OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enric Rovira i Vall de Vilarmó

Enric Rovira i Vall de Vilaramó (Barcelona, 29 d'agost de 1935 - 18 d'agost de 2009) va ser un empresari català. Als 14 anys va començar a treballar al Forn del Cel de la Gran Via, i posteriorment ho faria a diverses pastisseries de Barcelona i altres poblacions com a aprenent de l'ofici, com les de Carvi, Foix de Sarrià, Camps de Gràcia, Casanyes, Mora o La Lionesa de Manresa, entre altres establiments. Va tenir com a mestres Francesc Casas, Joan Giner, Antoni Escribà, Lluís Santa Pau o Jaume Sàbat.
El 1960 va obrir a Mataró la Pastisseria Montserrat. El 1970, amb la seva esposa Trini Montesinos, es va traslladar al barri de les Corts de Barcelona, on obriren la Pastisseria Rovira al carrer de Gelabert. L'any 1971 va néixer el seu únic fill, Enric, que amb els anys ha esdevingut un prestigiós mestre xocolater.
La Pastisseria Rovira, especialitzada en l'elaboració de pastissos per encàrrec i amb disseny propi, es va convertir en un referent del districte, i juntament amb altres mestres pastissers del barri col·laborava anualment en el disseny del pastís de la festa major. També va ser fundador de l'Associació de Veïns i Comerciants del Carrer de Gelabert i rodalia, que l'any 2006 va rebre el guardó de Cortsenc de l'Any per la seva vinculació en l'organització d'actes per al 200è aniversari de la festa major de les Corts. El 2007 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.

## Referències

* Biografia a la memòria de les Medalles d'Honor de 2007
# Enrique Favez

Enrique Favez (nascut amb el nom d'Enriqueta Favez) (c. 1791 – 1856) va ser un metge suís que treballà a l'exèrcit de Napoleó i a Cuba. Tot i que físicament va nàixer dona, Favez es va autoidentificar sempre com a home.

## Biografia

Enriqueta Favez va nàixer al si d'una família de la burgesia de Lausana, Suïssa, al voltant de 1791. Es va casar amb un soldat francès quan tenia 15 anys (c. 1806). Tres anys més tard, tant el seu marit com la seva filla havien mort.
Favez va romandre a París i va començar a estudiar medicina a la Sorbona, va prendre la vestimenta i la identitat d'un oficial de l'exèrcit del seu difunt espòs. Després de la graduació, treballà com a cirurgià de l'exèrcit francès durant les Guerres Napoleòniques, fins que va ser capturat per les tropes de Wellington a Espanya.
Després de la guerra, Favez va partir cap a Cuba per a tal de començar una nova vida sota el nom d'Enrique Favez. S'inicià en la pràctica de la medicina a Baracoa, que era una ciutat plena de pirates a la regió oriental de Cuba. La seua clientela incloïa a molts pobres del lloc, a qui també els va ensenyar a llegir i a escriure.
Finalment, Favez es va casar amb una dona pobre de la zona, Juana de Léon, que era conscient del sexe biològic del seu marit. Un temps després, començaren les sospites al voltant del sexe de Favez. Va ser detingut i sotmès a judici, on uns exàmens varen revelar la seua identitat. Favez va ser possiblement un dels primers casos documentats de transexualitat, a la seua defensa, va afirmar que posseïa un esperit d'home atrapat al cos d'una dona.
Favez va ser condemnat a una pena de presó a una presó de l'Havana. Va ser posat en llibertat als 33 anys i va anar a viure amb familiars seus a Nova Orleans, EUA, que aviat varen fer que Favez ingressés a un convent per a protegir el nom i la reputació de la família.
Sota el nom de sor Magdalena, va seguir prestant assistència mèdica als pobres, i més endavant va acabar convertint-se en una missionera a Mèxic. Va morir a Nova Orleans als 65 anys. L'historiador Julio César González Pagés, va aconseguir localitzar la seua tomba a Nova Orleans abans que aquesta fos destruïda per l'huracà Katrina.

## Bibliografia

La història de Favez està documentada en diversos llibres, incloent més recentment "Por andar vestida de hombre" de l'historiador cubà Julio César González Pagés, publicació que va ser recolzada per l'Agència Suïssa per al Desenvolupament i la Cooperació. El present artícle es basa en resums d'aquest llibre.
La vida de Favez també és objecte d'un documental de l'any 2005 del director Lídice Pérez i d'una obra de teatre del grup Rita Montaner.

## Referències

* ↑ Artículo sobre el libro "Por andar vestida de hombre"
* ↑ Entrevista con Julio César González Pagés (en inglés)
# Enric Llaudet i Ponsa

Enric Llaudet i Ponsa (Barcelona, 1916 – Barcelona, 2003) fou empresari tèxtil i president del Futbol Club Barcelona des del 7 de juny de 1961 (successor de Francesc Miró-Sans) al 17 de gener de 1968 (substituït per Narcís de Carreras i Guiteras).
Se'l coneix sobretot per haver creat el Trofeu Joan Gamper el 1966.
La seva família provenia de la burgesia tèxtil, i era propietària de diverses fàbriques a tot el país i de la Colònia Llaudet de Sant Joan de les Abadesses. Enric Llaudet fou el màxim dirigent d'Hilaturas Llaudet. La seva relació amb el Futbol Club Barcelona s'havia iniciat ja amb el seu pare, que n'havia estat directiu, i ell mateix entrà a la junta el 1953.
Durant la seva presidència va haver d'afrontar una situació complicada econòmicament i esportivament, ja que d'una banda el club arrossegava els deutes de la construcció del Camp Nou, i de l'altra ja no hi havia les figures que havien marcat una època com Kubala o Luís Suàrez. El 1966, amb la venda dels terrenys del Camp de les Corts per 226 milions de pessetes a l'empresa de construcció Habitat, la situació econòmica es va alleujar. No obstant això, durant el seu mandat el club no va guanyar títols destacables (llevat d'una Copa del Generalísimo i una Copa de Fires), de manera que va haver d'afrontar una forta oposició que va acabar amb la seva dimissió.
L'any 2001 rep la Medalla al treball President Macià.

## Referències

* 1 2 Sàpiens, 184, 01-08-2017, pàg. 16.
* ↑ «El Govern acorda la concessió de les Medalles i Plaques President Macià 2001. 23/10/2001» (en català). Arxivat de l'original el 2017-09-28. [Consulta: 7 novembre 2015].
# El Seibo

El Seibo és una província de la República Dominicana situada a l'est del país. Limita a l'est amb la província de la Altagracia; al sud amb les províncies la Romana i San Pedro de Macorís; a l'oest amb la província Hato Mayor. Està vorejada pel nord per l'Oceà Atlàntic. La capital provincial és la ciutat de Santa Cruz del Seibo. Abans del 1992 incloïa l'actual província de Hato Mayor. Per tradició, s'acostuma escriure El Seibo originalment est és el seu nom original Santa Creu del Seibo
La província El Seibo té una superfície total de 1.786,80 km². Està dividida en dos municipis i cinc districtes municipals:
* Santa Cruz del Seibo, municipi capçalera de la província, districtes municipals: Pedro Sánchez,San Francisco-Vicentillo i Santa Lucia
* Miches, districtes municipals: El Cedro i La Gina.

## Referències

* ↑ «El Seibo: informaciones generales». [Consulta: 5 juny 2015].
* ↑ Listado de Códigos de Provincias, Municipio y Distritos Municipales, Oficina Nacional de Estadística
# Gremi de Flequers de Barcelona

Gremi de Flequers de Barcelona és una institució que agrupa els professionals del sector de la fleca de Barcelona i defensa els empresaris del sector. La seva seu és al carrer Pau Claris de Barcelona i el seu actual president és Jaume Bertrán.

## Història

El Gremi de Flequers fou fundat el 15 d'agost de 1368 de la unió dels gremis de forners i flequers sota Pere el Cerimoniós com a Confraria de Sant Miquel Arcàngel, essent per tant una de les institucions més antigues d'Europa, i una de les poques corporacions que es manté activa. El seu sant patró és Sant Miquel. El 1474 el rei Joan II d'Aragó va confirmar l'ofici de flequer. El 16 de juliol de 1493 s'ordenà que els forners i els flequers a comercialitza el pa en els mercats públics. La seva insígnia apareix en una rajola del Saló de Cent de l'Ajuntament de Barcelona
La seu del Gremi fou l'antic convent de Sant Agustí, fins que després del setge de Barcelona de 1714 es va traslladar al barri del Raval. El 1869 es formà el Mont de Pietat de Sant Honorat, que el 1895 es convertí en Centre Gremial de Sant Honorat, corporació professional. Actualment també fa tasques d'assessoria laboral i professional als seus afiliats, així com cursos de formació.

## Funcions

* És l'interlocutor vàlid davant les Institucions en representació dels flequers
* Forma part de la mesa negociadora del conveni laboral
* Divulga informació als seus associats

## Enllaços externs

* Web del Gremi Arxivat 2009-06-03 a Wayback Machine.
# Antonietta Fricci

Antonietta Fricci, nom artístic d'Antonietta Frietsche (Viena, 8 de gener de 1840 - Torí, 7 de setembre de 1912) fou una soprano italiana d'origen austríac.
Va estudiar amb la cèlebre Mathilde Marchesi al Conservatori de Viena diplomant-se el 1858. En aquesta ciutat, amb setze anys, va actuar per primera vegada en un concert (1856), mentre que el seu debut a Itàlia (que també fou la seva presentació teatral) tingué lloc a Pisa, el 1858, amb La traviata de Verdi i Poliuto de Donizetti. A partir de llavors va tenir una reeixida carrera internacional, amb papers de soprano dramàtica i mezzosoprano, actuant a Torí, Bolonya, Liorna, Florència i altres ciutats italianes, principalment amb Il trovatore.
El 1861 es presentà a Lisboa i el 1862 en l'Òpera Italiana de Moscou, actuant posteriorment al Covent Garden amb Les Huguenots. El 1877 digué l'adéu als escenaris, començant la seva activitat com a professora de cant.

## Referències

* Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 465. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ «Biografia a treccani.it».
# Nebíloie

Nebíloie (en rus: Небылое) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 1.528 habitants. Pertany al districte municipal de Iúriev-Polski.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# 1394
## Esdeveniments
### Resta del món

* La Universitat de París intenta mitjançar entre els dos papes per resoldre el Cisma d'Occident

## Naixements
### Resta del món

* 4 de març - Porto (Portugal): Enric el Navegant, infant de Portugal i primer Duc de Viseu (m. 1460).
* 12 de juliol - Japó: Ashikaga Yoshinori, 22è shogun.

## Referències

* ↑ McGuire, Brian Patrick. Jean Gerson and the Last Medieval Reformation (en anglès). Penn State Press, 2005, p. 63. ISBN 0271046805.
# Kumudu (cràter)

Kumudu és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 4,4 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim singalès, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1997.

## Referències

* ↑ «Kumudu». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# L'adoració del nom de Déu

L'Adoració del nom de Déu o La glòria (1772) és una pintura al fresc de Francisco de Goya que decora el sostre del coret de la Basílica de la Mare de Déu del Pilar de Saragossa.
El 1771, després de la seva tornada d'un viatge de formació a Itàlia, Goya rep l'encàrrec de decorar al fresc la volta del coret de la basílica del Pilar a Saragossa, amb una pintura sobre l'adoració del nom de Déu. Amb la seva realització el pintor aragonès va demostrar que coneixia i dominava la tècnica de la pintura al fresc, si bé els seus honoraris van ser menors que els d'altres artistes als quals es va adjudicar obres artístiques de decoració amb pintures al fresc de les voltes de la Basílica del Pilar. Així, Goya va rebre 15.000 reals, xifra molt inferior als 25.000 (més les despeses) que va cobrarAntonio González Velázquez.
De l'obra es conserven diversos esbossos i dibuixos preparatoris que mostren major atreviment que la que adquireix la pintura de la volta tal com es pot contemplar en l'actualitat, si bé cal tenir en compte que aquesta ha patir quatre restauracions el 1887, 1947, 1967 i 1991. En ells plantejava una composició de gran contrast en el color i la il·luminació, i amb un dinamisme en el moviment més gran que el que es contempla en el resultat definitiu.
L'obra, en la seva execució final, reflecteix els estereotips de la pintura religiosa catòlica de finals del barroc. Es disposen dos grups d'àngels als costats que emmarquen una escena central presidida pel símbol de Déu pare, un triangle equilàter amb el seu nom inscrit. Malgrat que els grups estan situats a alçades diferents, la impressió final és una mica estàtica, i predomina una línia de composició en aspa malgrat l'intent de Goya de situar les línies de força en forma d'aspa, creuades al centre del quadre.

## Referències

* BOZAL, Valeriano. Francisco Goya, vida y obra, 1 vol., Madrid, Tf., 2005, pàgs. 30-31. ISBN 84-96209-39-3.

## Enllaços externs

* Ficha de obra en el catálogo de la Universidad de Zaragoza.
# Khaled Ben Yahia

Khaled Ben Yahia (àrab: خالد بن يحيى) (Tunis, 12 de novembre de 1959) és un exfutbolista tunisià de la dècada de 1980.
Fou internacional amb la selecció de Tunisia olímpica. Pel que fa a clubs, destacà a Espérance de Tunis.
Un cop retirat fou entrenador:
* 1995-96: ES Zarzis
* 1996-97: ES Tunis
* 1999-00: CS Sfax
* 2005-07: ES Tunis
* 2007-08: CS Sfax
* 2008: EGS Gafsa
* 2011-12: EGS Gafsa
* 2013-14: EGS Gafsa
* 2014-15: ES Tunis
* 2015: EGS Gafsa
* 2018: Stade Gabésien
* 2018: ES Tunis

## Referències

* ↑ «Khaled Ben Yahia Olympic Results». Sports-Reference.com. Sports Reference LLC. [Consulta: 1r novembre 2018]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-04-18. [Consulta: 28 juliol 2019].
* ↑ Perfil a footballdatabase.eu
# Kharálambos Kastrantás

Kharálambos Kastrantás (en grec demòtic Χαράλαμπος Καστραντάς) (Trípoli, Arcàdia, 13 de març de 1991) és un ciclista grec actualment a l'equip Dare Viator Partizan. Combina la pista amb la carretera.

## Palmarès en pista

* 2011
** Campió de Grècia en Persecució
** Campió de Grècia en Madison
* 2012
** Campió de Grècia en Madison

## Palmarès en ruta

* 2014
** 1r a La Gainsbarre
* 2017
** Campió de Grècia en ruta
** 1r a la Volta a Sèrbia
* 2018
** 1r al Gran Premi internacional de la vila d'Alger i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Indonèsia
* 2019
** 1r al Tour de Kosovo i vencedor de 3 etapes

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Kokomo (Indiana)

Kokomo és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2006 tenia 48.070 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kokomo tenia 46.113 habitants, 20.273 habitatges, i 12.204 famílies. La densitat de població era de 1.099 habitants/km².
Dels 20.273 habitatges en un 28,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,2% hi vivien parelles casades, en un 14,1% dones solteres, i en un 39,8% no eren unitats familiars. En el 35,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,24 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,9.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25% tenia menys de 18 anys, un 9,4% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 22,2% de 45 a 60 i un 14,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.258$ i la renda mediana per família de 45.353$. Els homes tenien una renda mediana de 38.420$ mentre que les dones 24.868$. La renda per capita de la població era de 20.083$. Entorn del 9,6% de les famílies i el 13% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kokomo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kokomo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Kokoreç

El Kokoreç (del turc, denominat κοκορέτσι o kokoretsi en grec) és un plat típic de la cuina dels Balcans i que consisteix en intestins d'ovella o de xai rostits. Els intestins se solen alinyar amb diverses herbes aromàtiques i després es posen en una broqueta. Per regla general sol preparar-se a l'ast i després de cuinat se sol acompanyar d'un pa pla.
A Turquia el kokoreç és tant un plat de "meyhane", i se sol acompanyar amb cervesa, o bé es menja com un menjar de carrer.

## Vegeu també

* Zarajo - Plat similar espanyol

## Referències

* ↑ Google Books
* ↑ Google Books
* ↑ James Chatto, W. L. Martin, (1988), A kitchen in Corfu, New Amsterdam Books, pag. 170

## Enllaços externs

* Imatges de "kokoreç"
# Krasnopolianski

Krasnopolianski - Краснополянский (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a les terres baixes de Kuban-Azov, a l'inici del delta del Kuban. És a 18 km al sud-est de Poltàvskaia i a 60 km a l'oest de Krasnodar.
Pertany al possiólok d'Oktiabrski.
# Krasnopólie

Krasnopólie (en rus: Краснополье) és un poble de l'óblast de Sakhalín, a l'Extrem Orient de Rússia, que el 2013 tenia 665 habitants. Pertany al districte d'Uglegorsk.

## Referències

* ↑ «Закон Сахалинской области от 21 июля 2004 г. № 524 «О границах и статусе муниципальных образований в Сахалинской области»». Arxivat de l'original el 2013-07-19. [Consulta: 21 novembre 2019].
# Krasnopíl·lia

Krasnopíl·lia o Krasnopólie (en ucraïnès Краснопілля, en rus Краснополье) és una vila de la província de Sumi, Ucraïna. El 2021 tenia 7.849 habitants.

## Referències

* ↑ «Чисельність наявного населення України на 1 січня 2013 року. Державна служба статистики України. Київ, 2013. стор.93». Arxivat de l'original el 2013-10-12. [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ Всесоюзная перепись населения 1989 г. Численность городского населения союзных республик, их территориальных единиц, городских поселений и городских районов по полу
# Krasnopartizànskoie

Krasnopartizànskoie - Краснопартизанское (rus) - és un poble del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la riba esquerra del riu Tikhonkaia, afluent del Txelbas, a 7 km al sud de Pàvlovskaia i a 127 km al nord-est de Krasnodar, la capital.
Pertany al municipi de Pàvlovskaia.
# Koldo Fernández de Larrea

Koldo Fernández de Larrea (Vitòria, 13 de setembre de 1981) és un ciclista basc, professional entre el 2004 i el 2014. Bon esprintador, va començar a les files de l'Euskaltel–Euskadi fins que el 2012 fitxà pel Garmin-Sharp. En finalitzar la temporada del 2014 anuncià la seva retirada del ciclisme professional després d'onze temporades en l'elit.
En el seu palmarès destaquen victòries d'etapa en curses d'una setmana, com l'aconguida a la Tirrena-Adriàtica de 2007, i en clàssiques com el Circuit de Getxo de 2009.

## Palmarès

* 2007
** Vencedor d'una etapa a la Tirrena-Adriàtica
* 2008
** 1r al Tour de Vendée
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Múrcia
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Castella i Lleó
** Vencedor d'una etapa a l'Euskal Bizikleta
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Burgos
* 2009
** 1r al Circuit de Getxo
** Vencedor d'una etapa a la Volta a l'Algarve
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Burgos
* 2010
** 1r al Tour de Vendée
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Burgos

### Resultats al Tour de França

* 2009. Fora de control (8a etapa

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2007. 134è de la classificació general
* 2008. 94è de la classificació general
* 2010. 141è de la classificació general
* 2012. 134è de la classificació general
* 2013. No surt (2a etapa)
* 2014. 86è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2006. Abandona (7a etapa)
* 2007. 136è de la classificació general
* 2008. No surt (14a etapa)
* 2014. Fora de temps (1a etapa)

## Referències

* ↑ EFE «El español Koldo Fernández de Larrea abandona el ciclismo tras 11 temporadas». Mundo Deportivo. EFE, 15-10-2014 [Consulta: 18 octubre 2014].

## Enllaços externs

* Fitxa de Koldo Fernández de Larrea a sitiodeciclismo.net
* Web oficial Arxivat 2012-01-10 a Wayback Machine.
# Koldo Azkarreta

Koldo Azkarreta Garcia (Bilbao, 1962) és un director de cinema basc. Es va llicenciar en ciències de la informació a la Universitat Complutense de Madrid i en història de la cinematografia per la Universitat de Valladolid. Va debutar com a director el 1990 amb Hitchcock en el puente colgante, que va guanyar el tercer premi al Festival de Cinema d'Alcalá de Henares.

## Filmografia

* Liliana (1986), curtmetratge
* Hitchcock en el puente colgante (1990) curtmetratge
* Rigor mortis (1997)
* Habitación hotel (2000), curtmetratge

## Referències

* ↑ Koldo Azkarreta a l'Auñamendi Eusko Entziklopedia
* ↑ Señal de partida para Alex y Azkarreta, a bilbao.eus
# La Serra (Conca de Dalt)

La Serra és una serra interna del municipi de Conca de Dalt, antigament del de Claverol, just a llevant del poble de Claverol (Conca de Dalt). És, de fet, el contrafort sud-oest del cim de Claverol. Separa la vall del barranc de Claverol, a ponent, del barranc de la Font d'Artic, a llevant.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# La Serra (Castellar del Vallès)

La Serra és una obra de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edificació de tipus industrial en la que es troba una serradora. La formen la nau i un clos que tanca el conjunt. El perímetre del clos consta d'una coberta per tal d'emmagatzemar els troncs. A la nau s'han utilitzat com a materials constructius còdols i morter, i com a material ornamental, el maó vist. L'entrada principal es troba a l'interior del clos i és també la part que ha sofert més transformacions amb alguna finestra tapiada. Al centre de la façana hi ha una porta amb arc el·líptic, amb el brancal i la llinda decorats amb maó vist. La façana que dona al carrer presenta una distribució simètrica en la que es va repetint el mateix esquema: finestra central de més amplada i dues de laterals, el brancal decorat amb maó vist s'allarga no coincidint amb la llum real de les finestres.

## Referències

* ↑ «La Serra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 1r abril 2019].
# La infantesa (novel·la)

La infantesa (en rus: Детство) és la primera obra que publicà Lev Tolstoi. El març del 1851 té la idea d'escriure una gran novel·la autobiogràfica, composta de quatre parts: infantesa és la primera d'una història de quatre èpoques. Aquell mateix any, producte d'una llarga malaltia que va interrompre la seva activitat militar, començà la seva tasca. Acaba la narració el 2 de juliol del 1852 a Piatigorsk i uns dies després envia el manuscrit a Sant Petersburg, a la revista Sovremennik (El Contemporani) signant com L.N.T. on apareix en el seu número 9 amb el títol Història de la meva infantesa, el 6 de setembre del 1852.
# Konfederacja Narodu

La Konfederacja Narodu (Confederació de la Nació) va ser un dels moviments de les organitzacions de la resistència polonesa en la Polònia ocupada durant la Segona Guerra Mundial. La KN va ser creada en el 1940 pel partit polític d'extrema dreta el Campament Nacional Radical (ONR) (o per ser específics, la seua facció Falange) a partir de diverses petites organitzacions clandestines, incloent l'Exèrcit Secret Polonès (TAP). En l'àmbit polític s'oposava a les principals organitzacions de resistència més centrades o relacionades amb sanacja (SZP i ZWZ). Mai atrauria un important suport i seguirà sent marginal, eventualment i parcialment es va fusionar amb el ZWZ voltant de 1941, i finalment va unir-se Armia Krajowa al voltant de finals de 1943.

## Referències

* ↑ Michlic, Joanna Beata. Poland's threatening other: The image of the Jew from 1880 to the present. University of Nebraska Press, 2006, p. 172. ISBN 978-0-8032-3240-2 [Consulta: 25 maig 2020].
* ↑ Garlinski, Josef. Poland in the second World War. Springer, 1985, p. 137. ISBN 9781349099108 [Consulta: 25 maig 2020].
* ↑ «9 – Confederação Nacional / Konfederacja Narodu – KN |», 23-11-2011. Arxivat de l'original el 2011-11-23. [Consulta: 12 octubre 2020].