OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fred Hampton

Fred Hampton (Summit, Illinois, 30 d'agost de 1948 - Chicago, Illinois, 4 de desembre de 1969) va ser un activista afroamericà i revolucionari, president del capítol d'Illinois del Partit Pantera Negra (BPP) i vicepresident del BPP nacional. Hampton i el seu company de partit Mark Clark van ser assassinats durant la incursió d'una unitat tàctica del Comtat de Cook, l'Oficina del Fiscal de l'Estat d'Illinois, juntament amb el Departament de Policia de Chicago i l'FBI (Oficina Federal d'Investigació) al desembre de 1969.
El gener de 1970, un jurat va realitzar una investigació i va fallar que la mort d'Hampton i Clark va ser un homicidi justificable. No obstant això, posteriorment es va presentar una demanda civil en nom dels supervivents i familiars d'Hampton i Clark. Finalment, es va resoldre el 1982 per un acord d'1,85 milions de dolars amb la Ciutat de Chicago, el Comtat de Cook i el govern federal pagant un terç cadascuna de les parts a un grup de nou demandants.

## Referències

* ↑ Haas, Jeffrey. The Assassination of Fred Hampton. Lawrence Hill, 2010, p. 4. ISBN 9781569767092.
* 1 2 Dolan, Thomas J. «Panther Inquest Backs Police» (PDF). Chicago Sun-Times [Chicago], 22-01-1970, pàg. 3 [Consulta: 7 gener 2019].
* ↑ Franklin, Tim; Crawford, Jr., William B «County OKs Panther Death Settlements». Chicago Tribune, 02-11-1982.
# Gatopardo

Gatopardo és una revista de periodisme narratiu mensual fundada a Colòmbia per Miguel Silva i Rafael Molano i editada per Grupo de Publicaciones Latinoamericanas. Mantenint la idea original de la publicació, Gatopardo va veure la llum com una revista llatinoamericana de cròniques i reportatges sota la convicció que hi ha cronistes en el continent amb grans capacitats i lectors interessats en els temes de tota la regió. Es distribueix a Argentina, Mèxic, Colòmbia, Panamà, Veneçuela, Xile, Perú, Uruguai, Costa Rica, Equador, Puerto Rico, Miami i Nova York.
L'actualitat i les històries particulars comparteixen espai en aquesta publicació. A partir del número 70 (juliol de 2006) Gatopardo va canviar el seu domicili a la ciutat de Mèxic, mantenint la mateixa línia editorial. Ha inspirat algunes publicacions del mateix gènere com a Etiqueta Negra, o FronteraD. És publicada per Editorial Mapas. Han col·laborat amb la revista Ernesto Sabato, Tomás Eloy Martínez, Antonio Tabucchi, Juan Villoro, Carlos Fuentes, Martín Caparrós, Alma Guillermoprieto, Leila Guerriero entre altres cronistes llatinoamericans. El nom de la revista es basa en el nom de la novel·la El Gattopardo, de Giuseppe Tomasi di Lampedusa.

## Referències

* ↑ Rodríguez Rodríguez, Jorge Miguel; albalad Aiguabella, José María. «El periodismo narrativo en la era de internet». A: Crónica y mirada. Madrid: Libros del KO, 2013, pp. 85 - 121. ISBN 978-84-16001-01-9.

## Enllaços externs

* Gatopardo - Lloc web oficial
# Gato Barbieri

Leandro Gato Barbieri (Rosario, 28 de novembre de 1932 - Nova York, 2 d'abril de 2016)va ser un saxofonista i compositor argentí. Es va fer popular durant el moviment del free-jazz en la dècada de 1960 i conegut pels seus enregistraments de jazz llatí de la decàda de 1970. Va compondre la banda sonora de la pel·lícula L'últim tango a París, per la qual va guanyar el Grammy a la millor composició instrumental el 1973.

## Biografia

Gato Barbieri nascut a la ciutat argentina de Rosario el 1932 va començar tocant el clarinet. Amb divuit anys va anar a viure a Buenos Aires on va canviar d'instrument, tocant el saxòfon en clubs de jazz. El 1953 va entrar a la banda del pianista Lalo Schifrin. Després d'una temporada a Itàlia, es va instal·lar a Nova York on va residir. A finals dels anys seixanta del segle passat, va formar part del quartet liderat pel trompetista Don Cherry. El 1973 Barbieri va guanyar un Grammy a la millor composició instrumental per la seva música al film dirigit per Bernardo Bertolucci L'últim Tango a Paris.
El músic argentí va enregistrar uns 35 àlbums al llarg de la seva carrera entre els anys 1967 i 1982. Posteriorment, amb les seves gires va gravar discos com Qué Pasa (1997), que va aconseguir el número 2 en el Billboard de jazz contemporani. El novembre 2015 Gato Barbieri va rebre el Premi a la trajectòria musical en els Latin Grammys, junt amb altres artistes, en el seu cas com a premi per la seva contribució que abraça una àmplia varietat d'estils del món del jazz.

## Discografia seleccionada

* Menorama (private pressing, 1960)
* In Search of the Mystery (ESP Disk, 1967)
* Under Fire (1969)
* Fenix (Flying Dutchman, 1971)
* El Pampero (Flying Dutchman, 1971)
* Last Tango in Paris (United Artists, 1972)
* Bolivia (Flying Dutchman, 1973)
* Chapter One: Latin America (1973)
* Chapter Two: Hasta Siempre (1973)
* Chapter Three: Viva Emiliano Zapata (1974)
* Yesterdays (Flying Dutchman, 1974)
* Chapter Four: Alive in New York (1975)
* Caliente! (1976)
* II Grandi del Jazz (1976)
* Tropico (1978)
* Euphoria (1979)
* Bahia (1982)
* Apasionado (1982)
* Para Los Amigos (1984)
* Passion And Fire (1988)
* Qué Pasa (1997)
* Che Corazón (1999)
* The Shadow of The Cat (2002)
* New York Meeting (2010)

## Referències

* ↑ «Mor el saxofonista Gato Barbieri, l'autor de la banda sonora de 'L'últim tango a París'». Ara.cat, 03-04-2016. [Consulta: 3 da'bril 2016].
* ↑ « Grammy-Winning Latin Jazz Saxophonist Leandro "Gato" Barbieri Dies At 83]» (en anglès). NCR, 02-04-2016. [Consulta: 3 abril 2016].
* ↑ Navarro, Fernando. «Muere Gato Barbieri, el gran embajador del jazz argentino» (en castellà). El País, 03-04-2016. [Consulta: 3 abril 2016].
* ↑ Kreps, Daniel. «Gato Barbieri, Latin Jazz Great and 'Last Tango in Paris' Composer, Dead at 83» (en anglès). Rollingstone, 03-04-2016. [Consulta: 6 abril 2016].
* ↑ «Latin Jazz Saxophonist Gato Barbieri Dies at Age 83» (en anglès). The New York Times, 02-04-2016. [Consulta: 3 abril 2016].
* ↑ Cantor-Navas, Judy. «Latin Academy Honors Diverse Artists With Lifetime Achievement Awards» (en anglès). Billboard, 16-09-2015. [Consulta: 6 abril 2016].
# Gatow

Gatow és un barri del sud-oest de la ciutat alemanya de Berlín. Està situat a l'oest del llac Havelsee i posseeix àmplies àrees boscoses. Es troba dins del districte de Spandau. La seua població a desembre del 2002 era de 5532 habitants. La zona és coneguda per haver segut seu d'una base aèria militar.

## Història

Gatow fòu registrada per primera vegada durant el 1258 sota el nom de Gatho. El 1558 la vila de Gatow fou incorporada a Spandau. Després de la partició d'Alemanya, realitzada al juliol del 1945 al final de la Segona Guerra Mundial, Gatow es va convertir en part del sector britànic de Berlín Occidental. El 2003 part del barri es va convertir al nou barri de Kladow, també situat en el districte de Spandau.

## Infraestructura

Les actuals casernes anomenades en alemany General-Steinhoff-Kaserne van ser seu d'un aeròdrom utilitzat entre 1934 i 1994, primer per la Luftwaffe com a seu de personal tècnic i per a instrucció militar, amb el nom de Luftkriegsschule II, i posteriorment per la Royal Air Force britànica sota el nom de RAF Gatow. La base de Gatow va tenir la distinció d'haver estat la seu de l'únic ús operatiu conegut d'hidroavions dins l'Europa central, quan es va utilitzar el model Short Sunderland per transportar sal des d'Hamburg a Berlín, aquatitzant al llac Havelsee. L'aeroport va ser reintegrat a l'actual Força Aèria Alemanya el 1994 i va ser emprat breument, tancant-se al tràfic aeri el 1995.

## Actualitat de la base Gatow

El nom actual de les instal·lacions militars es deu al general Johannes Steinhoff, as de l'aviació de la Segona Guerra Mundial, i primer cap de la força aèria germano occidental de la postguerra. Les instal·lacions acullen algunes unitats de terra de la Luftwaffe i al Museu de les Forces Aèries de les Forces de Defensa Federals Luftwaffenmuseum der Bundeswehr). En aquest museu es mostren més de 200 000 ítems relacionats amb l'aviació militar alemanya de la postguerra. També es troben en ell altres elements, com ara avions de la Primera i Segona Guerra Mundial alemanys, i altres elements pertanyents a l'aviació britànica deixats per la RAF. El web del museu és http://www.luftwaffenmuseum.de.
També dins dels límits de l'antiga base de la RAF es troba una escola pública (no militar) anomenada Hans-Carossa-Gymnasium, i cases per als empleats governamentals d'Alemanya. Aquestes cases es van convertir en part de Kladow el 2003.

## Vegeu també

* Zones d'ocupació aliada a Alemanya
* Berlín Occidental
* Spandau

## Enllaços externs

* Harry Nehls, Was wird aus dem Jaczoturm? Edition Luisenstadt, 1999 Sitio alemán sobre una torre de Gatow
# Fyltur lundi

El Fyltur lundi és un plat festiu tradicional de les illes Fèroe. Aquest plat s'elabora a partir de frarets atlàntics, que es cacen tradicionalment a l'arxipèlag.
Els frarets es desplomen i se'ls hi treu el cap, les ales i les tripes. Després s'omple de farcit. El farcit està fet de massa de margarina amb sucre i ous, farina, llevat en pols i panses. Els frarets es farceixen amb aquesta massa i es bullen en aigua salada durant una hora o hora i mitja, o es couen al forn.
Els frarets farcits cuits se serveixen amb patates bullides i melmelada.

## Referències

* ↑ «Traditional Faroese Food» (en anglès). memrise.com. Arxivat de l'original el 2020-10-21. [Consulta: 25 juliol 2022].
* 1 2 «Färingische Rezepte» (en alemany). Michael Becker. Arxivat de l'original el 2019-10-25. [Consulta: 25 juliol 2022].
# Gabiria

* No s'ha de confondre amb Gaviria.
Gabiria és un municipi de Guipúscoa, a la comarca del Goierri. Per la resolució del 15 de juny de 1981, de la Viceconselleria de l'Administració Local, publicada al BOPV del 20 de juliol del mateix any, es va canviar el nom oficial del municipi de Gaviria a Gabiria, recuperant la forma en basc.

## Enllaços externs

* Ajuntament de Gabiria/Gabiriko Udala
* Gabiria a Google Maps
# Fusté (motocicleta)

Fusté fou una marca catalana de motocicletes, fabricades a Barcelona entre 1924 i 1929 per Juli Fusté, un conegut pilot de velocitat, equipades amb motors DKW i Villiers principalment. La producció total de l'empresa ha estat quantificada en unes 50 unitats.
A partir de 1929, Fusté es dedicà a la reparació de vehicles i a produir bastidors per a altres fabricants.

## J.F.C. (1930 - 1936)

De 1930 a 1936, Fusté fabricà motocicletes amb la marca comercial J.F.C., passant a fabricar-ne amb marca Fusté un altre cop un cop acabada la guerra civil espanyola.
L'any 1953 cedí el seu permís de fabricació per a les motocicletes Olimpic, i a partir de 1955 per a les Delfín.

## Referències

* 1 2 3 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Relación de las principales marcas». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 309, 311. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ Orengo, Joan Carles; Herreros, Francisco. «Fusté». A: Soler, Cristina (coord.). La moto catalana. 1905-2010, Història d'una indústria capdavantera (Guia de l'exposició del Museu de la Moto de Barcelona). Bassella: Fundació Museu de la Moto Mario Soler, agost 2011, p. 11. D.L. B 29846-2011.
# GNU All-permissive License

La llicència GNU All-permissive License és una llicència de programari lliure laxa, permissiva (no copyleft), compatible amb la GNU General Public License. Permet l'ús, la redistribució i la modificació dels projectes coberts, que requereixen només la inclusió dels drets d'autor originals i un únic paràgraf de la pròpia llicència GNU. És recomanada per la Free Software Foundation per a arxius petits (amb menys de 300 línies de llarg) com els arxius README, INSTALL i altres de suport.
   "Copying and distribution of this file, with or without modification, are permitted in any medium without royalty provided the copyright notice and this notice are preserved. This file is offered as-is, without any warranty."
És una llicència mínima, composta per només dos frases, que normalment cobreix arxius únics en lloc de projectes sencers (encara que és possible substituir la paraula "fitxer" per "projecte" o "programari"). El seu propòsit principal és ser una llicència de fitxers menors que no necessiten ser protegits per la GNU General Public License en projectes amb llicència GPL.
L'identificador SPDX d'aquesta llicència és FSFAP.

## Referències

* ↑ Salter, Jim. «Open source licenses: What, which, and why» (en anglès americà), 24-02-2020. [Consulta: 27 setembre 2020].
* ↑ «License Notices for Other Files (Information for Maintainers of GNU Software)». [Consulta: 27 setembre 2020].
# Gai Cluïli

Gai Cluïli (llatí: Gaius Cluilius) va ser, segons Titus Livi, rei d'Alba Longa.
Com a rei de la ciutat llatina, va haver de defensar-la de les aspiracions annexionistes de Tul·lus Hostili, rei de la veïna Roma. Va morir, però, just abans del començament de les accions bèl·liques de forma aparentment natural. Es diu que la gens Clèlia, forma clàssica antigament Cluília, provenia de Gai Cluïli.
Els generals d'Alba Longa van proclamar com a successor seu el cap de l'exèrcit albà Meci Fufeci.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita I
* ↑ Dionís d'Halicarnàs Ῥωμαϊκὴ Ἀρχαιολογία III,4,1
# Gai Claudi Pulcre (cònsol 177 aC)

Gai Claudi Pulcre (en llatí Caius Claudius APP. F. P. N. Pulcher) va ser un magistrat romà. Era fill d'Appius Claudius P. F. APP. N. Pulcher, cònsol l'any 212 aC. Formava part de la gens Clàudia.
Va ser àugur l'any 195 aC, pretor el 180 aC i cònsol el 177 aC. Va governar la província d'Ístria. Tement que l'èxit dels cònsols de l'any anterior fessin innecessària la seva presència, va partir ràpidament de Roma sense realitzar les cerimònies de presa de possessió establertes, però aviat es va veure obligat a tornar.
Després va partir cap a la seva província amb un nou exèrcit, davant la revolta dels istris, on va conquerir tres ciutats i va sotmetre als revoltats. Després va atacar els lígurs, als que també va derrotar. i va celebrar un doble triomf al tornar a Roma. Després dels comicis va tornar a Ligúria i va obtenir una victòria a Mutina, ciutat que va recuperar.
L'any 171 aC va ser tribú militar sota Publi Licini Cras, contra Perseu de Macedònia. El 169 aC va ser censor amb Tiberi Semproni Grac. La severitat dels dos censors va obligar els tribuns de la plebs a portar-los a judici, però degut a la popularitat de Grac van ser absolts. Grac no volia incloure als lliberts a les tribus i en proposava la seva expulsió, però Gai Claudi s'hi va oposar. Finalment els lliberts van ser inclosos tots en una única tribu, l'Esquilina (168 aC). L'any 167 aC va ser un dels deu membres de l'ambaixada enviada a Macedònia i va morir el mateix any.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 769.
# Gai Cocceu Balb

Gai Cocceu Balb (en llatí: Gaius Cocceius Balbus) va ser un polític i militar romà dels últims temps de la República.
Formava part de la gens Cocceia, una família plebea originària d'Úmbria. Era partidari de Marc Antoni, com també ho va ser el seu parent Marc Cocceu Nerva, cònsol l'any 36 aC. Probablement va ser elegit pretor l'any 42 aC, i l'any 39 aC va se elegit cònsol sufecte, en substitució de Luci Marci Censorí.
Cap a l'any 35 aC era procònsol a Macedònia, o potser legat a Grècia. En aquest període les seves tropes el van proclamar imperator. Finalment va abandonar Marc Antoni la vigília de l'última Guerra Civil de la República Romana i va donar suport a Octavi quan es van divorciar Marc Antoni i Octàvia Menor, germana del futur emperador.

## Referències

* ↑ Broughton, T. Robert S. The magistrates of the Roman Republic : vol. 2, 99 B.C.-31 B.C. Nova York: American Philological Association, 1952, p. 200, 359, 386, 407.
* ↑ Syne, Ronald. The Roman revolution. Nova York: Oxford University Press, 1939, p. 200, 267.
# Gala Évora

Gala Évora (Sanlúcar de Barrameda, província de Cadis, 8 de febrer de 1983), és una cantant de flamenc i actriu espanyola.

## Biografia

Évora va néixer en el si d'una família d'artistes. El seu pare, José Miguel Évora, era productor musical, i el seu oncle és el guitarrista Manolo Sanlúcar. Tenia només vuit anys quan va debutar al cinema, gràcies a un petit paper a El día que nací yo (Pedro Olea, 1991), cinta feta per al lluïment de Isabel Pantoja.
Va créixer escoltant a artistes com Carmen Linares, Enrique Morente, Camarón de la Isla o Falete, als qui feia els cors. Però l'èxit li va arribar amb Papá Levante, grup descobert pel productor José Luis de Carlos i compost per María, Pao, Iren, Sonia, Sandra i la pròpia Gala Évora.
Van treure el seu primer disc, Tomalacaté, a la fi de l'any 2000, aconseguint la popularitat gràcies a la cançó «Me pongo colorada». El grup va assolir un dels Premis Ondas 2001. En 2003 va treure al mercat Sopla levante, un àlbum que va tenir dos senzills, «Comunicando» i «Gorda». La trajectòria de Papá Levante es va tancar el 2005, amb el llançament de Pa ti, pa mí, el primer senzill del qual era «Chiquilla».
A partir d'aquest moment, es va centrar en la seva carrera cinematogràfica, assumint el paper de Lola Flores en Lola, la película (Miguel Hermoso, 2007), cinta per la qual va estar nominada al Goya a la millor actriu revelació.
Agua y luz és el seu primer disc en solitari. Inclou sis cançons de Carlos Sanlúcar, així com versions de Salif Keïta, Quique González, Lila Downs i Luis Pastor. L'àlbum comença amb la cançó «Al otro lado del mundo», per continuar amb «Tengo un amor», una aposta per la senzillesa i la qualitat. «Sabré que eres tú», un acercamiento sutil y ensoñador a Brasil; «Agua de rosas», compuesta por la mexicana Lila Downs, y «Quiero volar», un acercamiento al flamenco a través de una voz llena de matices, son otras de las propuestas.

## Discografia
### En solitari

* Agua y Luz, 2008,

### Papá Levante

* Tomalacaté (2000)
* Sopla Levante (2003)
* Pa ti pa mi (2005)

## Filmografia

* El día que nací yo, 1991
* Lola, la película, 2007
* Madre Amadísima, 2010

## Televisió

* Mar de plástico, 2015-2016

## Referències

* ↑ González, Tatiana. "Papá Levante publica su segundo álbum, Sopla levante". los40.com (17 January 2003)
* ↑ Gala Évora resucita a Lola Flores, La Vanguardia, 16 de març de 2007
* ↑ La actriz y cantante Gala Évora se muestra tal cual es en 'Agua y luz', su primer disco en solitario, Europa Press, 3 de març de 2008
* ↑ Gala Évora: "Estoy muy contenta con el final de 'Mar de plástico'", antena3.com

## Enllaços externs

* Notícies de Gala Évora a El País
# Galaad

* Per a altres significats, vegeu «Galaad (desambiguació)».
Galaad (hebreu גִּלְעָד àrab جلعاد) fou un districte de Palestina, a l'est del Jordà, al sud de la Decàpolis. Galaad és el nom bíblic de la regió muntanyosa a l'est del Jordà, entre el de la mar Morta (el riu Arnon) i la regió al nord del riu Jabbok al centre. El seu nom arameu és Yegar Sahdutha, que vol dir el mateix que en hebreu (Massa rugosa o Turó del testimoni). Abraçava els territoris de les tribus de Ruben i de Gad, i fins i tot part de Manasès. El seu límit al nord fou el Bashan i al sud Moab i Ammon.
Quan Moisès va anar de les planes de Moab al mont Nebo, a Pisgah, oposada a Jericó, Jahvè li va ensenyar la terra de Galaad fins a Dan, Neftalí, Efraïm i Manasès; la terra de Judà fins a la mar, el Nègueb, i la plana, i la vall de Jericó fins a Zoar, i li va dir que era la terra promesa a Abraham, Isaac i Jacob i que la donaria als seus descendents, però ell només la veuria però no hi aniria (Deuteronomi 34:1-4 RSV).
Segons la Bíblia la part sud fou posseïda per Sihon i al nord del riu Jabbok per Og rei de Bashan. Derrotat Sihon les seves possessions foren repartides i en la divisió entre les tribus va correspondre a les de Gad (Ramoth-Gilead al sud del Jabbok), Manasès (al nord del mateix riu) i Ruben (al sud de Gad). Durant la revolta d'Amasa, fill de Ithra l'ismaïlita, contra el rei David, aquest va arribar a Mahanaim, i Absalom, cap de l'exèrcit en comptes de Joab ben Zeruiah (ja que Nahash, la germana del pare o mare de Joab, Zeruiah, tenia una filla, Abigal, que estava casada amb Amasa), va creuar el Jordà amb els soldats jueus i va acampar a Galaad. En aquesta regió van néixer els jutges Jair i Jephthah, el rei d'Israel Jehu, i el profeta Elies. Sota Tiglatpileser III d'Assíria fou una província anomenada Galazu.
Durant el Mandat Britànic de Palestina aquesta regió fou atribuïda a Transjordània, i pertany al Regne de Jordània.

## Referències

* ↑ Bush, George. Notes, critical and practical, on the book of Genesis (en anglès). E. French, 1838, p.262.
# Gerdell

Gerdell (Lathyrus aphaca) és una espècie de planta lleguminosa anual originària del sud d'Europa, incloent els Països Catalans, parts d'Asia i Nord d'Àfrica. Les seves fulles estan reduïdes als circells i a dues grans estípules foliàcies hastato-triangulars. És una herba enfiladissa glabra, glaucescent; les seves flors són ordinàriament grogues i solitàries de 6-10 mm;llegum glabre, lleugerament corbat de 2-3,5 x 0,3-0,8 cm, amb 6-8 granes. Floreix entre març i juliol.

## Hàbitat

Camps de cereals, llocs herbosos; rar a les contrades molt poc plujoses.
Als Països Catalans es troba des del nivell del mar als 1400 metres d'altitud. No apareix a Eivissa ni Formentera.

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
# Gorja de Sarakina

La Gorja de Sarakina és una gorja a poca distància terra endins del poble de Mirtos (Myrtos), a la costa sud-est de l'illa de Creta, a uns 15 km de Ieràpetra.
La gorja té aproximadament 1500m de llarg, i una amplada que varia entre 3 i 10 metres. Les parets arriben a 150m d'altura. Hi passa el riu Kriopotamos, que és gairebé sec a l'estiu.
Les entrades a la gorja tant per la part de baix, com per la part de dalt (vora el petit poblet de Mithi) són difícils de trobar perquè no s'han previst accessos per als turistes.
# Governació d'Al-Anbar

La governació o muhàfadha d'Al-Anbar (àrab: محافظة الأنبار, muḥāfaẓat al-Anbār) és una de les divuit governacions que conformen la república de l'Iraq. La seva capital és Ramadi. Situada a l'est del país, limita al nord-oest amb Síria, al nord amb Nínive, a l'est amb Bagdad, Babilònia i Kerbala, al sud-est amb Nayaf, al sud-oest amb Aràbia Saudita i a l'oest amb Jordània. Amb 138 501 km² és la governació més extensa i amb 11 hab/km², la menys densament poblada.
Anbar constitueix una gran part de l'anomenat triangle sunní, i gran part d'ella està banyada pel riu Eufrates. La regió està servida per l'aeroport internacional de Saddam.

## Ciutats

* Abu Ghurayb
* Akashat
* Al Qaim
* Al Yazira, als afores de la ciutat d'Al Qaim
* An Nukhayb
* Ramadi
* Habbaniyah
* Arab Husain
* As Salmaniyat
* Hadithah o Hadiza, a uns 400 quilòmetres a l'oest de Bagdad
* Hatim
* Khais
* Falluja
* Rummana, als afores de la ciutat d'Al Qaim
* Shayk Abd al Jabbar

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20120915231030/http://www.marines.mil/unit/marforres/Documents/GWOT%202004-2007.pdf
* ↑ . S. W. Partridge & co., ltd.
# Gilles Bouvard

Gilles Bouvard (Bourg-en-Bresse, 30 d'octubre de 1969) va ser un ciclista francès, que fou professional entre 1994 i 2004. Va aconseguir diferents triomfs d'etapa en curses com el Critèrium del Dauphiné Libéré o el Tour del Llemosí.

## Palmarès

* 1993
** 1r a la París-Mantes-en-Yvelines
* 1996
** Vencedor d'una etapa al Critèrium del Dauphiné Libéré
* 1997
** Vencedor d'una etapa al Tour del Llemosí
* 2001
** Vencedor d'una etapa al Tour del Llemosí

### Resultats al Tour de França

* 1995. 63è de la classificació general
* 1996. Abandona (8à etapa)
* 2001. 53è de la classificació general
* 2004. 128è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2000. Abandona (11à etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Gilles Bosch

Gilles Bosch, nascut el 12 de juliol de 1990 a Perpinyà, és un jugador català de rugbi a XV, que evoluciona al lloc de mig d'obertura.

## Historial
### En club

* USAP des de 2000

### A la selecció nacional

* Internacional sub18
* Internacional sub19
* Internacional sub21
* Internacional amb la selecció de França A

## Palmarès
### En club

* Finalista del Top 14 2010.

## Enllaços externs

* (francès) Ficha del jugador a rugbyrama.fr