OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nombre de Roshko

En mecànica de fluids, el nombre de Roshko (Ro) és un nombre adimensional que descriu els mecanismes de fluxos oscil·ladors. Duu el nom del professor d'earonàutica estatunidenc Anatol Roshko. Es defineix com:
    $\mathrm {Ro} ={fL^{2} \over \nu }=\mathrm {St} \,\mathrm {Re}$
    $\mathrm {St} ={fL \over U},$
    $\mathrm {Re} ={UL \over \nu }$
on:
* St és el nombre de Strouhal;
* Re és el nombre de Reynolds;
* U és la velocitat mitjana del flux;
* f és la freqüència de vessament del vòrtex;
* L és la longitud característica (per exemple el diàmetre hidràulic);
* ν és la viscositat cinemàtica del fluid.

## Correlacions

Roshko va determinar la correlació que es mostra sota basant-se en experiments d'un flux d'aire al voltant de cilindres circulars en un rang de Re=50 a Re=2000:
    $\mathrm {Ro} =0.212\mathrm {Re} -4.5$ valid over [ 50 <= Re < 200]
    $\mathrm {Ro} =0.212\mathrm {Re} -2.7$ valid over [200 <= Re < 2000]
Ormières i Provansal van investigar el vessament del vòrtex en l'estela d'una esfera i van trobar una relació entre Re i Ro en el rang 280 < Re < 360.

## Referències

* ↑ Roshko (1952) Figures 9 and 10
* ↑ Ormières and Provansal (1999), Figure 5

## Bibliografia

* Olim, A. M.; Riethmuller, M. L.; Gameiro da Silva, M. C. «Flowfield characterisation in the wake of a low-velocity heated sphere anemometer». Exp. Fluids, 32, 6, 2002, pàg. 645–651. Bibcode: 2002ExFl...32..645O. DOI: 10.1007/s00348-001-0403-6.
* Ormieres, D.; Provansal, M. «Transition to turbulence in the wake of a sphere». Phys. Rev. Lett., 83, 1, 1999, pàg. 80–83. Bibcode: 1999PhRvL..83...80O. DOI: 10.1103/PhysRevLett.83.80.
* (tesi).
# Novazzano

Novazzano és un municipi del cantó de Ticino (Suïssa), situat al districte de Mendrisio.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Ny

Ny és un dígraf emprat en llengües com ara el català, l'hongarès, l'indonesi, el suahili, el luganda i en algunes formes normatives de l'aragonès i indica un so nasal palatal (/ɲ/).
Hi ha algunes llengües de l'Àfrica occidental que l'havien fet servir però que ara utilitzen la letra ɲ.

## Vegeu també

* N
* Dígraf
* Nova York
Viccionari
# Nyagatare

Nyagatare és una ciutat del nord-est de Ruanda. Amb una població de més de 100.000, és un dels assentaments més poblats de la província de l'Est, juntament amb Rwamagana i Kibungo.

## Situació

Nyagatare està situada al districte de Nyagatare, província de l'Est, prop de les fronteres internacionals de Ruanda amb les Tanzània i Uganda. La seva ubicació es troba a uns 80 kilòmetres per carretera, al nord-est de Kigali, capital de Rwanda i la ciutat més gran. Es troba al centre d'una zona agrícola, i és un punt de recollida de llet per a diversos productors de llet com Inyange Industries Ltd. la llet de Nyagatare és exportada a altres regions de Ruanda.
En 2002 la població estimada de Nyagatare era d'uns 8,500. La població ha crescut considerablement des de 1994, impulsada per l'afluència de refugiats formen a partir de Uganda, arribant a 52.107 en el cens 2012.
A la ciutat hi ha sucursals del Bank of Kigali, Banque Populaire du Rwanda, Ecobank Rwanda i COGE Banque Rwanda, així com un campus de la Universitat de Ruanda en el lloc de l'antic Politècnic d'Umutara

## Referències

* ↑ Road Distance Between Kigali & Nyagatare With Map
* ↑ Estimated Population In 2002
# Neofelis

Neofelis és un gènere de fèlids que viuen al sud-est asiàtic. El gènere inclou dues espècies: la pantera nebulosa (Neofelis nebulosa) i la pantera nebulosa de Borneo (Neofelis diardi). Les dues espècies divergiren fa més d'un milió d'anys.

## Referències

* ↑ «Two forms of world's 'newest' cat, the Sunda leopard». BBC, 22-01-2011. [Consulta: 23 gener 2011].
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Nicolaes van Verendael

Nicolaes van Verendael o Veerendael (1640-1691), va ser un pintor barroc flamenc especialitzat en la pintura de natures mortes i garlandes influït per Daniel Seghers, que normalment col·laborava amb altres artistes tot afegint natures mortes a les seves composicions. També és conegut per les seves singeries, pintures on apareixen mones i micos vestits com els humans i actuant com aquests.

## Biografia

Batejat a Anvers el 19 de febrer de 1640, es va formar al costat del seu pare i fou admès al gremi de Sant Lluc l'any 1657 com a mestre lliure. Malgrat la bona reputació que tenia entre els artistes del moment, van Verendael mai va estar lliure de problemes financers i era un treballador lent, vivint sempre una vida modesta al costat de la seva esposa Catharina van Baeren, filla de l'escultor Mattheus van Beveren, i els seus 11 fills, l'últim dels quals pòstum a l'artista.
Van Verendael va col·laborar amb altres pintors com Jan Davidsz de Heem, corresponent-li les flors d'una vanitas pintada per aquell, conservada a Múnic. També una natura morta de cuina amb diversos adorns florals de la Gemäldegalerie Alte Meister de Dresden apareix signat conjuntament per Verendael, a qui es deuen les flors, Carstian Luyckx, responsable de les peces de caça, i David Teniers II, a qui correspondrien els elements arquitectònics i l'interior de la cuina.
Vers el final de la seva carrera, van Verendael va abandonar la realització de representacions aïllades de flors per centrar-se en l'elaboració de composicions més complexes, principalment natures mortes amb ornamentació floral. Paral·lelament, la seva paleta va evolucionar cap a tonalitats més marronoses i la seva tècnica es feu més transparent. Entre els seus deixebles s'hi pot comptar Jerome Scharemberg i probablement Jan Battist Moren.

## Referències

* ↑ Nicolaes van Verendael Arxivat 2023-12-15 a Wayback Machine., Netherlands Institute for Art History
* ↑ Bert Schepers, Monkey Madness in Seventeenth-Century Antwerp, a: The Rubenianum Quarterly, 2012 2, p. 5
* 1 2 Frans Jozef Peter Van den Branden, Geschiedenis der Antwerpsche schilderschool, Antwerpen, 1883, p. 1141-1143
* ↑ Els Vermandere. Veerendael, Nicolaes van. Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 29 setembre 2016
* ↑ Mattheus van Beveren, Netherlands Institute for Art History
* ↑ Fitxa de l'obra a RKD.
* ↑ «Verendael, Nicolaes van - Museo Nacional del Prado». [Consulta: 16 desembre 2017].
# Leptolebias citrinipinnis

Leptolebias citrinipinnis és un peix de la família dels rivúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès) i (txec)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Costa, W. J. E. M., M. T. C. Lacerda & K. Tanizaki.: Description d'une nouvelle espèce de Cynolebias des plaines côtières du Brésil sud-oriental (Cyprinodontiformes, Rivulidae). Rev. Fr. Aquariol. v. 15 (no. 1): 21-24. Any 1988.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Simsir

Simsir (en rus: Симсир) és un poble de la república del Daguestan, a Rússia. Segons el cens del 2010 tenia 1.062 habitants.

## Referències

* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. Таблица № 11. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Республики Дагестан». Arxivat de l'original el 2013-12-24. [Consulta: 30 juliol 2022].
* ↑ Село Ортатюбе на карте
* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. Таблица № 11. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Республики Дагестан». Arxivat de l'original el 2013-12-24.
* ↑ Село Кандаураул на карте
# Canfieldita

La canfieldita és un mineral que pertany al grup de l'argirodita, de la classe dels sulfurs. El seu nom fa honor a Frederick Alexander Canfield (1849-1926), un enginyer de mines i col·lecionista de minerals de Dover, Nova Jersey, EUA.

## Característiques

La canfieldita és un mineral d'argent, estany i sofre; químicament és un sulfur d'argent i d'estany(IV) de fórmula Ag₈SnS₆. És de color gris acer, amb una duresa de 2,5 a l'escala de Mohs i una densitat de 6,2 a 6,3 g/cm³. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la canfieldita pertany a «02.BA: sulfurs metàl·lics amb proporció M:S > 1:1 (principalment 2:1) amb coure, argent i/o or» juntament amb els següents minerals: calcocita, djurleita, geerita, roxbyita, anilita, digenita, bornita, bellidoita, berzelianita, athabascaïta, umangita, rickardita, weissita, acantita, mckinstryita, stromeyerita, jalpaïta, selenojalpaïta, eucairita, aguilarita, naumannita, cervel·leïta, hessita, chenguodaita, henryita, stützita, argirodita, putzita, fischesserita, penzhinita, petrovskaïta, petzita, uytenbogaardtita, bezsmertnovita, bilibinskita i bogdanovita.

## Formació i jaciments

Es troba en filons polimetàl·lics, formant-se molt tard en la seqüència paragenètica. Sol trobar-se associada a altres minerals com: argirodita, pirargirita, estefanita, acantita, polibasita, freibergita, estannita, estannoidita, cassiterita, arsenopirita, jordanita, marcassita, pirrotina, blenda o galena.

## Referències

* ↑ «Canfieldite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 març 2015].
* ↑ Riba, O.; Melgarejo, J.C.; Mata, J.M. Vocabulari de mineralogia. Segons les normes de la International Mineralogical Association. Amb equivalències angleses. Edicions Universitat Barcelona, 2000. ISBN 9788493100100 [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ «Argyrodite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 març 2015].
* ↑ Anthony, J.W.; Bideaux, R.A.; Bladh, K.W. [et al.].. «Canfieldite». A: Handbook of Mineralogy (pdf). Chantilly, EUA: Mineralogical Society of America, 2005 [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ «Canfieldite» (en anglès). Handbook of mineralogy. [Consulta: 8 març 2015].
# Cantó de Saint-Paul-3

El cantó de Saint-Paul-3 és un cantó de l'illa de la Reunió, regió d'ultramar francesa a l'oceà Índic. Correspon a una fracció de la comuna de Saint-Paul.
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Nom | Partit |
| Des del 2005 | Gilbert Mardenalom | UMP |

## Referències

* ↑ «Trombinoscope - Département de La Réunion». [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ «La commune de Saint-Paul». [Consulta: 16 juliol 2022].

## Vegeu també

* Cantons de l'illa de la Reunió
* Comunes de l'illa de la Reunió
* Consell General de l'illa de la Reunió
# Corriol caragrís

El corriol caragrís (Charadrius modestus) és una espècie d'ocell de la família dels caràdrids (Charadriidae) que habita costes i praderies humides del sud de Xile i de l'Argentina.
# Jofré Tallaferro

Jofré o Geoffrey (+ desembre de 1048) fou comte d'Angulema des de vers 1031/1032. El seu germà Alduí II d'Angulema havia succeït al seu pare, Guillem III d'Angulema, com a comte el 1028, però els germans es barallaren sobre l'herència al Bordelès. Jofré es va revoltar però fou derrotat, si bé el seu germà el va perdonar i li va concedir alguns castells a Santonya, especialment Blavia (Blaia, francès Blaye) com a benefici, retenint un quart per a si mateix com alou. A la mort de Alduí vers 1031 o 1032, Jofré, revoltat altre cop, va ocupar Angulema fàcilment i es va proclamar comte. Però la lluita havia donat oportunitat als senyors de Santonya per rebel·lar-se, i el comte va perdre el control efectiu del territori, el que el va convertir en un dels "nobles menors dependent dels ducs d'Aquitaine".
El 1047 Jofré I d'Anjou va importar forjadors de moneda des d'Angoulême per proveir de personal la seva nova seca a Saintes, de la qual el seu pare Folc III d'Anjou s'havia apoderat durant la rebel·lió prèvia.
Es va casar amb Peronel·la, filla de Mainard el Ric i hereva dels castells de Bouteville i Archiac. La parella va fundar el Priorat de Bouteville-Saint-Paul, on Peronel·la va ser enterrada. Van tenir diversos fills:
* Folc Tallaferro († 1087), comte d'Angulema
* Humberga († 1068/71), casada amb el vescomte Ademar II de Llemotges
* Jofré Rudel († ?), senyor de Blaye
* Arnald († després de 1076), senyor de Montausier
* Guillem († 20 de setembre de 1076), des de 1040 bisbe d'Angulema
* Ademar († 1 de setembre de 1101), des de 1076 bisbe d'Angulema
* (possible) Fredeland.
Va tenir una segona esposa de nom Ascelina i origen desconegut.

## Notes

* ↑ A. R. Lewis, The Development of Southern French and Catalan Society, 718–1050 (Austin: University of Texas Press, 1965), 304-05.
* ↑ Lewis, Southern French and Catalan Society, 348.
* ↑ Lewis, Southern French and Catalan Society, 397.
# Elisabet de Saxònia-Altenburg (gran duquessa d'Oldenburg)

Elisabet de Saxònia-Altenburg, gran duquessa d'Oldenburg (Hildburghausen 1826 - Oldenburg 1896). Princesa de Saxònia-Altenburg amb el tractament d'altesa que contragué matrimoni amb el gran duc Pere II d'Oldenburg.
Nascuda a Hildburghausen el dia 26 de març de 1826 essent filla del duc Josep I de Saxònia-Altenburg i de la duquessa Amàlia de Württemberg. Elisabet era neta per via paterna del duc Frederic I de Saxònia-Altenburg i de la duquessa Carlota de Mecklenburg-Strelitz; mentre que per via materna ho era del duc Lluís de Württemberg i de la princesa Enriqueta de Nassau-Weilburg.
El dia 10 de febrer de 1852, a l'edat de 26 anys, contragué matrimoni a Hildburghausen amb el gran duc Pere II d'Oldenburg, fill del gran duc August I d'Oldenburg i de la princesa Ida d'Anhalt-Bernburg-Schaumburg-Hoym. La parella tingué dos fills:
La princesa Elisabet de Saxònia-Altenburg era germana de la reina Maria de Hannover i de la gran duquessa Alexandra de Rússia. A més a més, era tia de la reina Olga de Grècia.
El dia 27 de febrer de 1853 morí a Oldenburg el gran duc August I d'Oldenburg fet que significà l'ascens al tron de l'espòs d'Elisabet que regnà fins al 1900, any de la seva mort.
Elisabet morí a Oldenburg el dia 2 de febrer de 1896 a l'edat de 70 anys.
# Eric Gill

Arthur Eric Rowton Gill, (Brighton, 22 de febrer de 1882 - Uxbridge, Hillingdon, 17 de novembre de 1940), més conegut com a Eric Gill va ser un tipògraf i escultor anglès. Va néixer a la costa del sud d'Anglaterra, en el si d'una família de tradició missionera. Era fill d'un pastor pertanyent a una secta poc coneguda del metodisme calvinista que més tard va reingressar a l'Església anglicana, la qual cosa no va poder evitar que aquella etapa de dissensió religiosa que havia envoltat la infantesa de Gill deixés, com és evident, una profunda empremta en la seva personalitat. Va estudiar a l'escola d'art de Chichester i a l'edat de 17 anys s'empra com a aprenent de W. H. Caroë, arquitecte de la Comissió Eclesiastica a Westminster. A l'Escola Central d'Arts i Oficis assisteix a classes de cal·ligrafia impartides per Edward Johnston i en un curt període es converteix en un prestigiós artesà.
Gill esculpeix lletres en pedra i també en fusta per als títols de les portades dels llibres, i va arribar a ser conegut a tot el país pels seus treballs escultòrics per a la seu de la BBC a Portland Place i per a la catedral de Westminster. Eric Gill comença a dissenyar tipus per a impremta només després d'una gran tasca de persuasió exercida sobre ell per Stanley Morison, ja que com ell deia la tipografia no era el seu camp d'actuació i no tenia cap experiència sobre el tema. Va ser el tipògraf i escultor britànic, més conegut per la seva aportació en el camp de la tipografia, el qual va crear diferents famílies de fonts tipogràfiques: Gill Sans (1928), Perpetua (1929), Solus (1929), Golden Cockerel Roman (1930), Joanna (Hague & Gill - 1930) i Bunyan (1934).

## Referències

* ↑ El seu nom complet: Arthur Eric Rowton Gill Arxivat 2010-11-10 a Wayback Machine.
* ↑ Escola d'art Chichester «Delyrarte». Arxivat de l'original el 2011-10-12. [Consulta: 22 octubre 2010].
* ↑ «Edward Johnston, el seu professor». Arxivat de l'original el 2008-10-10. [Consulta: 22 octubre 2010].
* ↑ Treballs escultòrics: «ORNAMENTAL PASSIONS: BBC Broadcasting House, Langham Place/Portland Place W1».

## Bibliografia

* Speaight, Robert. The life of Eric Gill (en anglès). London: Methuen & Co., 1966.
* Brewer, Roy. The man who loved letters (en anglès). London: Frederick Muller, 1973.
* Gill, Eric. Autobiography (en anglès). 11a ed.
* Gill, Evan R. Biography of Eric Gill (en anglès). London: Cassell & Co., 1953.
* Gill, Eric. Un ensayo sobre tipografía (en castellà). València: Campgràfic, 2004. I Madrid: Trama, 2022. ISBN 84-93344-64-8 i 978-84-18941-54-2.

## Enllaços externs

* The Eric Gill Society Arxivat 2019-01-20 a Wayback Machine. (anglès)
* Unos tipos duros (castellà)
* Algunes escultures d'Eric Gill (castellà)
# Eric Frank Wieschaus

Eric Frank Wieschaus (South Bend (Indiana), EUA, 1947) és un biòleg molecular, genetista i professor universitari nord-americà guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1995.

## Biografia

Va néixer el 8 de juny de 1947 a la ciutat de South Bend, població situada a l'estat nord-americà d'Indiana, en una família d'orígens suïssos. Va estudiar biologia a la Universitat de Notre Dame, on es graduà, i a la Universitat Yale, on es doctorà. El 1978 fou designat membre del Laboratori Europeu de Biologia molecular de Heidelberg, on conegué Christiane Nüsslein-Volhard, i el 1981 fou nomenat professor a la Universitat de Princeton.

## Recerca científica

Al costat de Christiane Nüsslein-Volhard i en col·laboració d'Edward Bok Lewis va realitzar diversos sestudis sobre els mecanismes que controlen el desenvolupament de l'embrió humà. Gràcies a l'estudi de la Drosophila melanogaster o mosca del vinagre van observar com una sèrie de gens que determinen l'evolució dels diferents segments de l'animal i decideixen la seva conversió en organismes especialitzats, aplicant-se perfectament en la gènesi humana. Al costat de Nüsslein-Volhard aconseguí identificar els 40.000 cromosomes d'aquesta mosca mitjançant el microscopi òptic, i van concloure que dels 20.000 gens de la Drosophila melanogaster 5.000 són importants i 140 essencials.
L'any 1995 fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia pels seus estudis sobre els mecanismes genètics que controlen el desenvolupament de l'embrió humà mitjançant l'estudi de la mosca de la fruita o Drosophila melanogaster, premi compartit amb Christiane Nüsslein-Volhard i Edward Bok Lewis.

## Vegeu també

* Gen gap.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Medicina o Fisiologia 1995 (anglès)
# Elvir Maloku

Elvir Maloku (nascut a Rijeka, Croàcia el 14 de maig del 1996) és un futbolista amb doble nacionalitat, croata i albanesa, que juga com a extrem. Va jugar al Club Gimnàstic de Tarragona.

## Referències

* ↑ El croata Elvir Maloku, nuevo fichaje del Nàstic.
* ↑ Gimnàstic, Maloku cedido al AEK Larnaca.
* ↑ «Gudelj objavio sastav U17 reprezentacije za turnir u Japanu» (en croatian). Slobodna Dalmacija, 05-07-2013. [Consulta: 5 juliol 2013].
* ↑ «Alban Bushi shpall listën e U21 për Francën dhe Estoninë» (en albanian). FSHF.org, 01-06-2017 [Consulta: 3 gener 2018]. Arxivat 5 de juliol 2017 a Wayback Machine.
# Esferoplast

Un esferoplast és una cèl·lula de la qual la paret cel·lular s'ha extret gairebé completament per l'acció de la penicil·lina. La forma esfèrica és fràgil i per lisi es transfereix a una solució hipotònica.

## Usos i aplicacions

Des de la dècada de 1960s fins a la de 1990 Merck and Co. utilitzaren una pantalla d'esferoblasts com a mèotde principal per descobrir antibiòtics que inhibeixen la biosíntesi de parets cel·lulars.
Esferoblasts gegants de bacteris gramnegatius serveixen per estudiar la funció dels canals iònics bacterians amb una tàcnica anomenada patch clamp.
La tècnica dels esferoblasts permet travessar la gruixuda paret cel·lular dels llevats i extreure'n les proteïnes a través de la lisi.
Els esferoblasts bacterians, inserint l'adequat ADN recombinant, permeten fer la transfecció de cèl·lules animals i que aquests incorporin l'ADN forà.

## Vegeu també

* Protoplast

## Referències

* ↑ Silver, L.L. Rational approaches to antibiotic discovery: pre-genomic directed and phenotypic screening, 2.4.2 Screens for spheroplast formation. In: Thomas Dougherty, Michael J. Pucci, Antibiotic Discovery and Development. Chap. 2, p. 46.

## Enllaços externs

* «Esferoplast» (en anglès). Medical Subject Headings.
# Esferoidita

L'esferoidita és un microconstituent que apareix en alguns acers. Està format per una matriu ferrítica amb partícules gruixudes de cementita. En aquesta estructura les dislocacions troben moltes menys intercares cementita - ferrita que en la perlita i altres microconstituent i açò fa que les dislocacions es propaguen amb facilitat, formant aliatges molt dúctils i tenaços.

## Referències

* ↑ Pere Molera i Solà; Marc J. Anglada i Gomila (versió anglesa original: W.D. Callister); Introducción a la ciencia e ingeniería de los materiales, Llibre I, Edicions Reverté, 1995, ISBN 84-291-7253-X
* ↑ Pere Molera i Solà; Marc J. Anglada i Gomila (versió anglesa original: W.D. Callister); Introducción a la ciencia e ingeniería de los materiales, Llibre II, Edicions Reverté, 1996, ISBN 84-291-7254-8
* ↑ «Spheroidite» (en anglès). [Consulta: 10 abril 2024].
# Enoch Albertí i Rovira

Enoch Albertí i Rovira (Vilafranca del Penedès, Alt Penedès, 1958) és un advocat català. Va ser membre del Consell Assessor per a la Transició Nacional.
Llicenciat en Dret per la Universitat de Barcelona (1981), va ampliar estudis a la Universitat de Bielefeld, RFA (1982-1984). Doctor en Dret per la Universitat de Barcelona (1985). Catedràtic de Dret Constitucional a la Universitat de Barcelona, des de 1992. Director del Grup de Recerca "Grup d'Estudis Constitucionals i Europeus" (des de 1996), reconegut com a grup de recerca consolidat per la Generalitat de Catalunya. Col·laborador des de 1992 del Group d'Etudes et de Recherches sur la Justice Constitutionnelle, d'Aix-en-Provence i de Marsella. Professor visitant en l'European Law Research Center de la Law School de la Universitat Harvard (EUA), durant el curs 2003-2004. Degà de la Facultat de Dret de la Universitat de Barcelona, des de març de 2008. Ha publicat diversos llibres i articles sobre organització territorial, constitució econòmica, drets fonamentals i integració europea, en editorials i revistes espanyoles i estrangeres. Ha participat en diversos projectes de recerca, com a director i col·laborador, finançats per entitats públiques i privades. Forma part del consell acadèmic de diverses revistes acadèmiques.
Ha estat cridat com a expert per comparèixer davant el Parlament de Catalunya, el Senat Espanyol, la Comissió Mixta Congrés-Senat per a la Unió Europea i altres institucions.

## Premis i reconeixements

Ha obtingut el Premi Nicolás Pérez Serrano per a tesis doctorals, del Centre d'Estudis Constitucionals (1986); a França, la Medalla de Plata Robert Schumann, a proposta de la Fundació FVS d'Hamburg, RFA (1988); i la Medalla d'Honor al Mèrit de la Guàrdia Urbana, categoria d'argent, atorgada per l'Ajuntament de Barcelona (2013).

## Referències

* ↑ «Enoch Albertí i Rovira». web. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 24 juny 2015].
# Enola Holmes

«Enola Holmes» té aquests significats:
* Enola Holmes (personatge), personatge de ficció germana de Sherlock Holmes
* The Enola Holmes Mysteries, sèrie de novel·les escrita per Nancy Springer sobre Enola Holmes
* Enola Holmes (pel·lícula), pel·lícula de 2020, basada en el primer llibre de la sèrie de novel·les de Nancy Springer
* Enola Holmes 2, pel·lícula de 2022, seqüela de la primera adaptació cinematogràfica