OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Autopista de la reunificació

L'autopista de la reunificació és una autopista de Corea del Nord que connecta la capital Pyongyang amb l'Àrea de Seguretat Conjunta i la zona desmilitaritzada de Corea a través de Sariwon i Kaesong. Als senyals de trànsit s'assenyala la distància fins a Seül a Corea del Sud, tot i que no és possible travessar la frontera cap a Corea del Sud.
Té una longitud d'uns 170 quilòmetres, amb diversos carrils pavimentats. Els turistes assenyalen que hi ha molt poc trànsit vehicular, així com diversos llocs de control i dents de drac.
La construcció va començar el 1987 i va finalitzar el 15 d'abril del 1992, el dia de l'aniversari del president nord-coreà Kim Il-sung. El nom que se li va donar a l'autopista va ser per promoure la reunificació de Corea.
Fa marxada de l'Autopista Asiàtica 1.

## Referències

* ↑ Sharpe, M. E.. Yonhap News Agency. North Korea Handbook (en anglès), 2003, p. 396 [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ By apathseeker. «Reunification Highway | Flickr - Photo Sharing!» (en anglès). Flickr. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ «"Reunification Highway" P'anmunjom-ni Things to Do Tip by Willettsworld» (en anglès). Members.virtualtourist.com. Arxivat de l'original el 24 octubre 2014. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ Michael Day. «Tank traps | Flickr - Photo Sharing!» (en anglès). Flickr, 09-09-2011. [Consulta: 18 gener 2024].
# Astrid Ahnfelt

Astrid Ahnfelt (Estocolm, 31 de març de 1876 – Roma$^?$, 1962) fou una autora, traductora, corresponsal i editora de revistes sueca que va escriure contes i novel·les tant en suec com en italià. Se la recorda principalment per fomentar els intercanvis culturals entre Suècia i Itàlia. La seva novel·la I blindo (1908) sobre els suecs que viuen a Itàlia és en part autobiogràfica.

## Biografia

Nascuda el 31 de març de 1876 a Estocolm, Astrid Ahnfelt era filla de l'editor de la revista Arvid Ahnfelt (1846–1890) i de l'empresària Hilda Runnerström (1844–1927). El seu avi, el clergue Paul Gabriel Ahnfelt (1803–1863), també havia sigut escriptor. Criada en cercles literaris, Ahnfelt es va relacionar amb l'escriptora Ellen Key que va arranjar plans perquè treballés de mainadera per una família sueca a la Toscana el 1897. Un any més tard, es va traslladar a Roma on es guanyava la vida treballant com a corresponsal cultural per a diaris i revistes suecs, comentant autors italians com el poeta premi Nobel Giosue Carducci.
Ahnfelt va començar a publicar llibres el 1902, amb dos contes en italià a La lacrima nel mare del dolore e La sposa della morte seguits de Sagor och legender, una col·lecció de contes en suec el 1905. La seva primera novel·la, Nutidsungdom, que proporciona informació sobre els joves d'Itàlia, es va publicar a Suècia el mateix any. La seva novel·la I blindo (1908), també publicada a Suècia, va rebre crítiques variades. Basada en la vida dels suecs que vivien a Itàlia, és en part autobiogràfica. Col·laborant amb la revista sueca Idun, Ahnfelt va proporcionar relats del terratrèmol de 1908 a Messina, on va fer d'infermera. El 1910 es van publicar en italià com el llibre Foglie al vento.
Entorn de 1910, Ahnfelt va tenir un fill, Silvano Attico. El nom del seu pare es desconeix. Després d'un període a Florència durant la Primera Guerra Mundial, es va traslladar a Nàpols, on va treballar en una biblioteca i al consolat suec mentre publicava traduccions al suec. Des de principis de la dècada de 1930, com a partidària de Mussolini, Ahnfelt va experimentar dificultats per publicar les seves obres a Suècia. Es guanyava la vida com a correctora d'Il Giornale d'Italia.
Ahnfelt va morir a Itàlia, probablement a Roma, el 1962. El seu fill havia mort anteriorment en un accident de moto.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Åkerström, Ulla. «Astrid Ahnfelt» (en anglès). Svenskt kvinnobiografiskt lexikon, 08-08-2018. [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ Hedberg, Walborg. «Ahnfelt, Astrid» (en suec). Svenska kvinnor från skilda verksamhetsområden: Biografisk uppslagsbok, 1914. [Consulta: 4 setembre 2020].
* 1 2 Lilliestam, Åke. «Astrid Ahnfelt — förespråkare för svenskt kulturutbyte med Italian» (en suec). Personhistoriska Samfundet: Personhistorisk tidskrift, Årgang 88, Häfte 1 - 2, 1992. [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ «110 anni fa il Terremoto di Messina e Reggio Calabria che sconvolse l'Italia e il mondo» (en italià). TP24 Cronaca, 28 December 2018. [Consulta: 5 agost 2020].
# Astrid Barqué i Barrachina

Astrid Barqué i Barrachina (Vilafranca del Penedès, 9 de setembre de 1981) és una educadora física i dietista especialitzada en alimentació esportiva. Divulgadora i conferenciant d'hàbits de vida saludables. Ha estat professora de la Universitat de Vic (UVic), de la Universitat Internacional de Catalunya (UIC) i de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC) en estudis de grau i de 3r cicle. Actualment és professora de Cicle Formatius de dietètica i condició física a Camp Joliu
Ha col·laborat en diversos mitjans de comunicació com el matinal de Radio Flaixbac "El matí i la mare que el va parir" de Radio Flaixbac del grup Flaix; i també ha participat a televisió, a la cadena Esport3 de Televisió de Catalunya en el Temps d'Aventura i el Club de la Mitjanit, que també s'emet simultàniament a Catalunya Ràdio i on ha parlat d'alimentació i cuina saludable també aplicada a l'àmbit esportiu.
La seva tasca com a dona emprenedora ha estat reconeguda en jornades com Fem Talent i per Dones d'Empresa de la Federació Empresarial del Gran Penedès l'any 2015, i rebent el reconeixement Dona Emprenedora de la FEGP l'any 2018.
En l'àmbit esportiu també ha treballat en la vessant política. Barqué va ser del 2011 al 2013 cap de la sectorial d'esports del partit Solidaritat Catalana per la Independència. Durant l'any 2013, també és membre de la junta de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya on crea l'àrea de Transició Nacional amb la missió de treballar per la independència de Catalunya des del món federatiu i esportiu.
És autora del llibre "Sport and cook, menjar més natural per aconseguir millors resultats en l'esport" editat per Viena Edicions el 2015. El llibre és fruit del programa online Sport & Cook, creat per la mateixa Barqué. També és coautora amb altres professors universitaris del llibre editat el 2019 per Dykinson: "Habilidades para la Vida: familia y escuela".

## Referències

* ↑ Vitam Pleni. «L'alimentació esportiva natural, és possible! - EL Club Mitja nit 2 d'Esport 3», 14-10-2017. [Consulta: 11 març 2018].
* ↑ «Carlota Pi i Astrid Barqué protagonitzaran la Trobada anual de Dones d'Empresa». [Consulta: 11 març 2018].
* ↑ «La FEEC crea l'àrea de Transició nacional», 09-05-2013.
* ↑ «Sport & Cook». ets el que menges. Arxivat de l'original el 2018-03-12 [Consulta: 11 març 2018]. Arxivat 2018-03-12 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* "¿Quién es Astrid Barqué?" Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine. SiQuri.es 7/09/15
# Automne Pavia

Automne Pavia (Péronne, 3 de gener de 1989) és una esportista francesa que competeix en judo.
Va participar en els Jocs Olímpics de Londres 2012, obtenint una medalla de bronze en la categoria de –57 kg.
Ha guanyat dues medalles de bronze en el Campionat Mundial de Judo, en els anys 2014 i 2015, i 4 medalles en el Campionat Europeu de Judo entre els anys 2012 i 2016.

## Palmarès internacional

Jocs Olímpics :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2012 | Londres ( Regne Unit) | 3 | –57 kg |
| Campionat Mundial ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2014 | Txeliàbinsk ( Rússia) | 3 | –57 kg |
| 2015 | Astanà ( Kazakhstan) | 3 | –57 kg |
| Campionat Europeu ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2012 | Txeliàbinsk ( Rússia) | 3 | –57 kg |
| 2013 | Budapest ( Hongria) | 1 | –57 kg |
| 2014 | Montpeller ( França) | 1 | –57 kg |
| 2016 | Kazan ( Rússia) | 1 | –57 kg |

## Referències

* ↑ «Automne Pavia» Arxivat 2012-12-13 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Automne Pavia» en Judoinside.com (anglès)
# Banc Central de la República Dominicana

El Banc Central de la República Dominicana va ser creat per la Llei Monetària i Bancària de 1947 com el banc central de la República Dominicana, i és responsable de regular el sistema bancari i monetari del país. Va ser creat el 9 d'octubre de 1947 per ordre del llavors president Rafael Leónidas Trujillo, de conformitat amb la Llei orgànica No.1529, i va iniciar les seves operacions el 23 d'octubre del mateix any, instituint-se com una entitat descentralitzada i amb plena autonomia. En l'actualitat es regeix per la Llei orgànica No. 6142 del 29 de desembre de 1962 i les seves modificacions.
La seva missió és garantir l'estabilitat de preus, l'apropiada regulació del sistema financer i l'adequat funcionament dels sistemes de pagaments, actuant com a ens emissor i executor de la política monetària i de canvi, d'acord amb les atribucions que la Constitució i les lleis li confereixen a l'empresa de tresoreria.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-08-06. [Consulta: 7 juny 2022].
# Barbus platyrhinus

Barbus platyrhinus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 40 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al llac Tanganyika.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma, Itàlia. 145 p.

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C.; Daget, J. «Cyprinidae». A: Daget, J.; Gosse, J.-P.; Thys van den Audenaerde, D. F. E.. Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA) (en anglès). Volum 1. Institut de Recerca per al Desenvolupament (Orstom) i Museu Reial de l'Àfrica Central (MRAC), 1984, p. 217–342.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Barbus parablabes

Barbus parablabes és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Volta.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C.; Daget, J. «Cyprinidae». A: Daget, J.; Gosse, J.-P.; Thys van den Audenaerde, D. F. E.. Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA) (en anglès). Volum 1. Institut de Recerca per al Desenvolupament (Orstom) i Museu Reial de l'Àfrica Central (MRAC), 1984, p. 217–342.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Avrechy

Avrechy és un municipi francès, situat al departament de l'Oise i a la regió dels Alts de França. L'any 1999 tenia 1.060 habitants.

## Situació

Avrechy es troba a prop de la zona urbana de Saint-Just-en-Chaussée i Clermont de l'Oise.

## Administració

Avrechy forma part del cantó de Clermont, que al seu torn forma part de l'arrondissement de Clermont. L'alcalde de la ciutat és Jean-Michel Thibault (2001-2008).

## Vegeu també

* Llistat de municipis de l'Oise

## Enllaços externs

* Avrechy al lloc web de l'INSEE Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine.
# Baikalovsk

Baikalovsk (en rus: Байкаловск) és un poble (un possiólok) del krai de Krasnoiarsk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 122 habitants. Pertany al districte de Dudinka.

## Referències

* ↑ «Территории Красноярского края». Arxivat de l'original el 2013-05-04. [Consulta: 25 abril 2013].
# Ignacio Fleta

Ignacio Fleta Pescador (Huesa del Común, 31 de juliol del 1897 - Barcelona, 11 d'agost del 1977) fou un lutier espanyol.

## Biografia

De família d'ebenistes, amb 13 anys es traslladà a Barcelona amb els seus germans Francisco Manuel i Bienvenido per a aprendre l'ofici de la construcció d'instruments. Estudià la construcció de violins, violoncels i contrabaixos amb mestres com Benito Jaume i Etienne Maire Clarà; després d'un període de formació a França al taller de Philippe le Duc, tornà a Barcelona.
El 1915, els tres germans Fleta s'establiren amb taller propi i es dedicaren a la construcció de violins i violoncels. El 1927, l'Ignacio se n'independitzà i, possiblement per aquesta època, començà a estudiar la tècnica de les guitarres gràcies a les peces que li portaven per arreglar. El 1936 passà pel seu taller, i la copià, una guitarra Torres del 1864, feta de fusta d'auró, que havia estat de Francesc Tàrrega. Als anys 1939-1945 rebé l'encàrrec del grup de música antiga Ars Musicae per fer un bon nombre d'instruments antics, com violes de mà, violes d'arc, fídules i guitarres, amb un resultat notable.
De resultes d'oir Andrés Segovia el 1955 tocant Bach a la guitarra, decidí dedicar-se exclusivament a la fabricació d'aquest instrument. Dos anys més tard, rebé el primer encàrrec de Segovia per una guitarra, i encara n'hi demanà dues més posteriorment, però molts altres músics en foren també clients: Josep Henríquez, John Williams, Alirio Díaz, Turibio Santos, Carlos Bonell, Marcelo Kayath, Jorge Morel, Adam Holzmann, Dagoberto Linhares, ...
Els seus instruments, fets amb un estil molt personal, estan basats en l'escola italiana, molt ben treballats, amb la volta de la tapa més alta i amb el cargol del cap en forma el·líptica. Les seves guitarres evolucionaren fins a esdevenir un producte absolutament personal que, en les darreres èpoques, confeccionava gairebé exclusivament amb fusta de cedre.
Després del seu traspàs, van mantenir el seu taller els seus fills Gabriel (va néixer l'any 1929 i va morir l'any 2013) i Francisco (nascut el 1925).

## Referències

* ↑ «Ha fallecido el luthier Ignacio Fleta». La Vanguardia, 12-08-1977.
* ↑ Dades biogràfiques a Classical and Flamenco Guitar Articles. «Luthier:Ignacio Fleta» (en anglès). [Consulta: 27 juny 2013].
* ↑ «Josep Henríquez» (en castellà). Fundación Juan March, 16-01-1989. [Consulta: 23 febrer 2020].

## Bibliografia

* Els nostres luthiers : escultors del so. Exposició del 8 de maig al 7 de juliol de 1996, Capella de Santa Àgata, Museu de la Música.. Barcelona: Museu de la Música de Barcelona, 1996. ISBN 8476097883 [Consulta: 22 maig 2013].
* Vannes, René. Dictionnaire Universel des luthiers. Bruxelles: Les Amis de la Musique, 1972.
# Mont Lucania

El mont Lucania, amb 5.226 msnm, és la tercera muntanya més alta del Canadà. Situada a les Muntanyes Saint Elias, a l'estat de Yukon, es troba connectada al mont Steele (5.073 m), el cinquè més alt del Canadà, per una llarga aresta. El nom li fou donat per Lluís Amadeu de Savoia-Aosta, Duc dels Abruzos mentre estava al cim del Mont Saint Elias el 31 de juliol de 1897, en record a la regió de la Itàlia meridional que en l'actualitat és coneguda per Basilicata.
El primer ascens al mont Lucania es va fer el 1937 per Bradford Washburn i Robert Hicks Bates, mentre que la segona hagué d'esperar a 1967.

## Enllaços externs

* Mount Lucania, Yukon Territory a peakbagger.com (anglès)
* Mount Lucania a bivouac.com (anglès)
# Tornapunta

Un Tornapunta també anomenat riosta angular, riosta de cantonada o tornapuntes de cantonada, és una peça de fusta o metall que es fa servir en processos constructius, que unida obliquament a una altra de vertical serveix de suport per a una tercera horitzontal o inclinada, com un reforç. Es fa servir sobretot per la construcció de cobertes.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.1. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 14 novembre 2014].
# Festival Càntut

El Festival Càntut se celebra anualment durant la tardor a Cassà de la Selva i el seu objectiu és donar vida al cançoner online i a la música de tradició oral, així com obrir i facilitar el coneixement d’aquest repertori a nous músics i nous públics. El festival pretén donar a conèixer persones, músics, grups, entitats i col·lectius que treballin per divulgar el patrimoni musical tradicional dels Països Catalans. També vol recuperar vells espais i crear-ne de nous perquè sigui possible cantar en comunitat.

## Referències

* ↑ Pagès, Coralí «Festival Càntut 2017: donar veu a la música de tradició oral». Núvol, 31-10-2017 [Consulta: 11 gener 2018].
* ↑ ACN «El festival Càntut tanca la primera edició amb un «èxit rotund»». Diari de Girona, 21-11-2016 [Consulta: 11 gener 2018].
* ↑ Burdeus, Joan «Jo càntut: cançons i músiques dels avis». Núvol, 13-11-2016 [Consulta: 11 gener 2018].
* ↑ «Càntut: un nou festival que recupera les cançons dels avis». TV3, 2016. [Consulta: 2018].
* ↑ «II Festival Càntut de tradició oral». Descobrir, 17-11-2017 [Consulta: 11 gener 2018].
* ↑ «El festival Càntut de Cassà anuncia Roger Mas en concert». Diari de Girona, 13-10-2017 [Consulta: 11 gener 2018].
# Castelnuovo del Garda

Castelnuovo del Garda és un comune (municipi) de la província de Verona, a la regió italiana del Vèneto, situat a uns 140 quilòmetres a l'oest de Venècia i a uns 20 quilòmetres a l'oest de Verona.
A 1 de gener de 2020 la seva població era de 13.388 habitants.
Castelnuovo del Garda limita amb els següents municipis: Bussolengo, Lazise, Peschiera del Garda, Sona i Valeggio sul Mincio.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 14 agost 2020].
# Showbiz

Showbiz és el primer àlbum de la banda anglesa Muse. Va ser llançat en el Regne Unit sota la productora Taste Media el 28 de setembre de 1999. És considerat el disc més "cru" de la banda, al posseir un so simple, sense tantes modificacions o experimentacions que caracteritzen als discos següents; se'l cataloga com un disc d'estil rock alternatiu, rock indie i hard rock
Les cançons Uno, Cave, Muscle Museum, Sunburn i Unintended van ser llançades, en aquest ordre, com singles, gravant-se per a totes un vídeo musical, excepte per a "Cave". Totes les lletres van ser escrites per Matthew Bellamy. La música va ser escrita per Matthew Bellamy, Christopher Wolstenholme i Dominic Howard.

## Llista de cançons

* Sunburn - 3:54
* Muscle Museum - 4:23
* Fillip - 4:01
* Falling Down - 4:34
* Cave - 4:46
* Showbiz - 5:16
* Unintended - 3:57
* Uno - 3:38
* Sober - 4:04
* Escape - 3:31
* Overdue - 2:26
* Hate This & I'll Love You - 5:09
Existeix una versió japonesa amb una cançó extra, Spiral Static (4:44) després de Sober. Aquesta cançó apareix després com b-side en el single Plug in Baby de l'àlbum Origin of Symmetry.

## Referències

* ↑ Beaumont 2008, p. 81
* 1 2 Trendell, Andrew. «The 50 best second albums of all time», 20-05-2014. [Consulta: 12 juliol 2021].
* ↑ Raper, Dan. «Muse: Black Holes & Revelations», 19-07-2006. [Consulta: 12 juliol 2021].

## Bibliografia

* Beaumont, Mark. Out of This World: The Story of Muse. Londres: Omnibus Press, 2008. ISBN 978-1-84772-377-2.
# Monosomia 9p

La monosomia 9p (també coneguda com a síndrome d'Alfi o simplement 9P-) és un trastorn cromosòmic rar en el qual hi ha una supressió (monosomia) d'una part del cromosoma 9. Els símptomes inclouen microgenitàlia, discapacitat intel·lectual amb microcefàlia i característiques dismòrfiques.
La ubicació recentment s'ha reduït a 9p22.2-p23.
Amb aquesta malaltia s'han associat diversos trets clínics incloent trigonocefàlia, occipital aplanat, front destacat, pont nasal ampli i pla, narius antevertides, orelles externes malformades, hipertelorisme i hipertonia.

## Referències

* ↑ Kawara H; Yoshiura, Koh-Ichiro; Niikawa, Norio; Nishimura, Akira; Mizuguchi, Takeshi; Matsumoto, Naomichi; Yamamoto T; Harada N; 3 «Narrowing candidate region for monosomy 9p syndrome to a 4.7-Mb segment at 9p22.2-p23». Am. J. Med. Genet. A, 140, 4, 01-02-2006, pàg. 373–7. DOI: 10.1002/ajmg.a.31094. PMID: 16419130.
* ↑ «OMIM Entry - # 158170 - CHROMOSOME 9p DELETION SYNDROME» (en anglès americà).
# Monosulfur de carboni

El monosulfur de carboni és un compost químic amb la fórmula química CS. És una molècula diatòmica és l'anàleg químic sulfurós del monòxid de carboni, i és inestable tant líquid com sòlid, però s'ha observat com a gas tant en laboratori com en el medi interestel·lar. Aquesta molècula té un enllaç fort entre el carboni i el sofre. Tendeix a polimeritzar-se cosa que reflecteix l'estabilitat més gran dels enllaços simples carboni-sofre.
Els polímers que s'han observat tenen la fórmula (CS)$_n$. També el CS s'ha observat com lligand en certs metalls de transició.

## Referències

* ↑ Wilson, R. W.; Penzias, A. A.; Wannier, P. G.; Linke, R. A. "Isotopic abundances in interstellar carbon monosulfide" Astrophysical Journal, 1976, volume 204, L135-L137.
* ↑ Chou, J.-H. and Rauchfuss, T. B., "Solvatothermal Routes to Poly(Carbon Monosulfide)s Using Kinetically Stabilized Precursors", Journal of the American Chemical Society, 1997, volume 119, 4537-4538. DOI: 10.1021/ja970042w
# Monumenta Germaniae Historica

Monumenta Germaniae Historica (esmentat com MGH en bibliografia i llistat de fonts) és un recull de fonts curosament editades i publicades per l'estudi de la Història d'Alemanya en un sentit extens, des del final de l'Imperi Romà fins a 1500.

## Característiques

La societat que patrocina la recopilació fou fundada pel reformador prussià Karl Freiherr vom Stein el 1819, apareixent el primer volum el 1826 i continuant els anys següents. L'editor des de 1826 fins a 1874 fou Georg Heinrich Pertz, succeït per Georg Waitz i Ernst Ludwig Dümmler. Molts eminents medievalistes alemanys, fins i tot d'altres països, se sumaren al projecte de buscar i comparar manuscrits i produir edicions acadèmiques. El lema triat per Klein, Sanctus amor patriae dat animum ("El sant amor per la pàtria ens dona ànims"), pot exemplificar la coincidència del nacionalisme romàntic i el seu academicisme professional en alt grau. La col·lecció consta de cinc àrees principals: Antiquitates, Diplomata, Epistolae, Leges, Scriptores i també la Necrologia. S'han establert moltes sèries subsidiaries, incloent una sèrie de volums més compactes per a ús docent, l'Scriptores in usum scholarum i estudis especials (MGH Schriften). El projecte, un dels majors esforços de la historiografia, segueix en el segle XXI. En 2004, el MGH, recolzat per Deutsche Forschungsgemeinschaft, va fer un pas encara més extraordinari: totes les seves publicacions amb data major de cinc anys seran accessibles per internet, en reproducció fotografia digital.

## Vegeu també

* Origo gentis Langobardorum
* Pau el Diaca

## Enllaços externs

* Pàgina del MGH (alemany)
* Pàgina digital MGH (alemany)