OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vorwärts

Vorwärts (en català "Endavant") fou l'òrgan central del Partit Socialdemòcrata d'Alemanya fundat el 1876. Després del Congrés de Halle (1891), s'anà publicant diàriament com a successor del Berliner Volksblatt, fundat el 1884. Avui en dia es publica mensualment i s'envia a tota la militància del partit.

## Història

El periòdic es fundà com a fusió del Volsstaat d'Eisenach i el Neue Sozialdemokrat lassallià de l'Associació General de Treballadors d'Alemanya. Els seus primers editors foren Wilhelm Hasenclever i Wilhelm Liebknecht. Tant Friedrich Engels com Kurt Tucholsky escrigueren al periòdic. La seva línia editorial recolzà als economistes marxistes de l'Imperi Rus i, després de la divisió del partit, a l'ala menxevic. Publicà articles de Trotski, però no publicà cap de Lenin.
Durant la Primera Guerra Mundial, s'oposà a la política del partit coneguda com a Burgfrieden, per a posicionar-se en favor del pacifisme i la neutralitat fins a l'any 1916, poc després que Rudolf Hilferding fos cridat a files a l'exèrcit austríac. El rellevà Friedrich Stampfer com a editor en cap i s'encarregà de redreçar la línia de l'òrgan cap a les tesis del partit (rebent l'acusació de xovinista per part de la meitat del camp socialista). El periòdic s'oposà dràsticament a la Revolució d'Octubre de 1917, mantenint-se ferm amb el compromís d'intentar assolir el parlamentarisme a Alemanya.
L'any 1923, va perdre un judici per difamacions contra Adolf Hitler, i hagué de pagar-li 6 milions de marcs. L'editorial acusà Hitler de rebre finançament de «jueus estatunidencs i Henry Ford». Durant el període nazi, es prohibí el Partit Socialdemòcrata d'Alemanya, i en conseqüència la seva publicació s'hagué d'aturar l'any 1933 a Alemanya, tot i que persistí a l'exili, fins 1938 a Txecoslovàquia i fins 1940 a París.
L'any 1948 es refundà com a Neuer Vorwärts ("Nou Endavant") i l'any 1955 tornà a recuperar el seu nom original. Avui en dia té una periodicitat mensual i posa en circulació uns 515.000 exemplars perquè s'envia a tota la militància del partit.

## Referències

* ↑ «Titelanzeige - Vorwärts» (en alemany). IVW.eu. [Consulta: 14 juny 2016].
* ↑ Luxemburg, Rosa. Huelga de masas, partido y sindicatos (en castellà). 1a ed.. editorial Siglo XXI España, p. 101-102. ISBN 978-84-323-1736-1.
* ↑ Steenson, Gary P. Karl Kautsky: EarlyAssumptions, Preconceptions and prejudices (en anglès), p. 42.
* ↑ Geschichte schreiben, Zukunft gestalten. 125 Jahre vorwärts (com a part de: Vorwärts, octubre 2001, Berlín)
* ↑ «Hitler Wins in Libel Suit» (en anglès). Jewish Telegraph Agency, 04-09-1923. Arxivat de l'original el 2012-07-10. [Consulta: 14 juny 2016].
* ↑ «Hitler Wins in Libel Suit» (en anglès). Canadian Jewish Review, 14-09-1923. [Consulta: 14 juny 2016].

## Enllaços externs

* Vorwärts - Lloc web oficial (alemany)
* Marxists.org - Glossari de periòdics (anglès)
# Vorukh

Vorukh (en tadjik i rus: Ворух; sogdià: Wārōx) és un jamoat en el nord del Tadjikistan. És un exclavament envoltat pel Kirguizstan que forma part de la ciutat d'Isfara a la regió de Sughd. En 2015, el jamoat tenia una població total de 30.506 habitants.

## Referències

* ↑ Jamoat-level basic indicators, United Nations Development Programme in Tajikistan, accessed 3 October 2020
# John Goodall

John Goodall (19 de juny de 1863 - 20 de maig de 1942) fou un futbolista anglès de la dècada de 1890 i entrenador.
Fou internacional amb la selecció d'Anglaterra i destacà com a jugador de Kilmarnock Athletic FC, Preston North End FC, Watford FC i RC Roubaix, entre d'altres. Dels dos darrers també en fou entrenador.
Goodall també jugà pel Derbyshire County Cricket Club.

## Referències

* ↑ Hayes, Dean. The Who's Who of Preston North End. Breedon Books, 2006, p. 96-97. ISBN 1 85983 516 3.
* ↑ «England Stats». [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ «English National Football Archive». [Consulta: 18 març 2018]. (registration & fee required)
* ↑ Metcalf, Mark. The Origins of the Football League The First Season 1888/89. Amberley, 2013, p. 67-68/74-75. ISBN 978 1 4456 1881 4.
* ↑ John Goodall at Cricket Archive Arxivat 5 November 2013$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
# Josefina Planas Güell

Josefina Planas Güell (Canet de Mar, Barcelona, 1905 - Milà, Itàlia, 15-3-1929), va ser una soprano catalana. Va estudiar amb diversos professors de Barcelona, sent deixeble de l'Acadèmia Marshall. Es va traslladar a Milà pensionada per l'Ajuntament i va estudiar amb Bianchi-Rosa i amb Fugazzola, Franco Paolantonio i Fatuo. Va debutar a Treviglio amb Rigoletto, i va actuar a diverses teatres d'Itàlia amb gran èxit. El 1928 es va presentar a Barcelona, senyalant la crítica la gran extensió de la seva veu i els seus grans registres aguts.

## Referències

* ↑ Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Sociedad General de Autores y Editores, 2001. ISBN 84-8048-311-3.
# Josefina Pons Sitges

Josefina Pons Sitges (Menorca, ? - Menorca, desembre de 1906) és una lliurepensadora menorquina. El 1900 va ser la presidenta de la Societat Progressiva Femenina de Maó. Aquesta nova entitat havia estat inspirada en la Societat Progressiva Femenina de Barcelona (dirigida per Ángeles López de Ayala, Amalia Domingo Soler i Teresa Claramunt). Aquest col·lectiu va estar vinculat a la lògia maçònica Hermanos de la Humanidad de Menorca i al corrent republicà. De fet, Josefina Pons era la germana de Pere Pons Sitges, qui en diverses ocasions fou el batle republicà de Maó.
Una de les iniciatives més conegudes de l'entitat lliurepensadora fou la creació d'una escola laica. El 1903 aquesta escola s'incorporà a un nou projecte educatiu, el Col·legi Germinal, el qual comptà amb un local més ampli i amb més recursos.
Finalment, la Societat Progressiva Femenina de Maó es va dissoldre el 1905 (l'entitat es reorganitzà el 1910) i un any després, el desembre de 1906, va morir la que havia estat la seva primera presidenta, Josefina Pons Sitges.

## Referències

* ↑ Martorell Fullana, Catalina. Anarquisme i lliurepensament a Menorca, 1898-1923, 2020, p. 53.
* ↑ Alzina, Pere. Moviment obrer i escoles laiques a Menorca (1900-1936). Palma: Documenta Balear, 2014.
* ↑ Martorell Fullana, Catalina. Anarquisme i lliurepensament a Menorca (1898-1923), 2020, p. 54.
# Jesús Vicente Aguirre

Jesús Vicente Aguirre (Logronyo, La Rioja; 6 de juny de 1948), és un cantautor i escriptor espanyol.

## Obra

En els anys 70 va formar part amb la seva dona, Carmen Medrano, d'alguns grups de cançó social, o de protesta, que es deia llavors. Al final de la dècada, i ja com Carmen, Jesús e Iñaki, van posar la música de fons a la transició riojana. Després de la prematura mort de Carmen, Jesús Vicente va explorar altres camps, com la ràdio, el cinema i la literatura. Durant la seva trajectòria va escriure i va col·laborar en nombroses publicacions. En 1986 va publicar Introducción al Folklore Musical de La Rioja. Més tard, a la fi dels noranta, va escriure un llibre sobre el procés autonòmic riojà que es va publicar en el 2000 amb el nom de La Rioja comienza a caminar, que era el títol d'una de les seves cançons. A partir de l'any 2000 va començar una investigació sobre els assassinats durant la Guerra Civil Espanyola que va començar amb els quatre-cents morts de la Barranca i va acabar per abastar prop de dos mil assassinats arreu de La Rioja. La investigació va durar més de cinc anys i va acabar publicant-se al desembre de 2007 i se'n van vendre més de cinc mil exemplars en uns pocs mesos, una fita en la venda de llibres d'escriptors autòctons a la comunitat de La Rioja.

## Bibliografia

* Introducción al Folklore Musical de La Rioja 1986
* La Rioja empieza a caminar 2000
* La vida que te empuja 2004
* Aquí nunca paso nada 2007

## Discografia

* De lunes a sábado, 1977, (La Rioja existe, La Balada de San Asensio, Mi pueblo dormido, De lunes a sábado…)
* Iregua, 1978, (Ya se van los quintos, Masa, La Rioja empieza a caminar, Iregua…)
* Resumen, 1986, resum dels dos LP’s anteriors, amb dues cançons noves
* Balance de sumas y saldos, 1996, recopilatori en CD

## Enllaços externs

* Carmen Jesús e Iñaki Arxivat 2009-12-17 a Wayback Machine.
* Repressió a La Rioja Arxivat 2008-09-05 a Wayback Machine.
# Jesús Valenzuela

Jesús Valenzuela (Portuguesa, 24 de novembre de 1983) Jesús Noel Valenzuela Sáez és un àrbitre de futbol veneçolà que ha estat àrbitre internacional de la FIFA des de 2013.
Va debutar a Veneçuela al Torneig Obertura de la primera divisió veneçolana 2011-12.
Va ser seleccionat per la FIFA per ser àrbitre al mundial de Qatar de 2022.

## Referències

* ↑ «Desarrollo: Árbitros - Venezuela». Arxivat de l'original el 2019-07-05. [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «La Comisión de Arbitraje de la FVF entregó 22 credenciales internacionales». [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «J. Valenzuela». [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «Jesús Valenzuela » Partidos como árbitro». livefutbol.com. [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «Venezuela » Primera División 2011/2012 Apertura » Árbitros». livefutbol.com. [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «Jesús Valenzuela » Primera División 2011/2012 Apertura». livefutbol.com. [Consulta: 6 juliol 2019].
# Joris-Karl Huysmans

Joris-Karl Huysmans (París, 5 de febrer de 1848 - 12 de maig de 1907) fou un escriptor francès. Va néixer en el marc d'una llarga nissaga de pintors flamencs. El van inscriure al registre civil amb la forma francesa del seu nom: Georges-Charles Huysmans. La major part de les seves obres, tanmateix, s'han publicat i es continuen publicant amb la forma abreujada del nom de l'autor, J-K. Huysmans. Després d'una joventut d'humiliació i misèria durant la qual la seva mare es va tornar a casar amb un home de negocis protestant, Jules Og, Huysmans va fer carrera de funcionari durant trenta anys, època al final de la qual va començar a escriure.

## Vida i obra

Va publicar pel seu compte, el 1874, un recull de poemes titulat Le drageoir à épices, que es reedita, amb un altre títol, un any després com a Le drageoir aux épices. Un article sobre L'Assommoir i una novel·la, Les Sœurs Vatard (1879), li obren la porta de l'amistat amb Émile Zola i a la participació, l'any 1880, del recull col·lectiu titulat Les Soirées de Médan, vist com el manifest del naturalisme. En aquest moment, les seves obres dibuixen existències grises i una quotidianitat buida, per exemple, amb En Ménage (1881) i À vau-l'eau (1882). En elles, s'hi pot percebre el pessimisme de l'autor i el fàstic envers un món modern compost de caragirats i d'imbècils.
Va morir el 12 de maig de 1907 en un convent de benedictins a París.

## À rebours

Amb À rebours, la seva novel·la més coneguda, trenca amb l'estètica naturalista i s'endinsa en el decadentisme i simbolisme. La tendència vers l'artifici del protagonista, Jean Floressas des Esseintes, és, en el fons, una recerca de l'ideal. Un dels seus aspectes revolucionaris és la relació del protagonista amb el desenvolupament de l'obra. No és una novel·la narrativa en el sentit tradicional del terme, ja que no hi ha una història, sinó que cadascun dels capítols està relacionat amb els gustos del seu protagonista i la seva actitud envers el món. Hi ha referències directes a l'art de l'època, com la pintura de Gustave Moreau, i l'actitud estètica i personal d'aquests moviments sorgits en l'atmosfera de la fin de siècle. Durant els judicis d'Oscar Wilde, l'autor irlandès declarà que aquesta havia estat la novel·la que tenia al cap quan menciona en El retrat de Dorian Gray una novel·la en llengua francesa que corromp el protagonista.

## En llengua catalana

En català, ha estat traduït, entre d'altres, per Miquel Martí i Pol: A repèl, Edhasa, 1989.

## Curiositat

El protagonista de la novel·la Submissió de Michel Houellebecq és un professor universitari francès famós pels seus treballs i tesi doctoral sobre l'obra de Huysmans.

## Referències

* ↑ «Joris-Karl Huysmans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ http://www.boletindeestetica.com.ar/boletines/Boletin.Estetica.5.pdf Arxivat 2015-01-28 a Wayback Machine.
* ↑ Richard Ellmann, Oscar Wilde (Vintage, 1988) p.316
* ↑ Houellebecq, Michel. Soumission (en francès). Flammarion, gener 2015. ISBN 978-2-0813-5480-7.

## Enllaços externs

* Tesi doctoral sobre l'autor (anglès).
# Joan II de Constantinoble

Joan II de Constantinoble, Joan de Capadòcia, Joannes Cappadox, va ser patriarca de Constantinoble el segon de nom Joan (el primer va ser Joan Crisòstom) del 517 o 518 fins al 520.
Abans de la seva elecció era prevere i sincel·le (el confident i company del patriarca i generalment destinat a ser el seu successor) de Constantinoble. Era considerat oposat a les normes del concili de Calcedònia, però no tenia prou fermesa per mantenir la seva posició, encara que sembla que va servir d'instrument a altres persones. Poc després de ser nomenat va morir l'emperador Anastasi I Dicor i va pujar al tron Justí I. El ciutadans ortodoxos, convenientment organitzats, van provocar un tumult i Joan va ser obligat a condemnar a Sever d'Antioquia i proclamar els noms del pares de Calcedònia incloent entre els seus noms als patriarques Eufemi i Macedoni; els inclosos en aquesta llista eren considerats bons ortodoxos; aquestes mesures van ser sancionades per un sínode on hi van participar 40 bisbes.
El 519 l'emperador Justí va suggerir una reconciliació amb l'església occidental de la que les esglésies orientals s'havien separat feia uns anys i Joan va acceptar les condiciones del papa Hormisdes I i va anatematitzar als contraris al concili de Calcedònia, i va eliminar de les llistes a Acaci, Eufemi i Macedoni, tres dels seus predecessors, incloent-hi en canvi el nom dels papes Lleó I i Hormisdes. La inclusió indicava l'ortodòxia i l'exclusió la consideració d'heretge.
Va morir el 520, i el va succeir Epifani I de Constantinoble.
Es conserven algunes cartes: dues a Joan, patriarca de Jerusalem, una a Epifani, bisbe de Tir i alguna al papa Hormisdes. A les cartes dirigides a Joan de Jerusalem i a Epifani de Tir pren el títol de οἰκουμενικὸς πατριάρχης, patriarca ecumènic o universal, segurament el primer que va agafar aquesta denominació.

## Referències

* ↑ 27.Joannes Cappadox a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 592
# Joseph Louis François Bertrand

Joseph Louis François Bertrand (París, 11 de març, 1822 - 5 d'abril 1900) fou un matemàtic i economista francès que treballà en el camps de la teoria dels nombres, geometria diferencial, càlcul de probabilitats i termodinàmica.
Fou professor a l'École Polytechnique i al Collège de France, on es graduà com a enginyer de mines. També fou membre de l'Acadèmia de Ciències de París, de la que en fou secretari permanent durant 26 anys (1856-1874). El va objectar, el 1845, que hi havia almenys un nombre primer entre n i 2n-2 per a cada n > 3. Pafnuti Txebixov demostrà aquesta conjectura, ara dita postulat de Bertrand, el 1850. També és famós per una paradoxa en el camp de la probabilitat, coneguda com a Paradoxa de Bertrand.
També va ver aportacions en el terreny de l'economia. En 1883 publicà una crítica al llibre Théorie mathématique de la richesse sociale de Léon Walras on rebutjava el procés de tâtonement argumentant que en la realitat es produeixen intercanvis en situacions de desequilibri, raó per la qual cal considerar l'existència d'indeterminació en els preus. També rebutjà el principi de maximització de la utilitat amb l'argument que els comerciants en realidad són interessats principalment en els beneficis monetaris, no en la utilitat.
El 1838 també va revisar la teoria dels monopolis d'Antoine-Augustin Cournot i considerà que el procediment algebraic que va utilitzar era erroni. Considerà que els duopolistes competeixen en preus en comptes d'en quantitats, i deduí un preu final d'equilibri pròxim al de la lliure competència.

## Obres

* Traité élémentaire d'algèbre, 1851
* Traité de calcul différentiel et de calcul intégral, 1864-70,
* Rapport sur les progrès les plus récents de l'analyse mathématique, 1867
* Théorie des Richesses: revue de Théories mathématiques de la richesse sociale par Léon Walras et Recherches sur les principes mathématiques de la théorie des richesses par Augustin Cournot, 1883, a Journal des Savants
* Thermodynamique, 1887.
* Leçons sur la théorie mathématique de l'électricité, 1890
* Eloges Academiques, 1902
# José Bullejos Sánchez

José Bullejos Sánchez (Romilla, província de Granada, 7 de desembre de 1899 - Mèxic, maig de 1975) fou un polític comunista espanyol.

## Biografia

Des de molt jove va formar part de moviments sindicalistes. Treballava de carter, des del 1917 es va unir al moviment sindical socialista a Biscaia i en 1919 va fundar la Junta de Defensa de Telègrafs durant la vaga de 1918-1919. Poc després va ingressar en el Partit Comunista d'Espanya i va ser elegit president del Sindicat Miner de Biscaia. En 1925, va ser escollit secretari general del PCE en substitució de César Rodríguez González. Va ser fundador també de l'històric periòdic del PCE, Mundo Obrero, i de la revista Bolchevismo. L'octubre de 1925 acompanyà els dirigents d'Estat Català Francesc Macià i Josep Carner i Ribalta a Moscou per a entrevistar-se amb els dirigents de la Komintern.
Va ser el primer dirigent comunista espanyol que va poder dirigir el partit durant un lapse perllongat de temps, en aconseguir evitar les contínues batudes policials al partit i saber organitzar una estructura clandestina que va perdurar durant tota la Dictadura de Primo de Rivera. Serà reelegit en el III i IV Congrés del partit, celebrat aquest últim en Sevilla a mitjan març de 1932.
A partir d'aquell moment, va mostrar escassa simpatia per la línia estratègica de la Internacional Comunista, sent aquesta l'adoptada al V congrés per la majoria del partit a la qual acusava d'inoperant. Després del cop d'estat del general José Sanjurjo, el 10 d'agost de 1932, Bullejos va recolzar decididament la legalitat republicana i les diferències amb l'estratègia de la Internacional Comunista es van aprofundir, la qual cosa provocà que no fos ratificat pel congrés del PCE en la tardor de 1932, al costat dels seus companys del Comitè Central: Etelvino Vega, Gabriel León Trilla i Manuel Adame Misa.
El 1932 fou expulsat del PCE, on fou substituït en la secretaria per José Díaz Ramos. Després de la seva expulsió, el 1936 va ingressar en les Joventuts Socialistes d'Espanya, el PSOE i la UGT. Durant la República va escriure a Leviatán. Després de la creació de les Joventuts Socialistes Unificades (JSU), el PCE va aconseguir que en fos expulsat, encara que va mantenir la seva militància en el PSOE i la UGT. Durant la Guerra Civil no va exercir funcions d'especial rellevància, exiliant-se a Mèxic, on va passar la resta de la seva vida.
A Mèxic va obtenir un doctorat en Dret i Ciències Socials. Va dirigir també la Biblioteca d'Estudis Econòmics del Banc de Mèxic.

## Obres

* Europa entre dos guerras (1945)
* Movimientos y doctrinas sociales (1958)
* Problemas fundamentales de España (1966)
* España en la Segunda República (1967)
* La Comintern en España. Recuerdos de mi vida (1972).

## Referències

* ↑ Lazitch, B. and M.M. Drachkovitch. Biographical Dictionary of the Comintern. Stanford: Hoover Institution Press, 1986. p 53. (Retrieved via Google Books 10/29/10).
* ↑ Payne, S.G. The Spanish Civil War, the Soviet Union, and Communism. New Haven: Yale University Press, 2004. p 18.

## Enllaços externs

* «José Bullejos Sánchez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# John Scott Keltie

Sir John Scott Keltie (Dundee, 29 de març de 1840 – Londres, 12 de gener de 1927) va ser un geògraf escocès, que es coneix sobretot arran del seu treball amb la Societat Reial de Geografia de Londres. Keltie rebé el títol de cavaller el 1918.
John Scott Keltie va nàixer a Dundee el 1840. Anà a l'escola a Perth i més endavant estudià a la Universitat de Saint Andrews i finalment a la Universitat d'Edimburg. Va seguir cursos a la Sala Teològica de l'Església Presbiteriana Unida a Edimburg, tot i que no es va dirigir cap a una carrera religiosa. Es va traslladar a Londres el 1871 per a treballar-hi amb l'editorial Macmillan, i el 1873 esdevingué sots-editor de la revista Nature. Alhora també es dedicà a escriure articles sobre geografia en el diari The Times. El 1880 es va convertir en editor de l'Anuari de l'estadista de Macmillan.
Va integrar la Societat Reial de Geografia el 1883, i molt aviat s'implicà més encara en la geografia. Va ser nomenat l'Inspector d'Educació Geogràfica el 1884, i va dur a terme una revisió exhaustiva de l'estat de l'ensenyament de la geografia al Regne Unit, en un informe de 150 pàgines que tingué cert ressò. El 1885 va ser nomenat bibliotecari de la Societat, i després de la mort de Henry Walter Bates el 1892, el va succeir com a secretari de la Societat. Una de les primeres tasques de Keltie va consistir a reviscolar les Actes de la Societat Reial de Geografia amb el nom de Geographical Journal el 1893, amb la finalitat d'atraure un públic més ampli. Li fou donat oficialment el títol de secretari el 1896.
Keltie es va retirar del seu càrrec de secretari el 1915, malgrat que va romandre com a editor conjunt (amb Hinks) de la Revista Geogràfica fins a 1917. Aquell mateix any rebé la Medalla de la Societat de Victòria. Anteriorment havia estat guardonat amb la Medalla Cullum geogràfica de la Societat Geogràfica Americana, i les medalles d'or de la Societat Reial de París i de les Societats Geogràfiques d'Escòcia.
# José Luis Corcuera Cuesta

José Luis Corcuera Cuesta (Pradoluengo, 1945) és un polític espanyol que fou Ministre de l'Interior en diversos governs de Felipe González.

## Biografia

Va néixer el 2 de juliol de 1945 a la població de Pradoluengo, situada a la província de Burgos. Va estudiar electricitat, dedicant-se posteriorment a aquesta professió.

## Activitat política

Membre del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE) i de la Unió General de Treballadors (UGT). En les eleccions generals de 1982 fou escollit diputat al Congrés dels Diputats per la província de Biscaia. Membre del Comité Federal del PSOE l'any 1988 fou nomenat Ministre de l'Interior per part de Felipe González en substitució de José Barrionuevo Peña. En les eleccions generals de 1993 fou reescollit diputat, en aquesta ocasió per la província de Burgos, i dimití del seu càrrec de ministre de l'Interior el maig de 1993 per presumptes irregularetat amb l'ús dels fons reservats per part del ministeri així com la seva implicació en la trama dels GAL. Finalment renuncià a la seva acta de diputat el maig de 1994 per tal de ser jutjat, sent absolt del càrrec de corrupció.

## Vegeu també

* Llei Orgànica de Protecció de la Seguretat Ciutadana (1992), coneguda com a Llei Corcuera o Llei de la puntada de peu a la porta

## Referències

* ↑ «Sentencia 155/2002 Audiencia Provincial de Madrid» (en castella). El Mundo, 05-08-2005. [Consulta: 11 febrer 2012].
* ↑ «La Ley socialista de 1992 de la 'patada en la puerta' también levantó ampollas». Teinteresa.es. [Consulta: 2 març 2017].

## Enllaços externs

* Informació de José Luis Corcuera al Congrés dels Diputats (castellà)
* Informació de José Luis Corcuera al diari El Mundo (castellà)