Santiago. Va tenir molts problemes i una forta censura eclesiàstica (fou excomunicat pel cardenal Payá). Canvià el seu nom pel de Gaceta de Galicia en 1879.

## Bibliografia

* Palomares Ibáñez, Jesús María «Prensa y política en Galicia: la prensa periódica compostelana (1875-1936)». Investigaciones históricas: Época moderna y contemporánea. Universidad de Valladolid, 4, 1983, pàg. 391-430 [Consulta: 8 juliol 2013].
* Santos Gayoso, Enrique. Do Castro. Historia de la Prensa Gallega 1800-1986, 1990. ISBN 84-7492-489-8.

## Enllaços externs

* Fitxa i exemplars a Galiciana
# Enric Llopis

Enric Llopis (València, 1971) és un periodista i escriptor valencià. Ha alternat el treball professional en gabinets de comunicació institucionals amb la col·laboració en mitjans alternatius del País Valencià com L'Avanç, L'Accent o Ràdio Klara. Des de 2008 col·labora habitualment en les diferents seccions del mitjà de comunicació digital Rebelión.org.

## Obra publicada

* Por Europa y contra el sistema euro; escrit amb Manuel Monereo, 2014. ISBN 978-84-942097-7-2.
* Gente precaria. La rebelión de los frigoríficos vacíos. Múrcia: Alfaqueque, 2015. ISBN 978-84-938858-9-2.
* La batalla de l'Horta. Cinc dècades de resistència silenciada. Carcaixent: Sembra Llibres, 2016. ISBN 978-84-16698-01-1.
* Cabanyal zona zero. Cròniques de la resistència (1998-2018), 2018. ISBN 978-84-945975-9-6.
* Plumas Rebeldes. Periodistas contra la corriente. 2020.

## Referències

* ↑ «'La batalla de l'Horta', d’Enric Llopis». Diari La Veu, 11-01-2017. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ «Sin movilización social no habrá cambios» (en castellà). El Diario, 01-05-2015. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ «"La batalla de l’Horta", d’Enric Llopis». Mètode, 05-06-2016. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ Colomina, Ximo. «Història i fotografies de vint anys dempeus al Cabanyal». Directa, 12-12-2018. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ «“Plumas Rebeldes”, un libro de crónicas y entrevistas con nueve periodistas de izquierda» (en castellà), 24-10-2020. [Consulta: 2 octubre 2021].
# Assassinat a Saint-Omer

Assassinat a Saint-Omer o Assassinat al pantà (títol original, Puzzle) és un telefilm francès de 2019 dirigit per Laurence Katrian. Es va emetre per primera vegada a Suïssa el 10 de maig de 2019 a RTS Un, a Bèlgica a La Une el 2 de juny i sis dies després a France 3. S'ha doblat al valencià per a À Punt d'Assassinat a Saint-Omer i al català central per a TV3 amb el nom d'Assassinat al pantà.
A França, la pel·lícula per a televisió va ser seguida per 3,24 milions d'espectadors, cosa que va representar el 16,9% de la quota de pantalla.

## Sinopsi

A la petita ciutat de Doulac, un misteriós corb ve a molestar els habitants amb revelacions sobre un assassinat no resolt que va tenir lloc uns anys abans. Mentre l'assassí intenta protegir el seu secret, el jutge Thomas Aubert torna a la ciutat disposat a dilucidar finalment aquest cas.

## Repartiment

* Sagamore Stévenin: Thomas Aubert
* Elsa Lunghini: Olivia Sysman
* Naidra Ayadi: Laure Martinez
* François Caron: Major Dumas
* Gaëlle Fraysse: Amélie
* Michel Scotto Di Carlo: Jean-Marie Jourdain
* Bruno Paviot: Vincent Lombardo
* Émilie Gavois-Kahn: Lisa Moreau

## Rebuda

La revista Moustique parla d'un «thriller francès eficaç i captivador».

## Referències

* ↑ «Assassinat a Saint-Omer». À Punt, 11-06-2022. [Consulta: 15 desembre 2023].
* ↑ «Assassinat al pantà». Goita què fan, ara!. [Consulta: 22 gener 2024].
* ↑ J.P. «Jeu de patience». Moustique, 4870, 29 maig019, pàg. 86..
# Assassinat a Larzac

Assassinat a Larzac o Assassinat al Larzac (títol original en francès, Crime a Saint-Affrique o Crim al Larzac) és un telefilm francobelga de 2020 dirigit per Marwen Abdallah emès a France 3 i a La Une. S'ha doblat al valencià per a À Punt amb el títol amb d'Assassinat a Larzac, i al català central per a TV3 amb el nom d'Assassinat al Larzac.
La pel·lícula és una coproducció de Paradis Films, France Télévisions, Be-Films i RTBF. La pel·lícula es va rodar a Sent Africa del 18 de febrer al 13 de març de 2020.

## Sinopsi

En Pierre Loiseau, un criador i gran terratinent de Sent Africa, és assassinat. La policia sospita de diversos sospitosos: la xicota, l'exdona, un petit camperol en ruïnes de la zona, un grup d'⁣antiespecistes...
La tinent Caroline Martinez, el capità Charles Jouanic i la fiscal Élisabeth Richard hauran d'infiltrar-se a la comuna de l'Avairon per intentar trobar la veritat.

## Repartiment

* Florence Pernel: Élisabeth Richard, procureure
* Guillaume Cramoisan: Charles Jouanic
* Lola Dewaere: Caroline Martinez
* Bernard Yerlès: Raphaël Berthelot
* Stéphane Guillon: Alain Rougemont
* Xavier Lemaître: Pierre Loiseau
* Agnès Blanchot: Catherine Loiseau

## Referències

* ↑ «Assassinat a Larzac». À Punt, 19-02-2022. [Consulta: 4 agost 2023].
* ↑ «Programació de TV3». CCMA, 29-09-2023. [Consulta: 29 setembre 2023].
* ↑ «Crime dans le Larzac - Company Credits». IMDb, 2020.
# El Sellerers

el Sellerers és un mas al terme municipal de Sallent (Bages) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Apareix documentat al segle xiv. Teulada a doble vessant. Encarada a migdia. Proveïda de planta baixa, primer pis amb finestres petites i golfes. Les llindes de les obertures són de pedra picada. La casa està protegida per un clos que la rodeja. S'observa una evolució des de la forma tancada i reclosa del segle xvii a l'obertura d'una galeria del s. XVIII.

## Història

* ↑ «Mas del Sellarés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 desembre 2015].
# B2C

* No s'ha de confondre amb Minorista o Comerç de detall.
B2C és l'abreviatura de l'expressió Business-to-Consumer («del negoci al consumidor», en anglès). És el nom donat al conjunt d'arquitectures tècniques i programaris que permeten relacionar les empreses amb els seus clients. B2C es refereix a l'estratègia que desenvolupen les empreses per arribar directament al client o usuari final.
Un exemple de transacció B2C pot ser la compra d'un parell de sabates en una sabateria de barri, per un individu. Tanmateix, totes les transaccions necessàries perquè aquest parell de sabates estigui disponible per a la venda en l'establiment comercial -compra de la pell, sola, cordons, etc. així com la venda de sabates del fabricant al comerciant- formen part del que s'anomena B2B o Business-to-Business («de negoci a negoci», en anglès).
Malgrat el sentit ampli de l'expressió B2C, a la pràctica, sol referir-se a les plataformes virtuals utilitzades en el comerç electrònic per comunicar empreses (venedores) amb particulars (compradors). Per això, l'ús més freqüent és «Comerç Electrònic B2C»»
La cadena dels serveis del B2C és la següent:
* See: necessitat (creació, identificació), recerca producte (informació, catàleg), recerca venedor
* Seduce: negociació del valor, compra
* Sell: validació pagament, gestió comanda
* Satisfy: servei client, avaluació.

## Transaccions directes «negoci-consumidor» o «negoci-client»

Els pioners d'aquesta estratègia B2C són: l'empresa fabricant d'ordinadors personals Dell. Michael Dell va començar a vendre ordinadors des de la seva habitació de la residència universitària el 1984. Un altre pioner va ser el majorista, també nord-americà, de llibres, música i altres productes Amazon.com. El comerç electrònic B2C és una forma de venda amb gran potencial a llarg termini; en l'actualitat, l'estan desenvolupant els sectors de distribució d'articles d'alimentació i consum. Així, les grans cadenes de distribució: supermercats, hipermercats, grans magatzems ja disposen de portals propis per a la venda a través d'Internet. B2C també s'aplica a institucions financeres i qualsevol altre tipus d'empresa que estableixi relacions comercials directes amb els seus clients a través d'Internet. L'èxit de les transaccions electròniques B2C depèn de la fiabilitat dels sistemes de pagament, que solen ser a través de targeta de crèdit, en altres casos es possibiliten altres formes de pagament com pagament contra reemborsament, en efectiu o la utilització de serveis proporcionats per altres empreses com PayPal.
Els dos principals desafiaments que enfronta el comerç electrònic B2C són la creació de trànsit i la fidelització de la clientela. Moltes petites empreses tenen dificultats per entrar en el mercat i continuar sent competitives. A més, els compradors en línia són molt sensibles al preu i són fàcilment atrets per altres botigues online, per la qual cosa l'adquisició i manteniment de nous clients és difícil.

## Referències

* ↑ Philip Kotler. Principles of Marketing. Prentice Hall, Anglaterra, 2002. ISBN 0-273-64662-1.

## Vegeu també

* Business-To-Business (B2B)
Viccionari
# Enseruda

Enseruda (en rus: Энсеруда) és un poble del Daguestan, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 42 habitants. Pertany al districte rural de Gunib.

## Referències

* ↑ Закон Республики Дагестан от 13 января 2005 года № 6 «О статусе и границах муниципальных образований Республики Дагестан»
# Eleccions legislatives senegaleses de 2012

L'1 de juliol de 2012 es van celebrar eleccions legislatives al Senegal. El resultat va ser una victòria aclaparadora de la coalició Units per l'Esperança, que fa costat al recentment elegit president Macky Sall, i que va obtenir 119 dels 150 escons de l'Assemblea Nacional. La participació electoral va ser només de 37%.

## Referències

* ↑ «Senegal's President Macky Sall wins national assembly landslide» (en anglès). BBC News, 05-07-2012.
# Assenci Blai

Assenci Blai (Sogorb, segle xv - segle xvi) va ser un eclesiàstic i poeta. Algunes fonts l'anomenen Blay Asensi o Blay Assenci.
El juny del 1491 fou nomenat successor de Joan Claver en la receptoria de comptes del tribunal de la Inquisició de València, un càrrec que va ocupar fins al febrer del 1492. Durant aquest temps va accelerar la mecànica de les confiscacions aconseguint registrar una suma superior a anys precedents.
Es presentà al certamen poètic en honor de la Sacratíssima Concepció que se celebrà a València el 1486. La composició Ans que l'Etern nostra fràgil natura està formada per set estrofes, amb tornada i endreça, com les altres obres que aspiraven al premi.

## Referències

* ↑ «Assenci Blai». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Ricard García Cárcel. Orígenes de la inquisición española: el Tribunal de Valencia, 1478-1530. Ediciones Península, 1976, p. 139, 155. ISBN 978-84-297-1212-4.
* ↑ Ausiàs March. Les obres del valeros cavaller y elegantíssim poeta Ausias March. Ara per 4. vegada estampades ...: revistes e ordenades molt diligentment e curosa. Biblioteca Clássica Catalana, 1909, p. 83.
* ↑ Boletín-revista del Ateneo de Valencia. José Rius, 1873, p. 119.
# Ernst-Alfred Thalmann

* No s'ha de confondre amb Ernst Thälmann.
Ernst-Alfred Thalmann (Basilea, 8 d'abril de 1881 - Basilea, 23 de setembre de 1938) fou un futbolista, jurista, polític suís.

## Trajectòria

Va estudiar Dret a les universitats de Basilea, Berlín i París i es va doctorar el 1902 a Basilea. Va treballar com a advocat, especialitzat en dret industrial. Va estar en els consells d'administració de CIBA, Weyer Bank, Lederimport AG, Rheinische Reinsurance i Tabakcompagnie AG, entre d'altres empreses, i va ser membre de la Cambra de Comerç de Basilea.
Durant la seva joventut va ser un dels pioners del futbol suís. Va jugar com a mig i defensa al FC Basel, club del qual també va ser president durant dotze anys, en cinc períodes diferents (1900-1901, 1902, 1903-1907, 1908-1913 i 1914-1915). També fou internacional amb la selecció suïssa. El 1909 es traslladà a viure a Barcelona i jugà al FC Barcelona amb qui va guanyar dos campionats de Catalunya. Posteriorment va jugar a Suïssa amb el FC St. Gallen.
Políticament, va militar al Partit Radical Democràtic de Suïssa. Entre 1911 i 1937 va ser diputat cantonal de Basilea-Ciutat. De 1928 a 1935 va representar aquest cantó com a diputat al Consell dels Estats. A partir de 1929 va ser rector de la Universitat de Basilea. Va ser també un destacat col·leccionista d'art i, com a tal, va ser comissari del Museu d'Art de Basilea.

## Referències

* 1 2 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* 1 2 3 4 5 «Thalmann, Ernst-Alfred» (en alemany). Historisches Lexikon der Schweiz. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ Zindel, Josef. Rotblau: Jahrbuch Saison 2015/2016. FC Basel Marketing AG, 2015. ISBN 978-3-7245-2050-4.
* ↑ «Legendare Spieler und trainer» (en alemany). fcsg.ch. Arxivat de l'original el 2017-04-22. [Consulta: 9 abril 2017].
# Ernolsheim-lès-Saverne

Ernolsheim-lès-Saverne (en alsacià Arelse) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 593 habitants.
Forma part del cantó de Saverne, del districte de Saverne i de la Comunitat de comunes del Pays de Saverne.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 456 | 465 | 486 | 513 | 562 | 593 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1983-1989 | Ernest Bach |
| 1989-1995 | Jean-Pierre Adolff |
| 1995-2001 | Robert Zimmermann |
| 2001- | Jeannot Schnell |
# Bagrus bajad

Bagrus bajad és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 112 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: rius Nil, Senegal, Sanaga i Níger, i llacs Txad, Albert i Turkana.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Abdel-Latif, A.-F. 1974. Fisheries of Lake Nasser. Aswan Regional Planning, Lake Nasser Development Centre, Assuan, Egipte. 235 p.

## Bibliografia

* Bailey, R. M. i D. J. Stewart 1983: Bagrus Bosc, 1816 (Pisces, Siluriformes): Proposal to place on the Official List. Z.N.(S.)2371. Bulletin of Zoological Nomenclature v. 40 (pt 3): 167-172.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Forsskål, P. 1775. Descriptiones animalium avium, amphibiorum, piscium, insectorum, vermium; quae in itinere orientali observavit... Post mortem auctoris edidit Carsten Niebuhr. Hauniae. Descr. Animalium: 1-20 + i-xxxiv + 1-164, map.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Risch, L.M. 1986. Bagridae. p. 2-35. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ernest Charles Nelson

Ernest Charles Nelson (15 de setembre de 1951, Belfast, Irlanda del Nord) és un botànic especialitzat en la família de les Proteaceae, sobretot en el gènere Adenanthos; i en la família de les Ericaceae, sobretot Erica. És autor de més de 20 llibres i més de 150 treballs d'investigació. E.C. Nelson és editor honorari dels Archives of Natural History, publicació de la Society for the History of Natural History, així com del Heathers (anuari de The Heather Society).
Nelson va estudiar a Portora Royal School (Enniskillen), i va obtenir el graduat en botànica a la Universitat d'Aberystwyth. El 1975 va doctorar-se a la Universitat Nacional d'Austràlia, a Canberra, amb un estudi sobre la taxonomia i l'ecologia del Adenanthos. Al seu retorn a Irlanda, va ocupar la plaça de taxònom als Irish National Botanic Gardens, Glasnevin (Dublin).

## Publicacions notables

* An Irishman's Cuttings: Tales of Irish Gardens and Gardeners, Plants and Plant Hunters. Collins Pr, 2010. ISBN 1-84889-005-2.

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Enllaços externs

* Nelson, Ernest Charles (1951 -) a la web de l'Australian National Botanic Gardens
* Nelson, Ernest Charles (1951-)a la web de l'International Plant Names Index
* The Heather Society
# Ercole Gonzaga

Ercole Gonzaga, (Màntua, 23 de novembre de 1505, Trento, 2 de març de 1563), Cardenal de l'Església Catòlica, Bisbe de Màntua i de Tarazona.
Va néixer a Màntua, el 23 de novembre de 1505 fill de Francesc II Gonzaga i d'Isabel d'Este. Va estudiar filosofia a Bolonya, i més tard va començar teologia. Bisbe de Màntua des del 1521, El papa Climent VII, el va elevar al rang de cardenal en el consistori del 3 de maig de 1527, fou bisbe de Tarazona (de 1537 fins al 1546).
De 1540 a 1556 va ser tutor dels fills petits del seu germà Frederic II de Gonzaga, que havia mort, i en el seu nom governava el ducat de Màntua. El major dels fills, Francesco, va morir el 1550 i va ser succeït pel seu germà Guglielmo.
La seva caritat no tenia límits, i molts joves de talent i geni tenien les seves despeses universitaris pagades per ell. Els papes el van emprar en moltes ambaixades, per exemple, per l'emperador Carles V el 1530. A causa de la seva prudència i els seus mètodes, va ser el favorit dels papes per assumptes polítics de diversos monarques Europeus.
En el conclave de 1559 no va ser escollit papa per cinc vots. va ser també un dels presidents del Concili de Trento. Va morir a Trento, quan presidia el concili, el 2 de març de 1563 la d'una edat de 57 anys.
Les seves obres de beneficència a la universitat jesuïta de Màntua i al Mont de Pietat foren abundants, i les seves cartes són molt valuosos per a historiadors d'aquest període.

## Referències

* ↑ «Ercole Cardinal Gonzaga [Catholic-Hierarchy]». [Consulta: 3 abril 2020].
* ↑ «conferiment del bisbat». Arxivat de l'original el 2016-04-03. [Consulta: 3 abril 2020].
* 1 2 «CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: Ercole Gonzaga». [Consulta: 3 abril 2020].
# Ercole Ferrarese

Ercole de' Roberti (c. 1451 – 1496), també conegut com a Ercole Ferrarese o Ercole da Ferrara, va ser un pintor italià del primer Renaixement, pertanyent a l'Escola ferraresa. Va ser biografiat per Vasari en el seu cèlebre llibre Le Vite delle più eccellenti pittori, scultori, ed architettori.
Fill d'un conserge del castell dels Este, arribaria a ser pintor de la cort d'aquesta poderosa família a Ferrara. Segons Vasari:
| « | A Ercole, li agradava el vi amb deliri, i les seues freqüents borratxeres van acurtar-li la vida que havia gaudit sense cap contratemps fins a l'edat de quaranta anys, quan va ser víctima d'un atac d'apoplexia que se'l va endur en poc de temps. | » |
| — Giorgio Vasari |||
Ens han arribat poques obres seues. La seua vida va ser curta i moltes de les seues obres s'han perdut.

## Obres

Cap a l'any 1473, quan tenia 17 anys, Ercole havia abandonat Ferrara i es trobava treballant a Bolonya, al taller de Francesco del Cossa. (Segons Vasari, també va ensinistrar-se sota Lorenzo Costa a Bolonya, però açò sembla improbable perquè era 9 anys major que Costa.) Se sap que va col·laborar en la realització dels frescos del Palazzo Schifanoia.
Les seues primeres obres de maduresa són les contribucions a la decoració de la capella Griffoni, a la basílica de San Petronio de Bolonya: una predel·la que representa els Miracles de sant Vicent Ferrer (c. 1473) (actualment a la Pinacoteca Vaticana), i les pilastres laterals del retaule, encarregades per del Cossa.
L'any 1480, va fer un gran retaule amb una Mare de Déu entronitzada amb infant i sants, per a l'església de Santa Maria in Porto, a Ravenna, que actualment es conserva a la Pinacoteca de Brera de Milà. A la National Gallery of Art de Washington, hi ha uns retrats de Joan II Bentivoglio i Ginevra Bentivoglio que li han estat atribuïts.
Al voltant de 1486 va succeir Cosmè Tura com a pintor de cort de la família Este a Ferrara.
El seu treball per als Este va excedir allò purament artístic: va acompanyar Alfonso d'Este a una visita papal a Roma, va fer de responsable del vestuari per a les esposalles d'Isabella d'Este a Màntua, i fins i tot va elaborar salamis.
Al Kimbell Art Museum, Fort Worth, Texas, hi ha el quadre Pòrcia i Brutus (c. 1486-90), que es creu que va ser pintat per a Elionor d'Aragó, duquessa de Ferrara. Al Getty Center de Los Angeles es conserva un Sant Jeroni al desert.

## Galeria

* Ginevra Bentivoglio (c. 1480) National Gallery of Art, Washington, D.C.
* Mare de Déu entronitzada amb infant i sants (c. 1480) Pinacoteca de Brera, Milà
* Pietà (c. 1482), San Giovanni in Monte, Bolonya

## Referències

* 1 2 Vasari, Vite, Vida d'Ercole
* ↑ Els miracles de sant Vicent Ferrer al Vaticà
* ↑ Informació biogràfica, sobre Ferrarese al Getty Center de Los Angeles.
* ↑ Kimball Art Museum, Fort Worth, Texas Arxivat 2007-02-10 a Wayback Machine..

## Enllaços externs

* Vasari, Vite, Vida d'Ercole Ferrarese Arxivat 2009-02-22 a Wayback Machine..
* Informació del quadre Sant Jeroni, Getty Center Los Angeles.
# Ball

Un ball és una ordenació de moviments (coreografia) formant un tot determinat per a ésser ballat. Exemple de ball són el vals, tango, i la sardana. Un ball també es pot fer per a fer equip abans d'una activitat, per a una celebració, com a part d'un ritual social, religiós o d'una altra mena, com a joc, etc. Alguns balls i ballets antics són els precursors de la dansa clàssica i, a través d'ella, d'altres estils de dansa.

## Als Països Catalans

A Catalunya, aquesta pràctica del llenguatge corporal basada en la gestualitat ritmada la defineix allò que podríem anomenar una «geografia de la dansa», on descobrim que les danses tradicionals segueixen camins naturals i de veïnatge que coincideixen amb els de les fires i mercats, les transhumàncies, etc. Podríem establir, doncs, unes zones força precises per a les jotes, per als balls de gitanes, o per als balls parlats, on els balls de bastons i les sardanes serien els gèneres més estesos i implantats al territori.
Els dansaires s'organitzen actualment en associacions de característiques molt transversals, tant pel que fa a l'edat dels integrants com a la condició social, i amb una activitat que ultrapassa el ball. D'aquesta manera esdevenen motors culturals i dinamitzadors de moltes poblacions. També cal fer esment d'aquells grups i persones que han maldat per impulsar, promoure i divulgar la dansa des d'una òptica absolutament lúdica, com a ball de carrer o de plaça, i que han aconseguit de convertir les seves propostes en activitats consolidades fixes en el calendari. Els bastoners, la dansa viva, els esbarts i les sardanes engloben la major part de danses populars de Catalunya.

## Vegeu també

* Ball de la civada, ball de Déu, ball Cerdà de la Seu d'Urgell, etc.
* Ball de saló
* Balls i danses tradicionals

## Referències

* ↑ «Ball». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Dansa». Cultura popular de Barcelona. Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 19 gener 2015].
Viccionari