OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ivan Panàiev

Ivan Ivànovitx Panàiev (en rus: Иван Иванович Панаев) (15 de març del 1812, Sant Petersburg - 18 de febrer del 1869, Sant Petersburg) fou un escriptor, crític literari i periodista rus.
Panàiev va néixer en el si d'una família d'aristòcrates. Era nebot de Vladímir Panàiev. Feu els seus estudis a Sant Petersburg i començà a fer públiques les seves obres i crítiques a partir del 1834. Va casar-se amb Avdòtia Panàieva (1820-1893) el 1845, novel·lista i memorialista que signava amb el pseudònim de Stanitski.

## Obra

Panàiev publicà les seves primeres novel·les el 1834. Viatjava sovint a Moscou, on es feu un lloc als cercles occidentalistes de Vissarion Belinski, convidat per Andrei Kraievski, dirigia a Sant Petersburg la crítica literària del famós mensual Els Annals de la Pàtria. Tot i que al principi havia estat influenciat per l'estil una mica melodramàtic d'Aleksandr Bestújev, Panàiev començà a ser favorable a una escriptura més realista (Un home meravellós, 1840), però li van retreure el fet que es perdia en els detalls.
Començà veritablement la seva darrere d'autor amb Els fills de la mare (1845), La parentela (1847), Els lleons de província (1852), Els vanitosos (1856), El nebot d'un milionari (1858)... Li agradava descriure el temperament fort de les dones russes, tant de les aristòcrates de província com de les venedores.
La història literària reté avui dia de Panàiev el lloc que ocupà com a periodista: a partir del 1847, col·laborà a El Contemporani amb Nikolai Nekràssov, que participà en els grans debats de la societat de l'època i hi publicà els fulletons satírics sota el pseudònim de Nou poeta. Al principi són crítics, després, però, descriuen amb humor la vida de la societat petersburgesa.
# Daphny van den Brand

Daphny van den Brand (Zeeland, Landerd, Brabant del Nord, 6 d'abril de 1978) és una ciclista neerlandesa. Especialista en ciclocròs, va guanyar set medalles, una d'elles d'or, als Campionats del món.

## Palmarès en ciclocròs

* 1997-1998
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
* 1998-1999
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
* 1999-2000
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
* 2000-2001
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
* 2001-2002
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
* 2002-2003
** Campiona del món en ciclocròs
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
** 1a a la Copa del món de ciclocròs
* 2004-2005
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
** 1a a la Copa del món de ciclocròs (no oficial)
* 2005-2006
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
** 1a a la Copa del món de ciclocròs (no oficial)
* 2006-2007
** Campiona d'Europa en ciclocròs
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
* 2007-2008
** Campiona d'Europa en ciclocròs
** 1a al Trofeu GvA
* 2008-2009
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
** 1a al Trofeu GvA
* 2009-2010
** Campiona dels Països Baixos en ciclocròs
** 1a a la Copa del món de ciclocròs
** 1a al Trofeu GvA
* 2010-2011
** Campiona d'Europa en ciclocròs
* 2011-2012
** Campiona d'Europa en ciclocròs
** 1a a la Copa del món de ciclocròs
** 1a al Trofeu GvA

## Palmarès en ciclisme de muntanya

* 2002
** Campiona dels Països Baixos en Camp a través

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Demònic

Demònic (Demonicus, Demónikos Δημόνικος) fou un poeta còmic atenenc de la nova comèdia del qual se n'ha preservat un fragment mercès a Ateneu (Athenaeus 9. 410d), que dona el títol del poema com Ἀχελώνιος (potser en realitat Ἀχελῷος).

## Referències

* Demonicus Arxivat 2010-06-16 a Wayback Machine. a Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Devikota

* Aquest article tracta sobre Devikota al sud de l'Índia. Si cerqueu Devikota a Bengala, avui Bangladesh, vegeu «Devikot».
Devikota o Divikkottei o Devikottai és un petit fort en ruïnes a Tamil Nadu a 38 km al nord de Tranquebar a la costa de Coromandel a la desembocadura del Coleroon o Kolladam.
Era seu d'un petit principat i el raja Saiyaji fou deposat vers 1740 per Tanjore i va demanar ajut als britànics que van enviar a 430 europeus i 1000 sipais dirigits pels capità Cope, que finalment no va arribar a l'objectiu i va haver de retornar. Una segona expedició estava formada encara per més gent, sota comandament del major S. Lawrence, que va assetjar el fort i el va acabar ocupant; entre els expedicionaris el tinent Robert Clive, que es va lliurar de la mort per poc. Fou cedida el 1749 pel raja de Tanjore, després de l'èxit de la segona expedició des de Fort Saint David, i fou el primer dels establiments de la Companyia Britànica de les Índies Orientals obtingut per conquesta militar. En apropar-se els francesos el juny de 1758 la fortalesa fou evacuada, però després de la batalla de Wandewash amb la victòria de Sir Eyre Coote, els francesos la van abandonar i els britànics la van recuperar (1760). Fou destruït pel riu i només resten ruïnes

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Districte de Châteaubriant-Ancenis

El districte de Châteaubriant-Ancenis (francès arrondissement de Châteaubriant-Ancenis) és una divisió administrativa francesa del departament del Loira Atlàntic, a la regió del País del Loira, resulta de la fusió dels antics districtes de Châteaubriant i d'Ancenis l'1 de gener de 2017. El cap és la sotsprefectura de Châteaubriant.

## Referències

* ↑ Décret n° 2016-1959 du 29 décembre 2016. (francès)
# Districte de Námestovo

El districte de Námestovo - (eslovac) Okres Námestovo - és un dels 79 districtes d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Žilina. Té una superfície de 690,46 km², i el 2013 tenia 60.653 habitants. La capital és Námestovo.

## Llista de municipis
### Ciutats

* Námestovo

### Pobles

Babín | Beňadovo | Bobrov | Breza | Hruštín | Klin | Krušetnica | Lokca | Lomná | Mútne | Novoť | Oravská Jasenica | Oravská Lesná | Oravská Polhora | Oravské Veselé | Rabča | Rabčice | Sihelné | Ťapešovo | Vasiľov | Vavrečka | Zákamenné | Zubrohlava
# Luci Cecili Minucià Apuleu

Luci Cecili Minucià Appuleu (en llatí Lucius Cecilius Minutianus Appuleius) va ser un suposat escriptor i gramàtic romà autor de l'obra De Orthographia, del que s'han publicat diversos fragments, i suposadament també va ser autor de De Nota Aspirationis i De Diphthongis.
Johan Nicolai Madvig va demostrar que la primera obra és d'un impostor del segle xv i les altres dues obres van ser escrites al voltant del segle x.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/266?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=AppuleiusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 251. ]
# Selecció de futbol de Cap Verd

La Selecció de futbol de Cap Verd és l'equip representatiu de les illes de Cap Verd a les competicions oficials. La seva organització està a càrrec de la Federació Caboverdense de Futbol, pertanyent a la CAF i a la FIFA.
# Manuel Cervera i Fita

Manuel Cervera i Fita (Vilafranca del Penedès 1915-2015) fou un activista cultural català. Va ser un dels impulsors de l'Agrupació Polifònica de Vilafranca, de la qual va exercir la presidència (1957-70) i la direcció (1970-73); va formar part de l'equip directiu del Secretariat d'Orfeons de Catalunya, i va participar en la creació de la Federació Catalana d'Entitats Corals. El 1976 funda la Coral Sant Sadurní, que dirigeix fins al 1989, i la seva filial infantil Els Gotims, i el 1990 la Coral Foix, a Torrelles de Foix, que dirigeix fins al 2004. És director de la Schola Gregoriana de Vilafranca, que des del final dels 80 fomenta la recuperació del cant gregorià. Des d'aquesta entitat, ha estat l'impulsor i organitzador de la I Trobada de grups de cant gregorià de Catalunya, realitzada a Sant Cugat el 2005. El 2006 va rebre el Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla. Morí el 13 de setembre de 2015 als 100 anys.

## Referències

* ↑ «MANEL CERVERA FITA: fallecimiento». En memoria (La Vanguardia). [Consulta: 14 setembre 2015].
# Erionita-Na

L'erionita-Na és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la zeolita. El seu nom prové del mot grec εριον (erion) que significa llana, en al·lusió a l'aparença del mineral. El sufix -Na indica que el sodi és el catió dominant.

## Característiques

L'erionita-Na és un tectosilicat de fórmula química Na$_{10}$[Si$_{26}$Si$_{10}$O$_{72}$]·30H₂O. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 3,5 a 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'erionita-Na pertany a «02.GD: Tectosilicats amb H₂O zeolítica; cadenes de 6-enllaços – zeolites tabulars» juntament amb els següents minerals: gmelinita-Ca, gmelinita-K, gmelinita-Na, willhendersonita, cabazita-Ca, cabazita-K, cabazita-Na, cabazita-Sr, cabazita-Mg, levyna-Ca, levyna-Na, bellbergita, erionita-Ca, erionita-K, offretita, wenkita, faujasita-Ca, faujasita-Mg, faujasita-Na, maricopaïta, mordenita, dachiardita-Ca, dachiardita-Na, epistilbita, ferrierita-K, ferrierita-Mg, ferrierita-Na i bikitaïta.

## Formació i jaciments

L'erionita-Na va ser descoberta als monts Cady, al comtat de San Bernardino (Califòrnia, Estats Units). També ha estat descrita a l'Antàrtida, Austràlia, altres indrets dels EUA, Itàlia, el Japó, el Regne Unit, Tanzània i Turquia.

## Referències

* 1 2 3 «Erionite-Na» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Irmgard Praetz

Irmgard Praetz (Salzwedel, 9 d'agost de 1920 - Garching bei München, 7 de novembre de 2008) va ser una atleta alemanya, especialista en salt de llargada, que va competir durant les dècades de 1930 i 1940.
En el seu palmarès destaca un campionat nacional de llargada (1938), així com una medalla d'or al Campionat d'Europa d'atletisme de 1938, també en el salt de llargada. Després de la Segona Guerra Mundial guanyà el campionat nacional de pentatló.

## Millors marques

* Salt de llargada. 5m 88cm (1938)

## Referències

* ↑ European Championships (Women). GBR Athletics. Retrieved on 2015-12-28.
* ↑ Peter Matthews: Athletics 2009. SportsBooks, Cheltenham 2009, ISBN 978-1-899807-78-9. Retrieved on 2015-12-28.
* ↑ Irmgard Praetz. Track and Field Brinkster. Cosulta el 2015-12-28.
# Andrés Montes González

Andrés Montes González (Madrid, 27 de novembre de 1955 - Madrid, 16 d'octubre de 2009) fou un periodista i locutor esportiu espanyol.
De pare gallec i mare cubana, va realitzar retransmissions esportives (principalment de bàsquet i futbol) des de 1980, treballant per a la COPE, Radio Cadena Española, Radio Marca o Antena 3 Radio amb José María García. Des de 1996 va narrar, juntament amb Antoni Daimiel i Santiago Segurola les retransmissions de l'NBA a Espanya per a Canal +.
L'abril de 2006 va anunciar el seu fitxatge per LaSexta, que li encarregaria els comentaris de la Copa del Món de futbol 2006, recolzat per l'exfutbolista Julio Salinas i per Antonio Esteva. També va comentar el Mundial de bàsquet del Japó 2006, al costat dels exjugadors Juan Manuel López Iturriaga i Juan Domingo de la Cruz. L'estiu de 2007 va retransmetre l'Eurobàsquet, acompanyat pels exjugadors Iturriaga i Epi.
Va ser conegut el seu estil informal i cridaner, que buscava constantment distingir. Un dels seus recursos per a això va ser un argot específic a base de falques. Per exemple, durant el Copa del Món de futbol 2006 va repetir fins a l'avorriment la frase «¡Porque la vida puede ser maravillosa!». Algunes de les seves frases cèlebres foren: «¿Dónde están las llaves, Salinas?», «¡Fútbol, pasión de multitudes!», «¡Fútbol con fatatas!», «Tiqui-taca, Salinas!», «¿Qué me cuentas, capitán Narváez?», «¡Tiburónnnnnn!», «¡Que vienen los siux!», «¡Jugón!», «¡Wilma, ábreme la puerta!», i «¡Ratatatatatatata!». Un altre tret característic per cridar l'atenció va ser la corbata de llacet que acostumava a lluir i les seves peculiars ulleres, així com el cap rapat al zero.
L'any 2004 va participar com a actor en la pel·lícula Isi/Disi. Amor a lo bestia en un petit paper com a entrenador de bàsquet.
Entre 2006 i 2009 va retransmetre partits de la lliga espanyola de futbol i de la selecció espanyola de bàsquet a la cadena laSexta, i l'estiu de 2008 va retransmetre en el mateix canal un programa de wrestling anomenat Power Catch.
El 20 de setembre de 2009 anuncià a la final de l'Eurobàsquet que deixava laSexta.
El 16 d'octubre de 2009, la seva parella va trobar el cos sense vida del comentarista esportiu al seu domicili de Madrid.

## Referències

* ↑ «Andrés Montes». Formulatv.com. [Consulta: 16 octubre 2016].
* 1 2 (castellà) Calvo, Yeray: El comentarista Andrés Montes deja LaSexta, Público.es, 21 de setembre 2009 (consulta: 21-09-09).
* ↑ (castellà) C. Rizzo: La moda del Wrestling contagia a La Sexta, 20minutos.es, 18 de juliol 2008 (consulta: 21-9-09).
* ↑ El comentarista Andrés Montes apareix mort al seu domicili, ElPeriódico.cat, 17 d'octubre 2009 (consulta: 17-10-09).
# Unió de Lligues Europees de Basquetbol

La ULEB (Unió Europea de Lligues de Basquetbol, en anglès Union of European Leagues of Basketball) és un organisme europeu de bàsquet amb seu a Brussel.les.
Fou fundada el 25 de juny de 1991 a Roma per les lligues de França (LNB), Itàlia (Lega) i Espanya (ACB). Entre els anys 2000 i 2009 va ser l'organitzadora de les dues principals competicions europees del bàsquet masculí de clubs (l'Eurolliga de bàsquet i la Copa ULEB, actualment anomenada Eurocup). La ULEB fou creada a causa de les divergències que els grans clubs de bàsquet tenien amb la FIBA, bàsicament per temes econòmics. La creació de l'Eurolliga de bàsquet, el juny de l'any 2000, independent de l'antiga Copa d'Europa, per part de la ULEB provocà l'escissió més gran en la història del bàsquet europeu. L'estiu de 2003, la ULEB va crear la segona competició, l'esmentada ULEB Cup.

## Membres

* 1991 (membre fundador): LEGA (Itàlia)
* 1991 (membre fundador): ACB (Espanya)
* 1991 (membre fundador): LNB (França)
* 1996: HEBA (Grècia)
* 1996: LCB (Portugal)
* 1999: BLB (Bèlgica)
* 1999: BBL (Anglaterra)
* 1999: LNBA (Suïssa)
* 2001: BBL (Alemanya)
* 2001: FEB (Països Baixos)
* 2001: PLK (Polònia)
* Febrer del 2002: Associació Adriàtica de Bàsquet (Sèrbia, Croàcia, Eslovènia, Montenegro i Bòsnia)
* Octubre del 2002: ÖBL (Àustria)
* Juny del 2003: LKL (Lituània)
* 2004: ALK (República Txeca)
* Juliol del 2005: BSL (Israel)
* Maig 2011: PBL (Rússia), que posteriorment cediria els drets a la VTB

## Presidents

* Gian Luigi Porelli, Itàlia (1991-1998)
* Eduard Portela, Catalunya (1998-2016)
* Tomas van den Spiegel, Bèlgica (2016-avui)
# Unió de Joves Comunistes Ho Chi Minh

La Unió de Joves Comunistes Ho Chi Minh (en vietnamita: Đoàn Thanh niên Cộng sản Hồ Chí Minh ) és l'organització social i política de la joventut comunista vietnamita. La unió està dirigida pel Partit Comunista del Vietnam. La unió va ser fundada el 26 de març de 1931. Des del 23 al 26 de març de 1931 es va dur a terme el segon congrés del Comitè Central del Partit Comunista del Vietnam a Rạch Giá. La major part del temps es va discutir sobre el treball dels joves i altres decisions importants. Els diputats membres del partit comunista van emprendre el treball dels joves de nivell central a local. Posteriorment, el Congrés Nacional del Partit Comunista del Vietnam (22-26 de març de 1961) va discutir i va decidir seleccionar al 26 de març de 1931 com la data de fundació de la Unió Juvenil del treball Ho Chi Minh, que és l'antic nom de la Unió de Joves Comunistes Ho Chi Minh.
El govern vietnamita promou activament l'organització amb finançament i difusió. El 2012 tenia uns set milions de membres, gairebé un terç dels joves del país en formen part.

## Referències

* ↑ «Điều lệ Đoàn TNCS Hồ Chí Minh» (en vietnamita). doanthanhnien.vn, 22-07-2011. Arxivat de l'original el 15 març 2014. [Consulta: 29 novembre 2022].
* ↑ «Key Issues affecting Youth in Viet Nam» (en anglès). Inclusive societies and development. Organització de Cooperació i Desenvolupament Econòmic [Consulta: 27 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Lloc oficial de la Unió Arxivat 2013-02-23 a Wayback Machine. (en vietnamita)
# Antic Museu del Suro de Palafrugell

l'Antic Museu del Suro de Palafrugell és una obra racionalista de Palafrugell (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil, al carrer de la Tarongeta, cantonada carrer de la Garriga; façanes a ambdós vials amb entrada al primer. Es de dues plantes amb terrassa superior on hi ha un petit àtic per als serveis. La distribució interior se centra en un espai que conté l'escala i des del qual s'accedeix, en ambdós pisos, a les diverses i àmplies aules que disposen de bona il·luminació natural gràcies als grans finestrals correguts -en grups de dos, tres i cinc forats- en ambdós pisos i per les dues façanes incloent el cantó, arrodonit. Les obertures són exteriorment emmarcades amb prominent motllurat d'elements pre-fabricats. A la façana principal hi és molt remarcada la crugia central, també amb ressalts verticals i horitzontals del mateix material, on hi ha l'escala i pòrtic d'entrada amb tres arcades de mig punt sobre columnes cilíndriques d'obra i enlluïdes; a la planta superior dos petits balcons semicirculars als extrems de les obertures, completen suggerent composició d'aquest conjunt.

## Història

L'Escola D'Arts i Indústries municipal de Palafrugell es creà el 1913, més tard s'hi impartiren també classes d'idiomes; tot primer instal·lada al segon pis de la Casa de la Vila. Contribuí, sobretot, a formar bons professionals dels diferents oficis. La idea popular d'ampliar l'escola convertint-la en Casa de Cultura amb biblioteca pública, sorgí el 1927. El 1930 l'industrial surer Joan Miquel cedí els diners per adquirir el solar on es bastiria el nou edifici que jo encomanà a l'arquitecte E.Blanch, projecte aprovat el 1931. S'hi posà la primera pedra l'abril del 1932 durant la celebració de la proclamació de la República, essent batlle Josep Sagrera. Les ober s'acabaren a finals del 1934 i l'escola hi funcionà des del gener del 1935 juntament amb la nova Biblioteca dins la xarxa de la Generalitat. El primer director de l'escola havia estat, des del 1913 al 1917, Joan B.Coromina -de qui parla J.Pla al "Quadern Gris"-; després ho fou el dibuixant local Lluís Medir i Jofra fins a la seva mort ben entrada la postguerra; ambdós deixaren un gran record. Després de la guerra només les classes de dibuix de Medir mantingueren l'antic caliu; quan aquest professor desaparegué l'escola s'anà extingint dins la més absoluta mediocritat. Hi restà en funcionament la Biblioteca que als anys 60 passà a la nova Casa de Cultura. Des del 1973 al 1984 l'edifici ha albergat una Escola de Formació Professional per a la qual s'ha construït recentment un nou estatge.
Actualment hom està preparant el trasllat a aquest immoble del Museu-Arxiu de Palafrugell, fins ara instal·lat provisionalment (hi serà creat el Museu del Suro), segons acord entre l'Ajuntament local i el Dep. De Cultura de la Generalitat.

## Referències

* 1 2 3 «Antic Museu del Suro de Palafrugell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Anita Blaze

Anita Blaze (Les Abymes, Guadalupe, 29 d'octubre de 1991) és una esportista francesa que competeix en esgrima, especialista en la modalitat de floret.
Va participar en dos Jocs Olímpics d'Estiu, i hi va obtenir una medalla de plata a Tòquio 2020, en la prova per equips (juntament amb Pauline Ranvier, Ysaora Thibus i Astrid Guyart), i el quart lloc a Londres 2012, en la mateixa prova.
Va guanyar quatre medalles en el Campionat del Món d'esgrima entre els anys 2013 i 2023, i set medalles en el Campionat d'Europa d'esgrima entre els anys 2012 i 2023.

## Palmarès internacional

Jocs Olímpics :
| Any | Lloc | Medalla | Prova |
| 2020 | Tòquio ( Japó) | 2 | Floret per equips |
| Campionat del món ||||
| Any | Lloc | Medalla | Prova |
| 2013 | Budapest ( Hongria) | 2 | Floret per equips |
| 2015 | Moscou ( Rússia) | 3 | Floret per equips |
| 2018 | Wuxi ( R.P. de la Xina) | 3 | Floret per equips |
| 2022 | El Caire ( Egipte) | 3 | Floret per equips |
| Campionat d'Europa ||||
| Any | Lloc | Medalla | Prova |
| 2012 | Legnano ( Itàlia) | 2 | Floret per equips |
| 2013 | Zagreb ( Croàcia) | 2 | Floret per equips |
| 2015 | Montreux ( Suïssa) | 3 | Floret per equips |
| 2018 | Novi Sad ( Sèrbia) | 3 | Floret per equips |
| 2019 | Düsseldorf ( Alemanya) | 2 | Floret per equips |
| 2022 | Antalya ( Turquia) | 2 | Floret per equips |
| 2023 | Cracòvia ( Polònia) | 2 | Floret per equips |

## Referències

* ↑ «Anita Blaze». Base de dades de la FIE (anglès)
# Villanueva del Duque

Villanueva del Duque és un municipi de la província de Còrdova a la comunitat autònoma d'Andalusia, a la comarca de Valle de los Pedroches.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 1.895 | 1.833 | 1.825 | 1.808 | 1.786 | 1.743 | 1.711 | 1.689 | 1.694 | 1.666 |

## Enllaços externs

* Pàgina municipal
* Villanueva del Duque - Sistema d'Informació Multiterritorial d'Andalusia
# Valeri Mas i Casas

Valeri Mas i Casas (Sant Martí de Provençals, 22 de maig de 1894 - Lissac, 19 de juliol de 1973). Anarcosindicalista. Representant de la CNT al Comitè de Proveïments els primers mesos de la guerra civil espanyola. El novembre de 1936 substituí Marià Rodriguez Vázquez, en la secretaria del comitè de la CRTC, càrrec que ocupà fins al maig de 1937. Passà a formar part del Govern de la Generalitat (5 de maig - 21 de juny de 1937), com a Conseller d'Economia, Serveis Públics, Sanitat i Assistència Social. Participà en la creació del Consell del MLE (Perpinyà, març de 1939). L'any 1956 residia a Tolosa de Llenguadoc.

## Referències

* ↑ «Valeri Mas Casas (1894-1973)». Ateneu Llibertari Estel Negre. [Consulta: 14 gener 2014].
* ↑ «Valerio Mas Casas – del Movimiento Libertario Español». CNT-AIT Puerto Real. Arxivat de l'original el 16 de gener 2014. [Consulta: 14 gener 2014].
* ↑ «Valeri Mas i Casas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Anton Giménez i Riba

Anton Giménez i Riba (Barcelona, Barcelonès, juliol de 1940 — Barcelona, Barcelonès, 28 de maig de 2010) va ser un documentalista, restaurador i conservador cinematogràfic català. Fou el fill del director cinematogràfic, inventor i poeta català Domènec Giménez i Botey.
Fins a l'any 2004, any de la seva jubilació, fou cap dels arxius de la Filmoteca de la Generalitat de Catalunya, càrrec des del qual promogué la recuperació i restauració d'un gran nombre de films rodats a Catalunya, d'entre les quals les cintes de Segon de Chomon. Va cultivar l'anomenat cinema d'aficionats, i es va convertir en un expert en química del revelatge. Des del moment de la seva jubilació, promogué també el Festival Memorimage de Reus, que va dirigir entre el 2006 i el 2009.
Fou impulsor de l'associació Cinema Rescat, creada el 1996, per a la recuperació de cintes, de la junta directiva de la qual fou membre fundador. Com a reconeixement, la Secció de Cinema li va atorgar una medalla UNICA el 1995 per la seva meritòria tasca de salvació del patrimoni cinematogràfic amateur.

## Referències

* 1 2 «Anton Giménez i Riba». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bonet Mojica, Lluís «Siempre al rescate de imágenes. Anton Giménez Riba (1940-2010). Conservador del patrimonio cinematográfico». La Vanguardia (Hemeroteca), 31-05-2010, pàg. 31 [Consulta: 26 maig 2017].
* 1 2 «Mor Anton Giménez, lluitador del patrimoni cinèfil». ElVallenc.cat, 03-06-2010 [Consulta: 26 maig 2017].
* ↑ «Mor Anton Giménez, impulsor del festival Memorimage». Reus Digital, 01-06-2010 [Consulta: 26 maig 2017].
* ↑ «Ens ha deixat Anton Giménez Riba». Butlletí del Centre Excursionista de Catalunya, Juliol-setembre 2010, pàg. 3. Arxivat de l'original el 30 de juny 2014 [Consulta: 26 maig 2017]. Arxivat 30 de juny 2014 a Wayback Machine.