OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eleccions legislatives islandeses de 1987

Les eleccions legislatives islandeses de 1987 es van dur a terme el 25 d'abril d'aquest any per a escollir als membres de l'Alþingi. La participació fou del 90,1% dels vots. El més votat fou el Partit de la Independència del primer ministre d'Islàndia Þorsteinn Pálsson, però no va obtenir majoria suficient, de manera que formà mi govern de coalició amb progressistes i socialdemòcrates. Pel setembre de 1988 es formà un nou govern dirigit pel progressista Steingrímur Hermannsson al que se sumà el Partit de Ciutadans.
Resultats de les eleccions legislatives d'Islàndia del 25 d'abril de 1987
| Partits | Partits | Vots | % | Escons | +/- |
| | Partit de la Independència (Sjálfstæðisflokkurinn) | 41,490 | 27.2 | 18 | -5 |
| | Partit Progressista (Framsóknarflokkurinn) | 28,902 | 18.9 | 13 | -1 |
| | Partit Socialdemòcrata (Alþýðuflokkurinn) | 23,265 | 15.2 | 10 | +4 |
| | Aliança Popular (Alþýðubandalagið) | 20,387 | 13.3 | 8 | -2 |
| | Partit dels Ciutadans | 16,588 | 10.9 | 7 | +7 |
| | Aliança de les Dones (Samtök um kvennalista) | 15,470 | 10.1 | 6 | +3 |
| | Associació per la Igualtat i la Justícia Social | 1.893 | 1.2 | 1 | +1 |
| | Aliança Socialdemòcrata | 246 | 0,2 | 0 | 0 |
| | Altres | 4.481 | 2,9 | 0 | 0 |
| Total (participació 90,1%) | Total (participació 90,1%) | 152,722 | 100 | 63 | |

## Referències

* 1 2 3 4 http://www.electionresources.org/is/althing.php?election=1987
# Eleccions legislatives islandeses de 2003

Les eleccions legislatives islandeses de 2003 es van dur a terme el 10 de maig d'aquest any per a escollirr als membres de l'Alþingi. Amb un 33,7% dels vots, els resultats van atorgar per un estret marge la victòria al Partit de la Independència del primer ministre d'Islàndia Davíð Oddsson. Nogensmenys la coalició entre el Partit de la Independència i el Partit Progressista que mantenia Oddson en el govern continuaria fins a 2007, encara que en l'interval el succeirien altres primers ministres. Dels 211.304 votants registrats, van participar 185.392, al voltant de 87,7%. De tots els vots, 2.220, o aproximadament l'1,2%, van ser nuls.
Resultats de les eleccions legislatives de l'Alþingi del 10 de maig de 2003
| Partits | Partits | Vots | % | +/−% | Escons | +/− |
| | Partit de la Independència (Sjálfstæðisflokkurinn) | 61,701 | 33.7 | -7.0 | 22 | −4 |
| | Aliança Socialdemòcrata (Samfylkingin) | 56,700 | 31.0 | +4.2 | 20 | +3 |
| | Partit Progressista (Framsóknarflokkurinn) | 32,484 | 17.7 | -0.7 | 12 | 0 |
| | Moviment d'Esquerra-Verd (Vinstrihreyfingin – grænt framboð) | 16,129 | 8,8 | -0.3 | 5 | -1 |
| | Partit Liberal (Frjálslyndi flokkurinn) | 13,523 | 7.4 | +3.2 | 4 | +2 |
| | Força Nova (Nýtt afl) | 1,791 | 1.0 | | 0 | 0 |
| | Moviment Independent a la Constituència Sud | 844 | 0.4 | | 0 | 0 |
| Total (participació: 87,5%) | Total (participació: 87,5%) | 183,172 | 100.0 | - | 63 | — |
| Font: Ríkisútvarpið |||||||
# Eleccions al Parlament d'Andalusia

Les eleccions al Parlament d'Andalusia són la fórmula democràtica mitjançant la qual els ciutadans d'Andalusia escullen als seus 109 representants polítics en la cambra autonòmica.

## Les eleccions

Després de l'aprovació de l'Estatut d'Autonomia d'Andalusia mitjançant la Llei Orgànica 6/1981 de 30 de desembre de 1981, les primeres eleccions al seu Parlament autònom es van convocar per al 23 de maig de 1982. Posteriorment s'han celebrat eleccions en 1986, 1990, 1994, 1996, 2000 i 2004. En els set processos electorals celebrats fins avui les candidatures que han obtingut representació parlamentària han estat:
* Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia
* Partit Popular
* Partit Andalusista
* Izquierda Unida Los Verdes – Convocatòria per Andalusia
* Izquierda Unida – Convocatòria per Andalusia
* Partit Comunista d'Andalusia – Partit Comunista d'Espanya
* Unió de Centre Democràtic
* Coalició Popular d'Andalusia
* Aliança Popular
* Coalició Andalucista – Poder Andalús
* Partit Socialista d'Andalusia – Partit Andalús

## Historial de les eleccions

Eleccions al Parlament d'Andalusia :
| Any | Participació | Partit més votat | Vots | Partit amb més escons | Escons | % | President elegit |
| I Legislatura | 1982 | 66,31% | Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia | 1.496.522 | 52,10% | 66 | Rafael Escuredo / José Rodríguez de la Borbolla |
| II Legislatura | 1986 | 70,55% | Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia | 1.581.354 | 46,53% | 60 | José Rodríguez de la Borbolla |
| III Legislatura | 1990 | 54,72% | Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia | 1.368.529 | 49,61% | 62 | Manuel Chaves (PSOE-A) |
| IV Legislatura | 1994 | 67,28% | Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia | 1.395.132 | 38,71% | 45 | Manuel Chaves (PSOE-A) |
| V Legislatura | 1996 | 77,94% | Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia | 1.903.160 | 44,40% | 52 | Manuel Chaves (PSOE-A) |
| VI Legislatura | 2000 | 68,71% | Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia | 1.790.653 | 44,18% | 52 | Manuel Chaves (PSOE-A) |
| VII Legislatura | 2004 | 75,85% | Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia | 2.260.545 | 50,36% | 61 | Manuel Chaves (PSOE-A) |
| VIII Legislatura | 2008 | 72,67% | Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia | 2.148.328 | 48,41% | 56 | Manuel Chaves / José Antonio Griñán |
| IX Legislatura | 2012 | 60,78% | Partit Popular Andalús | 1.570.833 | 40,66% | 50 | José Antonio Griñán / Susana Díaz (PSOE-A) |
| X Legislatura | 2015 | 63,94% | Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia | 1.411.278 | 35,41% | 47 | Susana Díaz |
| XI Legislatura | 2018 | 56,56% | Partit Socialista Obrer Espanyol d'Andalusia | 1.010.889 | 27,94% | 33 | Juan Manuel Moreno (PP-A) |
| XII Legislatura | 2022 | 56,13% | Partit Popular Andalús | 1.589.272 | 43,11% | 58 | Juan Manuel Moreno (PP-A) |
# Eleccions parlamentàries finlandeses de 1927

Les eleccions parlamentàries finlandeses del 1927 es van celebrar els dies 1 i 2 de juliol de 1927. El partit més votat fou el socialdemòcrata, però es formà un govern de coalició de dretes dirigit per Juho Sunila com a primer ministre de Finlàndia.

## Resultats

Resum dels resultats electorals de 2 de juliol de 1927 al Parlament finlandès
| Partits | Partits | Vots | % | Escons | +/- |
| | Partit Socialdemòcrata de Finlàndia | 257.562 | 28,30 | 60 | - |
| | Lliga Agrària | 205.313 | 22,56 | 52 | +8 |
| | Partit de la Coalició Nacional | 161.450 | 17,74 | 34 | -4 |
| | Partit Popular Suec | 111.005 | 12,20 | 24 | +1 |
| | Llista Socialista de Treballadors i Agricultors | 109.939 | 12,08 | 20 | +2 |
| | Partit Nacional Progressista | 61.613 | 5,60 | 10 | -7 |
| | Partit dels Agricultors | 1.341 | 0,15 | - | |
| | Partit dels Grangers | 784 | 0,09 | - | - |
| | Altres | 1.174 | 0,26 | - | - |
| | Total (participació 55,8%) | 910.191 | 100.0 | 200 | |
| Font: Eduskuntavaalit 1907–2003 Arxivat 2007-01-24 a Wayback Machine. ||||||
# Elin Haf Gruffydd Jones

Elin Haf Gruffydd Jones (Bermudes, 1967) és una sociolingüista gal·lesa i presidenta de la Xarxa Europea d'Igualtat Lingüística. És catedràtica de la Universitat de Gal·les Trinity Saint David i directora del Centre d'Estudis Gal·lesos i Celtes Avançats. Es va endinsar en el món de les llengües minoritzades com a investigadora de la xarxa Mercator i forma part del grup d'experts de la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries.

## Referències

* ↑ «Els matins - Elin Jones: "El model de la immersió és l'enveja de tot Europa"». TV3, 25-04-2022. [Consulta: 27 octubre 2023].
* ↑ Rois, Susana. «Non podemos depender do sistema educativo para socializar a xente nas linguas minorizadas» (en gallec). Nós Diario, 25-03-2023. [Consulta: 27 octubre 2023].
* ↑ Riera, Mar. «El català no és una llengua minoritària, sinó minoritzada». Nació Digital. [Consulta: 27 octubre 2023].
# Entre las ramas de la arboleda perdida

Entre las ramas de la arboleda perdida és una espectacle teatral dirigit per José Luis Alonso basat en diversos poemes del llibre La arboleda perdida de Rafael Alberti i interpretat per José Luis Pellicena. Fou representat per primer cop el 15 de juny de 1989 a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran de Madrid i representada al públic al Teatro María Guerrero de Madrid del 20 al 23 de març de 1991.

## Argument

En un escenari sobri (tres tamborets i una taula, blaus i esquemàtics, una perxa i unes cortines), l'actor José Luis Pellicena interpreta al propi Rafael Alberti recita poemes de Marinero en tierra, El alba del alhelí, Sobre los ángeles, La arboleda perdida i de l'obra de teatre La gallarda en forma de monòleg on repassa la vida del poeta des de la seva infantesa a Cadis, la seva relació amb María Teresa León, la trobada amb Juan Ramón Jiménez, Federico García Lorca i Antonio Machado, així com la mort dels dos darrers durant la guerra i poc després de la guerra, l'exili i la tornada a Espanya.

## Referències

* ↑ Habla Alberti, El País, 24 de març de 1991
* ↑ Estampas de Alberti, 20 de març de 1991
* ↑ Entre las ramas de la arboleda perdida a teatro.es
* ↑ José Romera Castillo TEATRO ESPAÑOL. SIGLOS XVIII-XXI
* ↑ Rafael Alberti libera los pájaros del recuerdo "Entre las ramas de la arboleda perdida", ABC, 21 de març de 1991
# Entre elles

Entre elles (títol original en francès, Faut pas lui dire) és una pel·lícula de comèdia francobelga del 2016 dirigida i escrita per Solange Cicurel. Va obtenir dues nominacions als 8ns premis Magritte, i va guanyar la categoria a la millor primera pel·lícula. S'ha doblat al català.

## Sinopsi

La Laura, l'Eve, l'Anouch i la Yaël són quatre cosines molt diferents amb una cosa en comú: menteixen sempre per amor. Per això, quan les tres primeres descobreixen abans del casament de la quarta que el seu aparentment perfecte promès l'enganya, decideixen no dir-li.

## Repartiment

* Jenifer Bartoli com a Laura Brunel
* Camille Chamoux com a Eve Brunel
* Tania Garbarski com a Anouch
* Stéphanie Crayencour com a Yaël
* Arié Elmaleh com a Maxime Leclercq
* Laurent Capelluto com a Daniel Kantarian
* Fabrizio Rongione com Alain Grégoire
* Charlie Dupont com a Jonathan Levi
* Clément Manuel com a Stéphane Jonet
* Benjamin Bellecour com a Ben
* Stéphane Debac com a David
* Brigitte Fossey

## Referències

* ↑ «Cérémonie des Magritte: Carton plein pour "Insyriated", élu meilleur film, qui remporte 6 distinctions» (en french). La Libre Belgique, February 3, 2018 [Consulta: February 4, 2018].
* ↑ «Entre elles». ésAdir. [Consulta: 23 agost 2024].
# Entre lladres

«Entre lladres» té aquests significats:
* Entre lladres (pel·lícula de 1996), pel·lícula estatunidenca dirigida per Wes Anderson.
* Entre lladres (pel·lícula de 1999), pel·lícula estatunidenca dirigida per Scott Sanders
# Erionita-K

L'erionita-K és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la zeolita. El seu nom prové del mot grec εριον (erion) que significa llana, en al·lusió a l'aparença del mineral. El sufix -K indica que el potassi és el catió dominant.

## Característiques

L'erionita-K és un tectosilicat de fórmula química K$_{10}$[Si$_{26}$Si$_{10}$O$_{72}$]·30H₂O. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 3,5 a 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'erionita-K pertany a «02.GD: Tectosilicats amb H₂O zeolítica; cadenes de 6-enllaços – zeolites tabulars» juntament amb els següents minerals: gmelinita-Ca, gmelinita-K, gmelinita-Na, willhendersonita, cabazita-Ca, cabazita-K, cabazita-Na, cabazita-Sr, cabazita-Mg, levyna-Ca, levyna-Na, bellbergita, erionita-Ca, erionita-Na, offretita, wenkita, faujasita-Ca, faujasita-Mg, faujasita-Na, maricopaïta, mordenita, dachiardita-Ca, dachiardita-Na, epistilbita, ferrierita-K, ferrierita-Mg, ferrierita-Na i bikitaïta.

## Formació i jaciments

L'erionita-K va ser descoberta a Rome, al comtat de Marion (Oregon, Estats Units). També ha estat descrita a Alemanya, el Canadà, altres indrets dels EUA, Nova Zelanda, el Regne Unit, la República Txeca, Ucraïna i la Xina.

## Referències

* 1 2 3 «Erionite-K» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Ernesto Teodoro Moneta

Ernesto Teodoro Moneta (Milà, Regne d'Itàlia, 20 de setembre de 1833 - Missaglia, província de Lecco, 10 de febrer de 1918) fou un pacifista italià guardonat amb el Premi Nobel de la Pau l'any 1907.

## Biografia

Va néixer a la ciutat de Milà, població situada a la regió de la Llombardia. Moneta fou durant els seus primers anys un patriota italià garibaldí, i va participar militarment en les "cinc jornades de Milà", el nom que rebé la revolta dels italians contra els austríacs. També fou periodista, i dirigí des de 1867 fins al 1895 el diari Il Secolo ('El segle'), plataforma des d'on va poder difondre les seves idees i valors garibaldins. A més a més, fou, tot i catòlic practicant, crític anticlerical pel paper de l'Església en la unificació d'Itàlia.

## Activitat pacifista

Tot i el seu esperit amigable amb el món militar, aviat va comprovar que les guerres i el militarisme no aconseguien resultats substantius, tal com reflectí en Le guerre, le insurrezioni e la pace nel secolo XIX, (1903-1910). Posteriorment, coincidint amb la seva sortida d'Il Secolo, i coincidint amb el corrent pacifista de finals del segle xix i principis del segle xx, esdevingué internacionalista i, com sovint se'l va definir, un "militant pacifista". El seu pensament queda excel·lentment reflectit en unes paraules que va pronunciar en un dels congressos en els quals va participar:
| « | Potser no està lluny el dia en què tots els pobles, oblidant-se dels antics odis, s'apleguin sota la bandera de la fraternitat universal i, deixant de banda totes les disputes, conreïn entre si relacions absolutament pacífiques, com el comerç i les activitats industrials, i construeixin sòlids vincles. Nosaltres esperem aquest dia... | » |
Tot i que la propaganda sempre va ser el vehicle principal per a vessar les seves idees, no va ser-ne l'únic. El 1887, contribuí a la fundació de la Unione Lombarda per la pace e l'arbitrato, un any en què també fundà la Società per la pace e la giustizia internazionale. El 1895, fou nomenat el representant italià de la Comissió de l'Oficina Internacional de la Pau i, el 1906, presidí el quinzè Congrés Internacional de la Pau. El 1907, fou guardonat amb el Premi Nobel de la Pau, premi que compartí amb Louis Renault.
A la seva ciutat natal, Milà, hi ha un monument en la seva memòria amb la inscripció següent: "Ernesto Teodoro Moneta - garibaldí - pensador - publicista - apòstol de la pau entre gent lliure".

## Referències

* ↑ Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de la Pau 1907 (anglès)

## Enllaços externs

* Plana sobre Moneta Arxivat 2006-03-17 a Wayback Machine. (francès).
# Ernesto Schiaparelli

Ernesto Schiaparelli va néixer el 12 de juliol de 1856 a Occhieppo Inferior, en l'actual Província de Biella (llavors Novare), al Piemont, i morí el 14 de febrer de 1928 a Torí. Fou un arqueòleg i egiptòleg italià, que va dedicar la seva vida a l'antic Egipte, exercint com a senador al final de la seva vida.

## Biografia

Ernesto Schiaparelli pertanyia a una família d'universitaris molt coneguts; seu pare Luigi Schiaparelli, va ensenyar Història a la Universitat de Torí, Giovanni Virgili Schiaparelli era astrònom, Celestino Schiaparelli, especialista en Llengua i Civilització àrab, Cesare Schiaparelli, pioner de la fotografia, Carlo Felice Schiaparelli, agrònom i Giovanni Battista Schiaparelli, pioner de la indústria química.
Després de cursar estudis a Torí amb Francesco Rossi (1827-1912) ia París, a la Sorbona, amb Gaston Maspero (1846-1916), entre 1877 i 1880, Ernesto Schiaparelli va ser nomenat, el 1881, director de la secció egípcia del Museu arqueològic de Florència, després superintendent d'Antiguitats del Piemont i finalment, el 30 de setembre de 1894, responsable de la col·lecció d'antiguitats egípcies del Museu Egipci de Torí, que ho farà el segon del món després del Museu d'Antiguitats Egípcies.
El 1903 creà la missió arqueològica italiana a Egipte, que dirigeix durant disset anys. Efectuar 12 missions a Egipte, entre les quals destaquen: a Hemanieh, on descobreix una necròpoli predinàstica així com diverses sepultures grecoromanes i coptes, a Gebelein, excavant tombes predinàstiques, on una contenia un teixit sobre el qual es van pintar unes cares humanes, a Guiza, Asyut, Assuan, Hermòpolis Magna, Vall d'Abbeville, i Heliòpolis.
De 1903 a 1906, explorà més de vuitanta tombes, ja espoliades, a la Vall de les Reines, on descobreix l'esplèndida tomba de la reina Nefertari (l'anomenada QV66), la gran esposa real de Ramsès II, i descobrí també les sepultures de Khaemwaset (QV44), Amonherkepershef i Sethherkepershef, fills de Ramsès III, i la d'Ahmosis, una princesa de la dinastia XVII. Finalment, el 1906, retira una sepultura, intacta, encara segellada que contenia els sarcòfags de fusta de l'arquitecte reial Kha, que va viure durant el regnat d'Amenhotep II (Amenofis II), i de la seva esposa Merit; encara es conservaven les flors seques dipositades sobre les tapes. Després d'aquest esplèndid descobriment, la missió italiana prossegueix les seves excavacions a Egipte fins al 1937.
Massa ocupat, Schiaparelli no va publicar els seus treballs i a la seva mort, el 1928 a Torí, els informes que deixà són massa escarits, i amb ell, desapareixè la nombrosa informació sobre els llocs excavats, els objectes i el context en el qual es van descobrir. Però ens deixa un estudi del Llibre dels Morts, en tres volums, i un museu ple de milers d'objectes.

## Publicacions

* Del sentiment religiós degli Egiziani. Del sentiment religiós dels Egipcis, 1877.
* Il Llibre del Funerali degli Antichi Egiziani. El Llibre dels funerals dels antics Egipcis, 3 vol., 1881-1890.
* Les Hypogées de Thebes. Hipogeus de Tebes, 1889.

## Enllaços externs

* Ernesto Schiaparelli Arxivat 2019-12-29 a Wayback Machine.
# Escala reial

S'anomena escala reial la gran escala de fusta, en tot semblant a les comunes, que es munta al costat d' estribord d'un navili i arriba des del nivell de l'aigua fins a la borda del vaixell. Serveix per donar servei als oficials i persones distingides.
N'hi ha una altra que s'anomena escala ordinària i es col·loca al mateix costat en defecte o quan no està muntada la reial . Si bé aquesta segueix el costat del vaixell en sentit de popa a proa o s'hi uneix de costat amb el pendent necessari per a la seva comoditat, l' ordinària és una escala simple i emmotllada a les corbes del costat, que es penja de la portalada. Antigament, hi devia haver dues escales a cada costat o la preferent es trobava més a popa que la del costat l'oposat, doncs segons Veitia Linaje,
| « | los oficios del sueldo, cuando iban á pasar muestra á bordo, gozaban de la preferencia de la escala de popa. | » |

## Referències

* ↑ «Optimot. Consultes lingüístiques». Llengua catalana. [Consulta: 29 maig 2024].
* ↑ Norte de la contratación de las Indias Occidentales (1672) lib. 1º, cap. 3º, n. 32

## Bibliografia

* Diccionari marítim espanyol, Martín Fernández de Navarrete, 1831
# Església parroquial de Santa Maria (Vallbona de les Monges)

Santa Maria o Sant Damià és una església parroquial al nucli de Vallbona de les Monges (Urgell) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Iniciada el 1745 pel mestre de cases Josep Valls Galí. Fou construïda a conseqüència de l'augment demogràfic i s'hi reutilitzen carreus de pedra procedents del poble abandonat de Montesquiu. El 19 de juny de 1901 es van beneir les noves campanes i el 1936 fou saquejada, moment en el qual es va malmetre la imatge romànica de Santa Maria juntament amb les diferents altars i campanes.
Església de planta de creu llatina, de tres naus dividides interiorment per grans pilars. La nau central està coberta amb volta de canó reforçada per arcs torals. La part central es cobreix amb un gran cúpula damunt del creuer. La façana s'articula amb dos cossos horitzontals i tres verticals rematats al centre per un frontó triangular. El pis inferior es divideix amb dues pilastres de banda que flanquegen una porta de llinda plana amb dues cartel·les. Aquest cos inferior es complementa als laterals amb dues motllures quadrangulars per banda que simulen falses finestres o portes. Al cos superior hi ha com una rosassa emmarcada en l'interior d'un arc a manera de timpà semicircular. Als laterals simètricament situats hi ha dos òculs tapiats. Al cos lateral esquerra s'hi alça el campanar que només presenta el cos de les campanes rematat per una balustrada.

## Història

* 1 2 «Església parroquial de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2015].
# Esnes

* Per a altres significats, vegeu «Esnes-en-Argonne».
Esnes és un municipi al departament del Nord (regió dels Alts de França, França). L'any 2006 tenia 624 habitants. Limita al nord amb Wambaix, a l'est amb Haucourt-en-Cambrésis, al sud-est amb Walincourt-Selvigny, al sud amb Crèvecœur-sur-l'Escaut, a l'oest amb Lesdain i al nord-oest amb Séranvillers-Forenville.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 733 | 818 | 809 | 753 | 719 | 656 | 624 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Bernard Delhal | |
| 2008- | Olivier Gobert | |
# Equip Demòcrata Cristià Espanyol

El Equip de la Democràcia Cristiana Espanyola, posteriorment renaomenat Equip Demòcrata Cristià de l'Estat Espanyol, fou una agrupació de partits democristians espanyols que militava en l'oposició a la dictadura franquista. L'Equip es va formar a Taormina (Sicília) durant el XVII Congrés Europeu dels Partits Demócratacristians, entre el 9 i el 12 de desembre de 1965.
La creació de l'Equip va ser una exigència de l'organisme que agrupava als partits democristians europeus, que només considerava un afiliat per país. Els membres inicials de l'Equip van ser la Izquierda Democrática, de Joaquín Ruiz-Jiménez Cortés, el Partit Nacionalista Basc i Unió Democràtica de Catalunya, als quals es va unir poc després la Democracia Social Cristiana, de José María Gil-Robles y Gil-Delgado, no sense les reticències dels nacionalistes bascos i catalans.
Al principi, l'Equip no va actuar com a tal. Només al març de 1973 es van portar a terme les Primeres Jornades de l'Equip Demòcrata Cristià de l'Estat Espanyol (EDCEE) a l'abadia de Montserrat, en les quals es va definir un programa federalista. Poc després, va ingressar en l'Equip Unió Democràtica del País Valencià, mentre que Democràcia Social Cristiana es transformava en la Federació Popular Democràtica (FPD) en 1975. En tot cas, l'Equip no va desenvolupar una acció política unitària, amb cadascun dels partits, especialment els nacionalistes bascos i gallecs, actuant per lliure. En 1976 es va crear el Partit Popular Gallec, incloent militants gallecs d'Esquerra Democràtica, que va participar en les activitats de l'Equip però sense integrar-s'hi.
A les eleccions generals espanyoles de 1977, la candidatura de l'Equip Demòcrata Cristià de l'Estat Espanyol va ser una coalició entre el FPD i ID, incloent UDPV al País Valencià però sense incloure al Partit Popular Gallec ni presentar-se a Catalunya, on qui es presentava era la Unió del Centre i la Democràcia Cristiana de Catalunya, una coalició que incloïa UDC, ni el País Basc, on donava suport a Democràcia Cristiana Basca. Els resultats van ser molt dolents (215.841 vots, 1,18%), sense aconseguir l'equip cap escó al Congrés, raó per la qual es va dissoldre.

## Bibliografia

* Donato Barba, La oposición durante el franquismo, 2001, ISBN 8474906199.