OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eve (joc)

L'eve f. és un joc popular del País Valencià que es fa posant-se els jugadors els uns davant els altres en dos equips iguals i procurant que la bola empesa amb bastons pels contraris no passi la ratlla que divideix els dos camps. També es practica a Espanya sota el nom de chueca i a les Illes Canàries s'aparenta al joc de la piña.
És semblant al joc de bèlit.

## Descripció

El joc utilitza un bastó curt afilat per les dues puntes (en cast. chueca) i un bastó llarg (en cast. estornija) que s'utilitza per a colpir el primer. També s'usen teles o mandils per a tractar d'atrapar el bastó curt i afilat al vol. El joc consisteix en dos equips participants: l'un tracta de llançar el bastó curt i afilat el més lluny possible de la base i l'altre tracta d'evitar-ho eliminant cadascun dels llançadors per a passar així a la posició de llançadors i poder començar a anotar punts. Els punts són calculats a ull segons la distància a la qual es troba el bastó curt i afilat respecte de la base. Per a efectuar el llançament, tot primer el bastó curt i afilat és a terra; s'han d'executar dos cops: el primer per a elevar-lo partint del sòl i el segon per a agafar-la al vol i així llançar-la el més lluny possible. En cas que el llançament sigui interceptat per una de les teles de l'equip contrari el llançador és eliminat, també són faltes el fet de picar el terra amb el bastó llarg (aquesta acció rep en castellà el nom de rastón), el fet de picar a l'aire amb el bastó llarg sense colpir el bastó curt i afilat (en cast. caladó), que colpeixi el cos d'un jugador o el del rival.
# Evdokimov (cràter)

Evdokimov és un cràter d'impacte situat a la cara oculta de la Lluna, a l'est del cràter Evershed i a l'oest-sud-oest de Gadomski.
Es tracta d'un element desgastat i erosionat, amb una vora exterior poc definida que és poc més que una lleugera cresta a la superfície. El brocal està una mica més ben conservat al llarg dels costats occidental i oriental. Un petit cràter amb una albedo relativament alta s'està situat a la paret interna cap al nord-est, i està envoltat per una petita faldilla de material ejectat brillant. El sòl interior pràcticament manca de trets distintius, amb tan sols unes petites marques de les vores poc definides dels cràters inscrits en la seva superfície.

## Cràters satèl·lit

Per convenció, aquests elements són identificats als mapes lunars posant la lletra al costat del punt mitjà del cràter que està més prop d'Evdokimov.
| Cràters satèl·lit | Evdokimov Coordenades Diàmetre G 33° 54′ N, 150° 30′ O﻿ / ﻿33.9°N,150.5°O﻿ / 33.9; -150.5﻿ (Evdokimov G) 48 km N 31° 42′ N, 153° 42′ O﻿ / ﻿31.7°N,153.7°O﻿ / 31.7; -153.7﻿ (Evdokimov N) 27 km |

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.
# Casalecchio di Reno

Casalecchio di Reno és un municipi italià, situat a la regió d'Emília-Romanya i a la Ciutat metropolitana de Bolonya. Té 34.524 habitants.

## Història

La batalla de Casalecchio, en la que els bolonyesos van ser derrotats va tenir lloc el 26 de juny de 1402. L'exèrcit bolonyès de Giovanni Bentivoglio, comandat per Muzio Attendolo Sforza, esperava els reforços florentins es va oposar al milanès de Joan Galeàs Visconti i els seus aliats, els Malatesta de Rimini i els Gonzaga de Màntua per aturar l'expansió del poder de Visconti. El comandant en cap milanès era Joan Francesc I Gonzaga, i entre els seus capitans es trobava Alberico da Barbiano.

## Referències

* ↑ Saggio di leggende storiche italiane in ottava rima (en italià). Per tipi di Jacopo Marsigli, 1840, p. 93.
# Casa de la Caritat (Manresa)

* Per a altres significats, vegeu «Casa de la Caritat de Barcelona».
La Casa de la Caritat és un edifici aïllat, envoltat de jardí en la zona de l'eixample vuitcentista de la ciutat de Manresa (el Bages) protegit com a bé cultural d'interès local. Té un caràcter monumental, de proporcions considerables i estil classicitzant. El sistema estructural de l'edifici és a base de murs de càrrega i forjat. El sostre és de revoltó ceràmic i biguetes d'acer laminat. Els murs de càrrega són obrats amb blocs de pedra de 50 cm de gruix.
La façana principal presenta un cos central un xic més elevat que la resta i una torre a cada extrem de façana. La decoració és d'estil neoclàssic. Al cos principal hi ha un portalada de mig punt, flanquejada per unes columnes adossades amb capitell jònic; remata el cos un frontó triangular. El campanar és d'espadanya. La resta de façana és també de línia molt clàssica i regular.
El seu fundador fou el manresà Francesc Cots i Argullol, que no pogué veure acabada l'obra, ja que va morir poc després de començar-se el projecte d'aquesta. El projecte s'encarregà a l'arquitecte barceloní Antoni Rovira i Trias. Es va posar la primera pedra el 3 de maig de 1857 i la part principal de l'edifici s'acabà a l'agost del 1859. El 14 de març de 1879 es van començar les obres de l'església, que fou beneïda el 12 d'octubre de 1881. S'han fet diverses reformes a la construcció, essent la més important la de l'arquitecte Alexandre Soler i March, que reformà la façana principal i construí uns cossos laterals. Actualment es troba en fase de restauració.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Caritat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].

## Vegeu també

* Arquitectura neoclàssica

## Enllaços externs

* «Casa Caritat», a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, Direcció General del Patrimoni Cultural de la GenCat.
* «Casa Caritat. Patrimoni ciutadà», Lluís Virós, El Pou de la Gallina, Manresa, 26 d'abril del 2017.
* «El xalet mutilat de la Casa Caritat. Negre sobre gris, un xalet modernista», Històries manresanes, 13 d'abril del 2015.
# Casa de la Caritat

«Casa de la Caritat» té aquests significats:
* Casa de la Caritat de Barcelona
* Casa de la Caritat (Manresa)
# Cantó de Saint-Avold-1

El cantó de Saint-Avold-1 és un cantó francès del departament del Mosel·la, situat al districte de Forbach. Té 5 municipis i part del de Saint-Avold.

## Municipis

* Altviller (Oltwiller)
* Diesen
* Folschviller (Folschwiller)
* Porcelette
* Saint-Avold (part)
* Valmont

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | Pierre Muller | PCF |
| 1949-1961 | Jean Robert | Divers droite |
| 1961-1964 | M. Potier | MRP |
| 1964-1976 | Denis Klein | UDR |
| 1976-1985 | Armand Nau | UDF |
| 1985-2008 | André Berthol | UMP |
| 2008- | Fabrice Boucher | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Casa Mainegre

La Casa Mainegre és una obra modernista de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Aquest edifici, situat al punt de confluència a la carretera de Palamós i la via del tren, cal entendre'l dins del context del desenvolupament econòmic, industrial i social de les darreries del segle xix, i del canvi de caràcter urbà de l'extrem nord-est de la ciutat a l'arribada del tren.
Originàriament es tractava d'una vil·la residencial amb cert aire colonial, de planta semisoterrada, planta baixa, dues plantes pis i una torre amb teulada a quatre aigües acabada amb agulla. A la planta baixa destacava un porxo que pràcticament envoltava l'edifici per tres costats. A la planta primera, una galeria vidriada suportada per dos pilars avançats a la línia del porxo emfatitzava l'accés principal. I la segona planta, de dimensions més reduïdes i coberta amb teulada a dues vessants, gaudia d'una amplia terrassa oberta a la façana principal. Era remarcable, també, la tanca escalonada de l'extens jardí amb reixes de ferro forjat entre pilars de totxo vist sobre un sòcol de maçoneria rematat amb sardinell ceràmic.
La fesomia de l'edifici ens ha arribat molt desvirtuada degut, en primer lloc a l'edificació que s'hi ha adossat canviant l'escala del conjunt (en una intervenció semblant al xalet de Can Rius), en segon lloc a l'ampliació que ha ocupat el porxo i la terrassa i en tercer lloc a l'operació de maquillatge cromàtic tant a la casa com a la tanca.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Mainegre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2018].
# Cantó de Vallet

El cantó de Vallet (bretó Kanton Gwaled) és una divisió administrativa francesa situat al departament de Loira Atlàntic a la regió de Loira Atlàntic, però que històricament ha format part de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 5 comunes:
* La Chapelle-Heulin/Chapel-Huelin (2 715 habitants)
* Le Pallet/Ar Palez (2 630 habitants)
* La Regrippière/Skouvlant (1 422 habitants)
* Mouzillon/Maodilon (2 418 habitants)
* Vallet/Gwaled (7 906 habitants)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1994-2008 | Jean-Claude Douet | UDF |
| 2008- | René Baron | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Cantó de València

El cantó de València s'articulà el 19 de juliol del 1873, durant la Revolució Cantonal i s'hi adheriren 179 municipis de les comarques pròximes.
El Cantó valencià no tingué un caràcter revolucionari tan marcat com d'altres, en néixer per iniciativa de la burgesia de la ciutat. El madrileny Pedro Barrientos Robles fou el president del Comitè de Seguretat Pública, i el guerriller i diputat republicà José Pérez Guillén el enguerino organitzà una columna de tres mil homes per tal d'organitzar l'ordre públic.
La revolta fou ofegada pel general Martínez Campos, qui el 7 d'agost aconseguí entrar a la ciutat de València després de sotmetre-la a un intens bombardeig.

## Vegeu també

* Cantonalisme
* Cantó d'Almansa
* Cantó de Cadis
* Cantó de Cartagena
* Cantó de Torrevella
* Revolució Cantonal
# Carles Enguix i Borràs

Carles Enguix i Borràs és cantautor, poeta i escriptor del País Valencià. Prop dels cantautors pop quant a les lletres, la seua música s'acosta més al rock, el blues i el soul. A partir de 2005 es fa acompanyar de la seua banda 0³, els membres de la qual són: un teclista, un bateria, un guitarrista solista, un baixista i Carles a la guitarra i veu. El maig de 2013 va presentar el seu llibre de poesia L'Everest.
Comença tocant la guitarra a finals de la dècada del 1960 tant en solitari com en grups, fins que el 1973 va decidir deixar d'actuar i reflexionar sobre la seua carrera musical. Deu anys més tard va reprendre la marxa, decidit a aportar a la música en català un estil que no sovintejava en aquell moment. Estima (EGT Tabalet, 1996) va ser el primer àlbum que va publicar en aquesta nova etapa, i on combinava els estils blues, soul i jazz. El 2007 arribaria A tres quarts de cinc, canviant la temàtica amorosa per unes lletres més socials i encaminant-se cap al pop rock: Lògic (2011), el darrer disc, està més a prop del pop i el rock, i amb lletres de temàtica encara més social. 'Miro de fusionar el blues, el soul i el jazz amb el del rock i la música pop. L'autor anomena el seu estil scatlem, basant-se en el mot scat, que és una tècnica d'improvisació vocal del jazz.
Entre les seues actuacions, hi trobem el 1995 a la Universitat Catalana d'Estiu a Prada de Conflent. o el 2000 al Teatre del Conservatori de Manresa i el 2006 al Teatre Micalet amb la banda 0³, amb els quals actua des de 2005, a la Fira del Llibre de València, o, més recentment, a la IV Fira de la Música de Benimaclet, totes dues el 2013.
Ha publicat poesia com: "Temps de mar", "Segments d'altres mesures i "L'Everest" // Contes infantils: "Alisma" i "UHURU, tres històries africanes". També publica contes infantils a la revista "Camacuc" i articles d'opinió a pàgines webs.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* 1991: D'urgència (autoeditat)
* 1996: Estima (E.G. Tabalet)
* 2004: Deflagració (autoeditat)
* 2007: A tres quarts de cinc (Picap)
* 2011: LÒGIC (Picap), juntament amb 0³
* 2016: "LA JOIA DE VIURE, cançons íntimes retrobades",(autoeditat)
* 2022: "CATACLIMS" (autoeditat en digital), juntament amb O3

## Referències

* 1 2 «Carles Enguix, a Musicat». Arxivat de l'original el 2013-12-13. [Consulta: 19 juny 2013].
* 1 2 Zaballa, Bel; Carreño, Jordi. «Carles Enguix, un blanc amb ànima negra». VilaWeb, 27-06-2012. [Consulta: 19 juny 2013].
* ↑ «1995». Edicions anteriors. UCE. Arxivat de l'original el 2016-06-18. [Consulta: 4 abril 2014].
* ↑ Carles Enguix i 03 al Teatre Micalet
* ↑ Carles Enguix en solitari, a Racó Català
* ↑ «Carles Enguix a la IV Fira de la Música de Benimaclet, dins dels actes “Benimaclet T’estime”, interpretant “Són uns bojos”». Arxivat de l'original el 2013-12-12. [Consulta: 19 juny 2013].
* ↑ Discografia de Carles Enguix a Viasona.cat
* ↑ «LÒGIC, juntament amb 0³». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 19 juny 2013].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2007-07-11 a Wayback Machine.
# Cantó de Vitry-le-François-Oest

El cantó de Vitry-le-François-Oest és un cantó francès del departament del Marne, situat al districte de Vitry-le-François. Té 9 municipis i part del de Vitry-le-François.

## Municipis

* Blacy
* Courdemanges
* Drouilly
* Glannes
* Huiron
* Loisy-sur-Marne
* Maisons-en-Champagne
* Pringy
* Songy
* Vitry-le-François (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1998 | Jean Bernard | UDR, després RPR |
| 1998-2004 | Jacques Charollais | PS |
| 2004-2007 | Jean-Luc Mathieu | PS |
| 2007- | Thierry Mouton | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Vitry-en-Artois

El cantó de Vitry-en-Artois és un cantó francès del departament del Pas de Calais, situat al districte d'Arràs. Té 28 municipis i el cap és Vitry-en-Artois.

## Municipis

* Bellonne
* Biache-Saint-Vaast
* Boiry-Notre-Dame
* Brebières
* Cagnicourt
* Corbehem
* Dury
* Étaing
* Éterpigny
* Fresnes-lès-Montauban
* Gouy-sous-Bellonne
* Hamblain-les-Prés
* Haucourt
* Hendecourt-lès-Cagnicourt
* Monchy-le-Preux
* Noyelles-sous-Bellonne
* Pelves
* Plouvain
* Récourt
* Rémy
* Riencourt-lès-Cagnicourt
* Rœux
* Sailly-en-Ostrevent
* Saudemont
* Tortequesne
* Villers-lès-Cagnicourt
* Vis-en-Artois
* Vitry-en-Artois

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1967 | Maurice Grossemy | SFIO |
| 1967-1979 | Louis Stienne | PCF |
| 1979- | Martial Stienne | PCF |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 20.859 | 22.883 | 25.174 | 25.707 | 27.112 | 26.862 | 27.852 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Castell de Palol

«Castell de Palol» té aquests significats:
* Castell de Palol d'Onyar, a Palol d'Onyar, nucli del municipi de Quart, al Gironès
* Castell de Palol de Revardit, a Palol de Revardit, al Pla de l'Estany
* Castell de Palol Sabaldòria, a Vilafant, a l'Alt Empordà
# Carlos Taberner Segarra

Carlos Taberner Segarra (València, 8 d'agost de 1997) és un tennista valencià.
Ha desenvolupat la major part de la seva carrera en els circuits ATP Challenger Tour i circuit ITF, en els quals ha guanyat quatre títols individuals i un en categoria de dobles.

## Trajectòria
### Individual

| Torneig | 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 | Títols | V – D |
| Open d'Austràlia | A | Q2 | A | Q1 | Q2 | 1R | 0 / 1 | 0 – 1 |
| Roland Garros | A | 1R | A | Q2 | 1R | 1R | 0 / 3 | 0 – 3 |
| Wimbledon | A | A | A | NC | Q2 | | 0 / 0 | 0 – 0 |
| US Open | A | A | A | A | 1R | | 0 / 1 | 0 – 1 |
| Total Victòries–Derrotes | 0−0 | 1−2 | 0−0 | 1−2 | 6−8 | | 8 – 13 | 8 – 13 |
| Rànquing a final d'any | 185 | 283 | 190 | 143 | 101 | | | |
| Llegenda: G: Guanyador; F: Finalista; SF: Semifinalista; QF: Quarts de final; Q: Qualificació; A: Absent; RR: Round Robin |||||||||

## Referències

* ↑ ATP Profile

## Enllaços externs

* Carlos Taberner Segarra a l'ATP (anglès)
* Carlos Taberner Segarra a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
# Cel·la de rosada

Una cel·la de rosada és un higròmetre que es fan servir per determinar el punt de rosada que consisteixen en un parell de cables elèctrics pelats i espaiats posats en espiral al voltant d'un aïllant i amb una metxa humitejada amb una solució aquosa que conté un excés de clorur de liti, un potencial elèctric aplicat als cables provoca una flux de corrent a través de la solució de clorur de liti, que eleva la temperatura de la solució fins que la seva pressió de vapor està en equilibri amb la de l'aire ambient.
A mesura que el LiCl absorbeix humitat des de l'aire, la conducció a través dels elements que s'escalfen augmenta, el corrent en ells s'incrementa i la calor fa augmentar la humitat que s'evapora des de la solució salina. A una certa temperatura la quantitat d'humitat absorbida per la solució de sal equival a la quantitat evaporada (equilibri).
A l'interior del nucli de la cel·la de rosada un termistor (o un altre dispositiu de mesurament de temperatura) canvia la resistència elèctrica amb la temperatura creada per l'escalfament. Un processador frontal proporciona una referència, voltatge, mesura la sortida de la xarxa, i calcula el punt de rosada.

## Enllaços externs

* http://journals.ametsoc.org/doi/abs/10.1175/1520-0450(1965)004%3C0646%3ATLBDC%3E2.0.CO%3B2
# Castel di Casio

Castel di Casio (en dialecte bolonyès: Castèl o Castèl d Chèsi) és un comune (municipi) de la Ciutat metropolitana de Bolonya (antiga província de Bolonya), a la regió italiana d'Emília-Romanya, situat uns 60 km al sud-oest de Bolonya.
L'1 de gener de 2018 tenia 3.418 habitants.
Castel di Casio limita amb els municipis de Camugnano, Gaggio Montano, Grizzana Morandi, Alto Reno Terme i Sambuca Pistoiese.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 15 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Castel di Casio - Lloc web oficial (italià)
# Castel d'Aiano

Castel d'Aiano (en dialecte bolonyès: Castèl d'Ajàn) és un comune (municipi) de la Ciutat metropolitana de Bolonya (antiga província de Bolonya), a la regió italiana d'Emília-Romanya, situat uns 35 km al sud-oest de Bolonya.
L'1 de gener de 2018 tenia 1.865 habitants.
Castel d'Aiano limita amb els municipis de Gaggio Montano, Montese, Vergato i Zocca.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 14 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Castel d'Aiano - Lloc web oficial (italià)
# Pont Vell de Manresa

El Pont Vell travessa el riu Cardener a l'entrada sud-oest de Manresa (Bages), declarat bé cultural d'interès nacional. El pont ha sofert diverses destruccions. Es tracta de la reconstrucció fidel d'un pont medieval també reconstruït el segle xii, del qual només es conserven les bases de l'arc central. El pont, que va ser destruït el 1939 i refet entre els anys 1960 i 1962, dibuixa vuit arcs de mig punt amb una alçada màxima de 25 m sobre el cabal del riu. Amb la Seu i la Cova de Sant Ignasi, formen la silueta més característica de la ciutat.

## Descripció

El Pont Vell de Manresa, aixecat sobre el riu Cardener, es troba a l'entrada de la ciutat, de la qual constitueix una de les siluetes més clàssiques. És un pont romànic de vuit arcs de mig punt, un dels quals va ser mig tapiat en construir-se la carretera d'Esparreguera, a la dreta del riu. Té uns 113 m de longitud, 3'60 m d'ample i 25 m d'alçada màxima sobre el nivell del llit del riu. Té la clàssica silueta d'esquena d'ase de molts ponts medievals, amb l'arc central més esvelt, de tradició romana, i els altres en degradació simètrica a cada banda. A tots dos costats de l'arc principal hi ha una finestra o arc de descàrrega, per tal d'oferir menys resistència en cas de riuada. Els pilars de talla-aigües o angles avançats, no arriben fins a les baranes del pont sinó que s'aturen a l'arrancada dels arcs. Fet amb carreus de pedra.

## Història

El pont es deuria fer al pas del segle xiii al XIV, sobre un antic pont romànic del segle xii, del qual es veuen les bases en els fonaments de l'arc central. S'ha dit, sense cap versemblança que el pont romànic fou aixecat al lloc d'un antic pont romà del Baix Imperi, del qual hauria aprofitat els fonaments. És, en tot cas, el pont més antic de la ciutat, i és a partir del segle xiv, quan se'n fan d'altres, que comença a ser designat com a Pont Vell.
Destruït en part al final de la guerra civil (24 de gener de 1939), l'arquitecte J. Pons Sorolla, de la direcció general d'Arquitectura, en restaurà els arcs centrals en els anys 1960-62, i el tornà a deixar en el seu estat originari. La recent demolició d'un edifici situat al seu costat sud-est permet avui dia la seva plena contemplació.

## Referències

* 1 2 3 4 «Pont Vell de Manresa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].
* ↑ Gasol, Josep Maria. La història de Manresa explicada als infants. Manresa: Banc Mercantil de Manresa, 1970.

## Enllaços externs

* «Pont Vell de Manresa». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Robbe Ghys

Kenny De Ketele (Hasselt, Limburg, 11 de gener de 1997) és un ciclista belga que combina la carretera amb el ciclisme en pista.

## Palmarès en pista

* 2017
** Campió d'Europa sub-23 en Madison (amb Lindsay De Vylder)

### Resultats a la Copa del Món

* 2016-2017
** 1r a Apeldoorn, en Madison
* 2017-2018
** 1r a Pruszków, en Scratch

## Palmarès en ruta

* 2016
** 1r al Gran Premi Etienne De Wilde
* 2017
** Vencedor d'una etapa a la Volta al Brabant flamenc
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Flandes Oriental
* 2018
** Vencedor d'una etapa a la Rás Tailteann
* 2021
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Bèlgica

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2023. No surt (13a etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Robbe Ghys a ProCyclingStats
# Baikal (Primórie)

Baikal - Байкал (rus) - és un possiólok del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 49 habitants.

## Referències

* ↑ «Топонимика Партизанского района». Arxivat de l'original el 2013-01-22. [Consulta: 14 gener 2013].