OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mauges

Els Mauges són una regió natural o comarca històrica de l'Anjou (França) al sud-oest del departament del Maine-et-Loire, a l'oest de França (País del Loira). Les seves dues poblacions principals són Cholet i Beaupréau. El seu nom llatí fou Pagus Medalgicus. Part d'Aquitània, al segle VIII va ser conquerida pels bretons i es va dividir en una part bretona i una part angevina; finalment al segle xi va quedar unida al comtat d'Anjou per conquesta de Folc Nerra. Posteriorment fou part de la senescalia d'Angers que ocupava l'Anjou occidental. Al final del segle xviii fou teatre principal de la revolta de la Vendée, especialment Cholet.

## Enllaços externs

* Les cahiers des Mauges Arxivat 2010-06-11 a Wayback Machine.
# Matthieu Frédéric Blasius

Frédéric Blasius (24 d'abril de 1758, Lauterbourg - 1829, Versalles) fou un violinista clarinetista, director d'orquestra i compositor francès. Nascut amb el nom de Matthäus (en francès: Matthieu, Mathieu), encara que va utilitzar Frédéric com el seu nom de ploma en les seves publicacions a París.

## Vida i carrera

Blasius va néixer a Lauterbourg, una ciutat a l'extrem nord-est del Regne de França a la frontera de Renània d'Alsàcia. Aquesta ciutat fronterera havia estat fortificada a finals del segle xvii per Lluís XIV de França i va tenir una gran presència militar, entre ells molts músics. Els seus pares eren alemanys. La seva mare, membre de la família Bugard, era de la ciutat del sud de Rin del Schaidt, i el seu pare, Johann Michael Blasius, era de Rastatt, a Baden. El seu pare es guanyava la vida principalment com a mestre sastre, però també era músic i va impartir al seu fill les seves primeres lliçons musicals. El jove Blasius també va rebre lliçons de músics militars; un home conegut com a Herr Stadt i els seus dos germans grans: Johann Peter (en francès: Pierre, nascut a Lauterbourg el 2 de setembre 1752), violinista, i Franz Ignaz (en francès: Ignace, nascut a Lauterbourg l'11 d'abril de 1755), un fagotista. Els seus dos germans també van treballar després a París.
Des de 1780 fins a 1782, Blasius va treballar per al bisbe d'Estrasburg, el príncep Louis-René-Edouard de Rohan. El mestre de capella de la Catedral i Director Municipal de Música d'Estrasburg en aquell moment era Franz Xaver Richter. Richter va ser cofundador de l'Escola de Mannheim i un referent en teoria musical. El 1784, Blasius va traslladar-se a París i aquella primavera va fer el seu debut com a solista de violí i director d'un dels seus propis concerts en el Concert Spirituel. L'actuació va rebre crítiques favorables.

## Obres

Blasius va escriure una sèrie d'obres per a l'escena, així com peces instrumentals per Harmoniemusik (música per a orquestra de vent), concerts amb orquestra i música de cambra amb un èmfasi particular en obres per a violí, clarinet i fagot. També va escriure obres pedagògiques per a clarinet i el fagot. Segons l'historiador de la música Deanne Arkus Klein, algunes composicions de Blasius estaven "influenciades pels músics estrangers que va trobar a Estrasburg i París. El seu Harmoniemusik per a fêtes Revolucionàries va ser especialment ben rebut i els seus quartets de corda, en particular, utilitzaven un equilibri de les parts no habituals a França en aquell moment, quan la virtuositat del primer violí era pràctica habitual".

## Mètode per a clarinet

L'any 1796, Blasius va escriure un tractat sobre les obres de clarinet (Nouvelle methode de clarinette et raisonnement des instruments) que incloïa una taula de digitació per a un instrument de cinc claus construït en cinc seccions: Broquet, barril, dues seccions de forat per al dit, i la campana de valors.

## Referències

* 1 2 3 4 Koch (2002), p. 13.
* 1 2 3 4 5 6 Klein, Deanne Arkus. "Blasius, (Mathieu-)Frédéric [Mathaeus, Matthäus]" in Sadie (2001).
* 1 2 Ostermeyer (ca. 2007).
* ↑ Rice (2005), p. 30
* ↑ Hoeprich (2008), p. 88.
# Mihrabànida

La dinastia Mihrabànida o dels Mihrabànides fou una nissaga que va governar al Sistan del 1236 a la meitat del segle xvi. Fou la tercera dinastia indígena del Sistan després dels saffàrides i dels nàsrides.
El seu coneixement deriva del Tarikh-i Sistan, obra d'un autor anomim de la meitat del segle xiv, que cobreix els primers cent anys de la seva història; i del Ihya' al-muluk, escrit al segle xvii per Malik Shah Husayn ibn Malik Ghiyath al-Din Muhammad que cobreix tota la dinastia. Els mihrabànides van utilitzar el títol de malik i el càrrec era hereditari o a vegades de designació pels nobles i caps militars. La capital fou generalment Zarandj (Shahr-i Sistan) i el seu domini efectiu fora de la capital era precari i sovint només es podia imposar per la força. Algunes comarques foren concedides a branques dels mihrabànides. Només excepcionalment van estendre el seu control fora del Sistan com al final del segle xiii quan van dominar part del Kuhistan. Els mihrabànides eren sunnites.
Inicialment foren vassalls dels mongols i des de 1256 (de fet el 1261) dels il-kànides. La distància del centre del poder de la dinastia, i les males comunicacions, els va donar força autonomia. Van lluitar diverses vegades contra la dinastia Kart d'Herat, altres vassalls il-kànides. El kanat dels Il-kan es va enfonsar després del 1335 i llavors van esdevenir independents gairebé la resta del segle xiv, fins que es van sotmetre a Tamerlà el 1383 que havia enviat el territori i el va devastar. Nominalment van restar vassalls timúrides fins a l'inici del segle xvi quan la dinastia fou eliminada pels shibànides uzbeks. Llavors el mihrabànida Sultan Mahmud va esdevenir vassall safàvida i en els següents anys es va introduir alguna pràctica xiïta com la crida a l'oració; aquesta tradició no va agaradar a la gent del país. Vers el 1542 la dinastia fou suprimida.

## Maliks

* Malik Shams al-Din Ali ibn Masud (1236–1255)
* Ocupació kàrtida 1255-1261
* Malik Nasir al-Din Muhammad (1261–1318)
* Malik Nusrat al-Din Muhammad (1318–1330)
* Malik Qutb al-Din Muhammad (1330–1346)
* Malik Taj al-Din ibn Qutb al-Din (1346–1350)
* Malik Jalal al-Din Mahmud (1350–1352)
* Malik Izz al-Din ibn Rukn al-Din Mahmud (1352–1380)
* Malik Qutb al-Din ibn Izz al-Din (1380–1383)
* Malik Taj al-Din Shah-i Shahan Abu l-Fath (1383–1403)
* Malik Qutb al-Din Muhammad ibn Shams al-Din Shah Ali (1403–1419)
* Malik Shams al-Din Ali ibn Qutb al-Din (1419-1438/9)
* Malik Nizam al-Din Yahya (1438/9-1480)
* Malik Shams al-Din Muhammad (1480-vers 1495)
* Malik Sultan Mahmud ibn Nizam al-Din Yahya (vers 1495-vers 1537)

## Notes

* ↑ C. E. Bosworth, pàgs. 475-6

## Referències

* C. E. Bosworth, The History of the Saffarids of Sistan and the Maliks of Nimruz (247/861 to 949/1542-3). Costa Mesa, California: Mazda Publishers, 1994.
# Mihoko Iwaya

Mihoko Iwaya (岩屋 美保子, 1 de juny de 1964) és una exfutbolista japonesa.

## Selecció del Japó

Va debutar amb la selecció del Japó el 1981. Va disputar 2 partits amb la selecció del Japó.

## Estadístiques

Selecció del Japó :
| Anys | Partits | Gols |
| 1981 | 2 | 0 |
| Total | 2 | 0 |

## Referències

* ↑ Japan Football Association(japonès)
# Micropterix gertraudae

Micropterix gertraudae és una espècie extingida d'arna de la família Micropterigidae. Va ser descrita per Kurz M. A & M. E. Kurz, l'any 2010. Només se sap d'un sol exemplar atrapat en ambre bàltic, que ha estat extret a Palmnicken (ara Yantarnyy) prop de Kaliningrad.

## Referències

* ↑ «nkis.info». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 14 setembre 2012].
# Melissa (desambiguació)

«Melissa» té aquests significats:
* Geografia:
** Melissa (Texas), localitat estatunidenca de l'estat de Texas.
* Projecte Espacial:
** MELiSSA (Agència Espacial Europea).
Viccionari
# Mesonauta acora

Mesonauta acora és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* 1 2 «Mesonauta acora» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O. (1998). "A phylogeny and classification of the South American Cichlidae (Teleostei: Perciformes)". A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.). Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre, Brasil: EDIPUCRS. pp. pp. 461-498. ISBN 978-8574300351.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Linke H, Staeck L (1994): American cichlids II: Large Cichlids. A handbook for their identification, care and breeding. Tetra Press. Alemanya. ISBN 1-56465-169-X.
* Loiselle, Paul V. (1995). The Cichlid Aquarium. Alemanya: Tetra Press. ISBN 1-56465-146-0.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Miguel Santaeulalia Núñez

Miguel Santaeulalia Núñez (Burjassot, 3 de juliol de 1943) és un artista faller. Representa la segona generació d'una nissaga d'artistes fallers iniciada pel seu pare Salvador Santaeulalia als anys seixanta. Els seus fills Miguel, Alejandro, Pedro i José formen part de la tercera generació i tots ells estan vinculats a la creació de Falles en diferents àmbits.
Inicia la seua carrera professional als anys setanta una vegada après l'ofici a l'obrador del seu pare. Després d'aconseguir bons resultats en seccions inferiors i recomanat per Vicent Tortosa Biosca, debuta en la secció especial de les Falles de València l'any 1974 amb "Martiris", per la comissió Exposició-Misser Mascó. Planta també a la màxima categoria a les demarcacions de la Plaça La Mercé, Bailén-Xàtiva i la Plaça del Pilar, però és als anys huitanta i sobre tot noranta quan aconsegueix guanyar diversos primers premis plantant Falles per l'Associació Cultural Fallera Na Jordana, comissió amb la qual va mantindre una de le relacions professionals més llargues de la història de la festa.
Durant la seua trajectòria ha aconseguit en quatre ocasions el Ninot indultat als anys 1986, 1987, 1991 i 1995. L'any 1989 planta "Benvolguts Reis d'...Occident" per la Falla de l'Ajuntament de València. És considerat el primer artista en utilitzar el suro blanc a les falles.

## Referències

* ↑ «La factoría de los Santaeulalia» (en castellà). Las Provincias. [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ Castelló, Joan. Santaeulalia, la firma : una saga de artistas falleros entre dos siglos (en castellà). València: Albatros, 2003, p. 120. ISBN 84727425989788472742598.
* ↑ Borrego, Francisco «Miguel Santaeulalia, genio de la "salsa" fallera». El Turista Fallero, 1998.
* ↑ Castelló, Joan «Miguel Santaeulalia: "El dit era poder en el franquisme, ara les falles necessiten més autonomia». Llibret A.C. Falla Raval Sant Agustí 2018, 12-02-2018, pàg. 67.
* ↑ «Nuestros artistas». Comissió fallera Plaça del Pilar. [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ «Històric de primers premis de falla en Secció Especial (1942-2018)». Levante-EMV, 09-01-2016. [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ «Quines són les relacions artista-comissió més longeves de les Falles d'Especial?». Levante-EMV, 04-04-2017. [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ «Històric ninots indultats». Junta Central Fallera. Arxivat de l'original el 2018-12-20. [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ «Històric Falles Municipals». Junta Central Fallera. Arxivat de l'original el 2018-12-20. [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ Collado, Enrique Francisco. Fallas de Valencia : la riqueza de un fenómeno de comunicación popular y participativa (tesi) (en castellà). València: Universidad CEU Cardenal Herrera, 19 de juny de 2017, p. 74. Arxivat 2018-12-15 a Wayback Machine.
# Miguel Samuel Morris Yrisarry

Miguel Samuel Morris Yrisarry, conegut familiarment com a Samuel Junior, i esmentat a la premsa de l'època com J. Morris o Morris III, (Manila, 20 d'agost de 1880 - Barcelona, 16 de juny de 1951) fou un futbolista anglo-filipí de la dècada de 1900.

## Trajectòria

Nascut a les Filipines, de pare anglès i mare basca, arribà a Barcelona entre 1886 i 1890, on el seu pare fou nomenat Director de la Companyia de Tramvies de Barcelona, Eixample i Gràcia, juntament amb els seus germans Morris I i Morris II, també futbolistes.
Jugava a les posicions de mig centre i defensa. Fou un dels pioners del futbol català, jugant a la Societat de Foot-ball de Barcelona a començament de la dècada de 1890. Posteriorment formà part de l'Hispània AC, des del 1901 fins a la seva desaparició el novembre del 1903, amb qui fou campió de la Copa Macaya el 1901.
Reforçà el FC Barcelona en la primera edició del Campionat d'Espanya (1902). Posteriorment hi jugà en dues etapes (1903-1905 i 1908-1909), disputant més de 50 partits i guanyant dos campionats catalans. Posteriorment jugà a l'Star FC, l'FC Català, l'Agrupació Deportiva Canigó i el Canadiense FC. És possible que entre el 1905 i el 1908 s'instal·lés a Madrid i jugués amb dos equips de la capital, el Moncloa FC i la Sociedad Gimnástica Española.

## Palmarès

* Campionat de Catalunya de futbol:
** 1901, 1905, 1909

## Referències

* ↑ «El nacimiento del fútbol en Barcelona. Una entrevista a Miguel Morris de 1948». Cuadernos de Futbol CIHEFE, 17-05-2016. [Consulta: 7 setembre 2016].
* 1 2 3 4 «Miguel Samuel Morris Yrisarri». Gran Enciclopèdia Catalana, 23-03-2016. [Consulta: 7 setembre 2016].
* 1 2 3 4 5 6 «Los hermanos Morris. Pioneros del fútbol barcelonés». Cuadernos de fútbol CIHEFE, 16-11-2014. [Consulta: 7 setembre 2016].
* 1 2 3 4 5 «Dues nissagues britàniques en el futbol català». Diari Ara, 06-09-2015. [Consulta: 7 setembre 2016].
* 1 2 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
# Model atòmic

«Model atòmic» té aquests significats:
El terme "Model Atòmic" es refereix a qualsevol representació de l'estructura interna d'un àtom que pot derivar a diversos models:
* Model atòmic de Bohr , és un model quantitzat de l'àtom proposat pel físic Bohr en l'any de 1913.
* Model atòmic de Thomson , és una teoria de l'estructura de l'àtom creada per Joseph John Thomson.
* Model atòmic de Rutherford , és una teoria de la composició interna de l'àtom desenvolupada pel químic i físic britànic Ernest Rutherford.
* Model atòmic de Sommerfeld , és un model de l'estructura atòmica feta per Arnold Sommerfeld.
* Model atòmic de John Dalton , va ser un model sorgit en el context de la química sent el primer amb bases científiques.
* Model atòmic de Schrödinger , és un model quàntic no relativista que es basa en la solució de l'equació de Schrödinger.
# A Goya

A Goya és un monument escultòric situat a l'Avinguda de Roma de Barcelona, al districte de l'Eixample. Fou creat el 1984 per José Gonzalvo Vives, i està dedicat al pintor aragonès Francisco de Goya y Lucientes (Fuendetodos, 1746 - Burdeus, 1828).

## Història i descripció

L'escultura es troba a un xamfrà de forma triangular situat a la cruïlla entre l'Avinguda de Roma, el carrer Aragó i el carrer Casanova, a una plaça enjardinada on es troba també la Font del Gall, obra de Frederic Marès de 1925. El monument fou encarregat a José Gonzalvo (Rubielos de Mora, Teruel, 1929 - València, 2010), un escultor aragonès, com el mestre Goya, que ja havia realitzat anteriorment un bust del pintor a la seva casa natal de Fuendetodos. La iniciativa de l'obra va sorgir del Centre Aragonès de Barcelona, el qual va sufragar el seu cost, d'aquí la dedicatòria inscrita en una placa: «Els aragonesos a F. Goya, 1984. A Goya, universal i aragonès, homenatge a l'home que va amar la llibertat i la dignitat humanes, Barcelona, juny 1984». El monument fou inaugurat el 9 de juny de 1984 per l'alcalde de Barcelona, Pasqual Maragall.
L'obra està realitzada en xapa de ferro, en un estil figuratiu basat en la descomposició geomètrica, amb un tractament de la figura ideat en volums bàsics, que generen intensos efectes de llums i ombres, el qual denota la influència d'escultors com Juli González i Pau Gargallo. L'artista apareix retratat en la seva tasca pictòrica, amb una paleta i un pinzell a la mà. El moment escollit és quan el geni aragonès va pintar el quadre El tres de maig (1813-1814), en el que tropes franceses afusellen als amotinats del 2 de maig de 1808 a Madrid. Així, al costat del pintor apareix sobre un pedestal una figura al·legòrica d'aquest quadre, el presoner de camisa blanca que està amb els braços aixecats. Al costat d'ell es veuen dues màscares que expressen el dolor del poble.

## Vegeu també

* Art públic de Barcelona

## Referències

* ↑ Jaume Fabre, Josep M. Huertas i V. David Almazán Tomás. «A Goya». [Consulta: 1r abril 2014].
* ↑ Lecea et al., 2009, p. 461.
* ↑ Lecea et al., 2009, p. 462.

## Bibliografia

* Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni; Sobrequés, Jaume Art públic de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona i Àmbit Serveis Editorials, 2009. ISBN 978-84-96645-08-0.
# Joan Iglesias

Músic de flauta, clarinet i fagot, obtingué el benefici de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries durant el 1833.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria; Salgado Cobo, Elena Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 7: fons de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2013.
# Aeolian Company

L'Æolian Company va ser una empresa que fabricava harmòniums i pianoles. Van crear la marca Vocalion Records i van estar en funcionament del 1917 fins al 1924.

## Història

Aeolian Company va ser fundada pel fabricant de pianos de Nova York William B. Tremaine amb el nom Æolian Organ & Music Co. (1887) per construir harmòniums i, el 1895, incorporava pianos automàtics. Anteriorment havia fundat la Mechanical Orguenette Co. (1878) per fabricar orgues automàtics. La fabricació d'orgues domèstics o "de cambra" proporcionaven diversió a les cases dels rics, i Aeolian acaparà aquest sector, alliberant-se de la competència dels constructors d'orgues per a esglésies. Fabricaven també caixes i consoles per als orgues domèstics, amagant els tubs rere tapissos, o sota l'espai de les escales o rere enreixats.
La pianola, un piano amb mecanisme pneumàtic, es va convertir en un instrument extremadament popular. Inventat el 1895 per Edwin S. Votey, president del Farrand & Votey Organ Co., Detroit. El 1897, Votey es va unir a la companyia Aeolian i el 1900 l'empresa va obtenir la patent d'aquests instruments.
El 1903, Tremaine va absorbir un nombre de les empreses que feien instruments automàtics, incloent Albert Weber Co., un fabricant de pianos de la Nova York des de 1852, dins Aeolian, es diria Weber Piano & Pianola Co.
El 1904 Aeolian fou demandat per Los Angeles Art Organ Company per haver infringit la patent del mecanisme automàtic, però va anar guanyant els plets i eliminant així la competència.
Com la pianola en el seu moment, fou substituït per un aparell nou, el "Duo Art reproducing piano" (1913), que era capaç de reproduir el so enregistrat d'intèrprets famosos sense necessitat d'intervenció, l'Aeolian, Weberpiano & Co esdevingué el fabricant més important d'instruments mecànics.
El 1916 el Æolian Co. iniciaren la producció dels fonògrafs Vocalion i el 1978/9 començaren els Vocalion Records, venent discs de molt alta qualitat, i la marca seria venuda el 1924 a Brunswick Records. El fonògraf va suposar un dels factors principals en la disminució de l'ús i producció de pianoles, tot i que Starr va fer tant pianoles com enregistraments. Un intent de l'empresa per comprometre l'església en la producció d'orgues automàtics donà fruit en instal·lacions d'orgues a Longwood Gardens o a la capella de la Duke University. El sector va ser minat per la Gran depressió, durant la qual la divisió d'orgues va ser fusionada amb E.M. Skinner Organ Co. per esdevenir lAeolian-Skinner Organ Co., un constructor davanter fins a la dècada dels 1970. Mentre la popularitat de la pianola va decréixer amb l'augment dels discos i la ràdio, la companyia es fusionà el 1932 amb lAmerican Piano Corp. (consolidada el 1930 amb Chickering & Sons, Knabe & Co.). La combinació resultant seria Aeolian Corp, el 1959, i declararia la fallida el 1985.

## Referències

* ↑ "Aeolian" New Grove Dictionary of Music and Musicians (London, Macmillan, 2001)
* ↑ «History of the Pianola - Institute». The Pianola Institute. Arxivat de l'original el 21 novembre 2008. [Consulta: 23 novembre 2008].
# Torre de les Finances

La Torre de les Finances (Torre della Finanza, en italià) és una torre de guaita situada al nord de l'illa Piana, entre l'illa de Sardenya i l'illa Asinara, que pertany al municipi de Port de Torres.
Construïda entre 1525 i 1531 i restaurada l'any 1578. Té forma cilíndrica amb dos pisos, el primer amb volta de cúpula i el segon amb pilar central; té un diàmetre de 16 metres i arriba a una alçada de 18 metres. La dotació de la torre era d'un alcaid, un artiller i quatre soldats, amb dos canons.
Va ser restaurada el 1932, quan va ser utilitzada fins al 1950 per l'Agència Tributària per al control contra el contraban. Actualment està en estat d'abandó, amb la volta parcialment esfondrada.

## Referències

* ↑ «Pla urbanístic municipal» (en italià). Municipi de Port de Torres, 15-11-2014. Arxivat de l'original el 2 de juliol 2022. [Consulta: 2 juliol 2022].
* ↑ «Les torres de costa» (en italià). Stintino.net.
* ↑ «La torre de l'illa Piana oblidada». La Nuova Sardegna, 04-04-2016.
# Torrent de l'Arç (Calonge)

El Torrent de l'Arç és un afluent per l'esquerra del Llobregós.
Neix al terme de Calonge de Segarra, al nord d'Aleny i desguassa sota d'Enfesta.

## Referències

* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, però sí a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC (escales 1:10.000 i 1:5.000).