OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# William Parsons Alexander

William Parsons Alexander (Barcelona, 19 de gener de 1877 - ?) fou un futbolista anglo-català de la dècada de 1890.

## Trajectòria

Nascut a Barcelona, d'origen anglès, fou un dels pioners del futbol a Catalunya. Jugava d'extrem dret. Formà part de la Societat de Barcelona el 1895, i de la colònia anglesa de Barcelona (també coneguda com a Team Anglès) el 1899. L'any 1899 fou un dels dotze homes que signaren l'acta de fundació del FC Barcelona, juntament al seu germà John, malgrat en el primer partit del club jugà en el bàndol rival, l'equip de la colònia anglesa. Formà part de l'equip blaugrana la temporada 1899-1900, essent nomenat segon capità de l'equip en la reunió del dia 13 de desembre del 1899 en què es van fusionar el Team Anglès, però no arribà a jugar cap partit amb el club. També fou directiu del club el 1899, i un dels fundadors dels fundadors del Barcelona Lawn Tennis Club. El febrer de 1900 marxà a Manila per motius familiars deixant la segona capitania del Barcelona en mans d'Ernest Witty.

## Notes

* ↑ Data en la qual fou batejat.

## Referències

* 1 2 «Orígenes, nacimiento y consolidación del FC Barcelona (1875-1903)». Cuadernos de Fútbol, CIHEFE, 17-10-2015. [Consulta: 7 setembre 2016].
* 1 2 3 4 5 6 «Els onze apòstols de Gamper (2)». L'Esportiu, 10-11-2016. [Consulta: 7 setembre 2016].
# Les Tourailles

Les Tourailles és un municipi francès situat al departament de l'Orne i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 75 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Les Tourailles era de 75 persones. Hi havia 32 famílies de les quals 12 eren unipersonals (12 dones vivint soles i 12 dones vivint soles), 16 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 46 habitatges, 38 eren l'habitatge principal de la família, 6 eren segones residències i 2 estaven desocupats. Tots els 45 habitatges eren cases. Dels 38 habitatges principals, 28 estaven ocupats pels seus propietaris, 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 4 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 11 en tenien tres, 8 en tenien quatre i 18 en tenien cinc o més. 27 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 16 habitatges hi havia un automòbil i a 21 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Les Tourailles el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 8 | 40 a 44 | 12 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 12 |
| 0 | 10 a 14 | 8 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 49 persones, 30 eren actives i 19 eren inactives. De les 30 persones actives 29 estaven ocupades (17 homes i 12 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 19 persones inactives 12 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 6 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils.
L'any 2000 a Les Tourailles hi havia 8 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Les Tourailles a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Les Tourailles a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Polig Monjarret

Polig Monjarret (Pabu, 1920 - 8 de desembre del 2003) fou un musicòleg, col·leccionista d'instruments musicals i nacionalista bretó, creador de la Bodadeg ar Sonerion, principal associació musical bretona. Va aprendre a tocar el violí amb els Germans de les Escoles Cristianes de Guingamp i practicà l'escoltisme. Treballà com a ebenista al negoci familiar, i durant la Segona Guerra Mundial milità al Partit Nacional Bretó, del que el 1943 en formà part del seu servei d'ordre, i serví nou mesos al Bagadou Stourm. Després de la guerra es va dedicar a la música i fundà l'associació Bodadeg ar Sonerion.
El 1940 va adquirir una bombarda al luthier Dorig Le Voyer, qui li ensenyarà el bàsic de l'instrument. Ràpidament formaren una parella biniou - bombarda. Ambdós van fundar el 1943 la BAS, que tracta de combinar les músiques tradicionals, i fou la base per a l'establiment de la primera bagadoù a finals de 1940.
Va deixar un important treball per al patrimoni musical bretó de música i probablement va salvar la pràctica de biniou kozh i de la bombarda. A partir de 1946, va recollir totes les cançons de Bretanya a que els seus corresponsals li adreçaren i edita la col·lecció completa. Es va convertir en secretari de la federació Kendalc'h el 1950, i va deixar Bodadeg ar Sonerion el 1982.
Ell també va ajudar a introduir el biniou braz a Bretanya. Polig Monjarret és l'origen de la federació Bretanya-Irlanda, que ha establert més d'un centenar d'agermanaments entre Bretanya i Irlanda, i també ha creat el Kan ar Bobl, el Conservatori de Música Tradicional Amzer Nevez a Ploemeur i és l'instigador del Festival Intercèltic d'An Oriant.
El 1984 va publicar Tonioù Breizh Izel, una col·lecció d'uns 2 000 cançons recollides a la Baixa Bretanya de 1941 a 1953. Fou condecorat amb l'Ordre de l'Hermini el 1988. Després de la seva mort, Gilles Servat compos'a una cançó en la seva memòria que ell va anomenar "le Général des Binuous".
El 3 d'agost de 2008 fou inaugurada una estàtua seva va ser inaugurada a An Oriant, en presència de centenars de persones, principalment el president del Consell Regional, Jean-Yves Le Drian, i l'alcalde d'An Oriant, Norbert Métairie.

## Obres

* Douze contes pour youna, Coop Breizh, 1999, ISBN 284346093X
* Tonioù Breizh Izel,
** Tome I, 1984
** Tome II, 1984, reeditat per Dastum en 2005, ISBN 2908604086
* 30 Vloaz Festival Plinn du Danouet, Dastum, 2003, ISBN 2908604124
* Polig an diaoul - 1- Souvenirs d'un chenapan trégorois Coop Breizh, 1997, ISBN 2-909924-90-4

## Referències

* ↑ Kristian Hamon, Les Nationalistes bretons sous l'Occupation, Yoran embanner, Fouesnant, 2005, ISBN 2-914855-19-2
* ↑ Aquesta cançó figura al seu àlbum Sous le ciel de cuivre et d'eau sortit en 2005
# Enric Vila i Casas

Enric Vila i Casas (Barcelona, 1 de març de 1924 - 13 de març de 2015) fou un advocat i escriptor català. Era germà de l'empresari i mecenes Antoni Vila i Casas.

## Biografia

Vila Casas va néixer en el si d'una família d'industrials del tèxtil i professionals liberals. Va fer la diplomatura humanística a la Sorbona i va exercir durant més de cinquanta anys d'advocat. Va ser vicepresident de la Fundació Vila Casas, que presidia el seu germà, Antoni Vila i Casas.
Va començar a escriure quan tenia 60 anys. Publicà assajos i novel·les, com Memòries d'un burgès i un proletari (1996), amb Paco Candel, una obra plurilingüe, en què els autors escriuen les seves memòries, dividides en 15 capítols. Cada capítol té una doble perspectiva sobre el mateix període: el de la classe obrera i el de la burgesia. Candel escriu en castellà i Vila Casas ho fa en català. A Delenda est Catalonia (2008, Viena Edicions), Vila Casas hi exposa amb rigor els motius pels quals cal encetar el procés cap a la independència del país, un cop s'ha comprovat que la via autonomista ha quedat exhaurida. A Ara és l'hora, catalans! (Viena) també defensava la necessitat de començar un procés d'independència de l'Estat. Vila Casas també va escriure novel·la històrica, com Bernat el coix (Viena), en què explica les intrigues del Compromís de Casp. A Nèstor Luján: Entre el rostre i la màscara (Angle), explicava la censura que van patir els escriptors. Memorial de agravios de un ciudadano de Cataluña. A D. Juan Carlos, conde de Barcelona (Dèria Editors) és una obra escrita en castellà, en què detalla greuges contra Catalunya i l'escassa inversió estatal dels últims anys.

## Obra
### Descripció i viatges

* Diari d'un turista; Viatge a Síria i Jordània. Barcelona: Columna, 2001

### Narrativa

* Àlbum de família. Barcelona: La Llar del Llibre, 1984
* Príncep de Roma. Barcelona: Columna, 1989
* Talgo Simfonia. Barcelona: Columna, 1988
* El gos del cantant. Barcelona: Columna, 1986
* Elisenda. Barcelona: Pòrtic, 1985

## Referències

* 1 2 3 S. M. «Mor l'escriptor i advocat Enric Vila Casas». Diari Ara, 15-03-2015.
* ↑ «S'ha mort l'advocat i escriptor Enric Vila Casas». Vilaweb. [Consulta: 15 març 2015].

## Enllaços externs

* Enric Vila i Casas al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* Enric Vila i Casas en la presentació de Bernat el coix, a l'Ateneu Barcelonès, el 2013
# Podlasie Tour

El Podlasie Tour és una cursa ciclista per etapes polonesa. Creada el 2015 ja formant part del calendari de l'UCI Europa Tour.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2015 | Andriy Vasylyuk | Kamil Zieliński | Matvei Nikitin |

## Enllaços externs

* pàgina oficial Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a cqranking.com
# Katsukawa Shunchō

    En aquest nom japonès, el cognom és Katsukawa.
Katsukawa Shunchō (japonès: 勝川 春湖) va ser un dissenyador de xilografies de l'estil ukiyo-e que va estar en actiu aproximadament del 1783 al 1795. Tot i ser alumne de Katsukawa Shunshō, la producció de Shunchō, que consta principalment de gravats de dones boniques, s'assembla més a l'obra de Torii Kiyonaga. Shuncho també va dissenyar molts gravats shunga, que també recorden als de Torii Kiyonaga.

## Altres artistes anomenats Shunchō

Hi ha uns altres quatre artistes d'ukiyo-e bastant menys coneguts anomenats “Shunchō”, tot i que cadascun d'ells s'escriu amb un kanji diferent:
* 春蝶 Un artista de l'escola d'Osaka que era alumne de Shunkōsai Hokushū, en actiu 1815–1823
* 春頂 Un altre nom de l'artista de l'escola d'Osaka Shunchōsai Hokushō
* 春朝 Gajuken Shunchō, un artista de l'escola d'Osaka en actiu a mitjans de la dècada de 1820
* 春鳥 Un artista de Kyoto conegut també com a Hotta Shunchō i com a Harukawa Shunchō, en actiu 1815–1821

## Vegeu també

* La impressió xilogràfica al Japó

## Referències

* 1 2 Newland, 2005, p. 456
* ↑ Keyes, 1973, p. 275

## Bibliografia

* Hayashi, Yoshikazu, Kiyonaga to Shunchō, Tokyo, Yuko Shobo, 1976, 135-6.
* Keyes, Roger S. & Keiko Mizushima, The Theatrical World of Osaka Prints, Philadelphia, Philadelphia Museum of Art, 1973, 275.
* Lane, Richard, Images from the Floating World, The Japanese Print, New York, Putnam, 1978, 327.
* Newland, Amy Reigle, The Hotei Encyclopedia of Japanese Woodblock Prints, Amsterdam, Hotei Publishing, 2005, Vol. 2, 456.
# Pòlip

* Aquest article tracta sobre una de les formes dels cnidaris. Si cerqueu el creixement anormal de teixit, vegeu «pòlip (medicina)».
En zoologia, un pòlip (del grec antic πολύπους, 'molts peus') és una de les dues formes que presenten els individus que pertanyen al fílum dels cnidaris, en forma de sac; l'altra és la medusa, en forma de campana. Són de forma cilíndrica i elongats en la direcció de l'eix del cos. En els pòlips solitaris, l'extrem aboral (oposat a la boca) es troba unit al substrat per mitjà d'un rizoide en forma de disc anomenat disc podal (o plata basal); en colònies de pòlips, però, es troba connectat a altres pòlips, directament o indirecta. L'extrem oral conté la boca i es troba envoltat per un petit cercle de tentacles que, en la majoria de casos, posseeixen cèl·lules urticants, anomenades nematocists, per atrapar preses o defensar-se'n.

## Vegeu també

* Medusa
# David Martín Lozano

David Martín Lozano (Barcelona, 2 de gener de 1977) és un exjugador i entrenador de waterpolo català.
Membre del Club Natació Atlètic-Barceloneta, va guanyar 8 Lligues espanyoles, 9 Copes del Rei, 8 Supercopes d'Espanya i 6 Copes de Catalunya.
Amb la selecció absoluta espanyola fou internacional 180 vegades. Va participar en els Jocs Olímpics de Pequín de 2008 i de Londres de 2012. Va guanyar la medalla d'or als Jocs Mediterranis de 2001 i del 2005 i la d'argent als de 2009; la medalla d'argent als Campionats del Món de 2009 i la de bronze als de 2007; i la medalla de bronze als Campionats d'Europa de 2006.
Un cop retirat el 2013, va ser el segon entrenador de Rafa Aguilar a la selecció espanyola durant el Mundial de Barcelona de 2013. Després va ser el segon entrenador del Barceloneta i seleccionador espanyol júnior. El setembre de 2016 va accedir al càrrec de director tècnic de waterpolo de la Federació Catalana de Natació, i el desembre del mateix any fou escollit seleccionador absolut d'Espanya en substitució de Gabi Hernández.

## Referències

* ↑ «David Martín Lozano». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Romano, Javier «La acelerada trayectoria de David Martín». marca.com, 04-01-2017 [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ Martínez, Alberto «David Martín, la historia que empezó con el señor Paco». as.com, 27-07-2018 [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ «David Martín, nou seleccionador masculí de waterpolo». aquatics.cat, 30-12-2016 [Consulta: 30 gener 2021]. Arxivat 4 de febrer 2021 a Wayback Machine.
* ↑ «David Martín, director tècnic de la FCN.». lesportiudecatalunya.cat, 09-07-2016 [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ «David Martín és el nou seleccionador espanyol de waterpolo». beteve.cat, 30-12-2016 [Consulta: 30 gener 2021].
# Yibal

Yibal és el jaciment petrolífer més gran d'Oman. Entrà en servei el 1968 i assolí un pic de gairebé 250.000 barrils diaris (40.000 m³/d). Des d'aleshores ha entrat en declivi i a data de 2005 produïa uns 88.000 barrils diaris (14.000 m³/d). L'operador principal del jaciment és Petroleum Development Oman. Les instal·lacions de Yibal disposen d'un aeroport (codi OACI: OOYB).

## Referències

* ↑ «The Search for Oil in Oman». Geo Ex Pro, 01-06-2012. Arxivat de l'original el 2020-07-11. [Consulta: 1r agost 2021].
* ↑ «Yibal» (en anglès). NrgEdge. Arxivat de l'original el 2021-07-31. [Consulta: 1r agost 2021].
* ↑ Litsey, Linus R.; MacBride, William L.; Al-Hinai, Khalifa M.; Dismukes, N.B. «Shuaiba Reservoir Geological Study, Yibal Field, Oman» (en anglès). Journal of Petroleum Technology, 38, 06, 01-06-1986, pàg. 651–661. DOI: 10.2118/11454-PA. ISSN: 0149-2136.
* ↑ «Yibal Airport». Metar & Taf. [Consulta: 1r agost 2021].
# La Casanova del Raurell

La Casanova del Raurell és una masia de Tavèrnoles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil.
Masia de planta rectangular, coberta a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana, la qual es troba orientada a migdia. Consta de planta baixa i primer pis. Presenta un portal rectangular a la planta i diverses finestres, a la part esquerra, a la part de ponent, s'hi adossa un cos de corrals, d'una planta i cobert a una vessant, que segueix el pendent de la teulada de la casa i que sobresurt més que aquesta pel sector de migdia. A la part de tramuntana s'obre un portal i dues finestres i a llevant dues finestres més.
És construïda amb maçoneria i amb algunes ampliacions de totxo. És coberta de teules i la teulada té poc voladís.

## Història

Petita masia a pocs metres del mas Raurell. Es degué construir com a annex de l'explotació agrícola d'aquesta masia, registrada als fogatges de la parròquia i terme de Savassona de l'any 1553.
La façana de migdia presenta la inscripció següent: PUEBLO DE TAVERNOLAS Y CEBASSONA, PARTIDO DE VICH PROVINCIA DE BARCELONA.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Casanova del Raurell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Sucuk

El sucuk és una salsitxa seca condimentada, consumida als Balcans, l'Orient Mitjà i l'Àsia central. El nom procedeix del persa زیجک zījak, ‘budell farcit’. El diccionari persa-anglès del segle xix escrit per Francis Steingass el descriu com «els intestins d'una ovella farcits amb carn picada i arròs amanits».
Consisteix en carn picada, normalment de vedella, tot i que es fa també amb altres carns, i espècies variades, incloent comí, sumac, all, sal i pebre, embotida en tripa, que es deixa assecar diverses setmanes. Pot ser més o menys picant, bastant salat i amb un alt contingut en greix.
Sol tallar-se en rodanxes i cuinar-se sense oli addicional, resultant suficient el seu propi greix per a fregir-lo. Per a esmorzar, es fa servir de forma semblant a la cansalada o l'spam. Es fregeix en una paella, de vegades amb ous, acompanyat d'una taça calent de te turc. El sucuk també s'utilitza en alguns plats amb fesols, o en alguns pastissos de certes regions turques. A Bulgària el sucuk cru en rodanxes sol servir-se amb rakia o una altra beguda d'alta graduació. Al Líban el sucuk cuinat en rodanxes s'empra en sandvitxos amb salsa d'all i tomàquet.
El sucuk es fa servir també habitualment en pastissos salats de'Iraq, Síria, Israel i el Líban. El sucuk shawarma també pot trobar-s'hi de vegades. Similar a aquest, el sucuk döner fou també introduït a Turquia a finals dels anys 1990.

## Nom

El nom turc "sucuk" ha estat adoptat sense canvi a les llengües de la regió incloent el búlgar суджук, sudzhuk; el rus суджук, sudzhuk; l'albanès suxhuk; el romanès sugiuc; el serbocroat sudžuk/cyџyk; el macedonià суџук, sudžuk; l'armeni սուջուխ, suǰux; l'àrab سجق, sujuq; el grec σουτζούκι, soutzouki. I evidentment també és conegut per altres pobles turquesos: el kirguís чучук, chuchuk; i el kazakh шұжық, shujiq.

## Dolç

Hi ha també un dolç amb forma de salsitxa anomenat cevizli sucuk (Turquia), soutzoukos (Grècia) o churchkhela (Geòrgia) que es prepara cosint nous en una cadena, submergint-la en most de raïm espessit i deixant-ho assecar.

## Vegeu també

* Pastırma

## Notes

* ↑ «sucuk». Sözlerin Soyağacı - Çağdaş Türkçenin Etimolojik Sözlüğü.
* ↑ Steingass, Francis Joseph. «zījak». A comprehensive Persian-English dictionary.
# Karl von Holtei

Karl Eduard von Holtei (Breslau 24 de gener de 1798 - 12 de febrer de 1880 Wrocław (?·pàg.) (?·i)) va ser un escriptor i actor silesi.

## Primers anys

Karl von Holtei neix en una família evangèlica d'origen curlandesa. Els seus pares eren els hússars Karl von Holtei i Wilhelmine Kessel. Atès que la seva mare poc després del seu naixement va morir va quedar a cura de la tia, la baronessa von Arnold. Assisteix primer al Gymnasium Friedrichs, i després Maria-Magdalenen-Gymnasium a la seva ciutat natal i participa el 1815 com a voluntari en la campanya militar de les Guerres de la Revolució Francesa. En tornar de la guerra fa el batxillerat i estudia Dret a la Universität Breslau. Des de jove Holtei actua com a actor, dramaturg, director i intèrpret de poesia.
Juntament amb Karl Seydelmann va començar el 1816 la carrera d'actor al Schlosstheater del baró Johann Hieronymus von Herberstein a la ciutat de Gorzanów al Grafschaft Glatz. Allà s'enamora de la cantant i també actriu Louise Rogée i es casen el 1821. Louise va morir el 28 de gener del 1825, després d'una carrera exitosa però curta. Queda vidu amb una filla i un fill. El fill mor als 16 a la ciutat, la filla es va casar molt jova amb l'advocat Josef Potpeschnigg, i es va traslladar a Graz a Estíria.

## Referències

* ↑ von Wurzbach, Constant. «Holtei, Karl von». A: Biographisches Lexikon des Kaisertums Österreich (en alemany). 9. Wien: Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, 1863, p. 233-241.
# Pòl·lux (desambiguació)

«Pòl·lux» té aquests significats:
* Pòl·lux, personatge de la mitologia grega.
* Pòl·lux, estrella de la constel·lació dels Bessons.
* Pòl·lux, satèl·lit de Saturn.
* Juli Pòl·lux, diversos personatges.
# David Martín Lafuente

David Martín Lafuente (Pinos Puente, Granada, 3 de maig de 1988), popularment conegut com a David Lafuente, és un cantant espanyol, membre de la boy band Auryn, fins que aquesta es va separar.
A l'edat de catorze anys va participar en una companyia de teatre de Granada, on va protagonitzar dos musicals. Des dels disset anys va començar a treballar en orquestres per tot el país, arribant fins i tot a compondre diverses cançons en solitari. Als vint anys va marxar a Madrid, on va estudiar interpretació un any en l'Institut del Cinema i TV, i amb vint-i-dos anys va ser seleccionat per ser un dels components del grup Auryn, produït per Must Produccions. David Lafuente ha actuat també a diversos programes de televisió com Bienvenidos de Canal Sur i No te olvides de la canción de LaSexta. Entre els temes que ha compost destaquen Perdido en la realidad, Mentiras o Querer es poder, cançó aquesta última amb què va optar per representar Espanya en el Festival d'Eurovisió 2010, al qual finalment va acudir Daniel Diges amb Algo pequeñito.

## Referències

* ↑ «Aurun, el fenómeno que enciende Granada» (en castellà). [Consulta: 24 abril 2013].
* ↑ «Twitter se vuelca en el cumpleaños de David Lafuente miembro de Auryn» (en castellà). eleconomsita.es. [Consulta: 3 maig 2013].
* 1 2 «Pasión por Auryn» (en castellà). laprovincia.es. [Consulta: 23 novembre 2013].