OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Les granotes que demanen un rei

Les granotes que demanen un rei és una faula de Jean de La Fontaine d'origen grec.

## Argument

Les granotes demanen a Júpiter que els doni un rei digne d'elles. Primerament, el déu envia un tronc. Fa soroll en caure i atemoreix els animals, però aviat comproven que és inert i que poden pujar-hi al damunt. Aleshores creuen que el seu rei pot ser objecte de befa i demanen un altre monarca. Júpiter els envia una cigonya, que menja aleatòriament les granotes que vol. Elles es queixen al déu, però aquest afirma que han d'assumir les conseqüències de la seva petició.

## Anàlisi

El missatge explícit de la faula és que cal ser responsable amb el que es desitja i assumir els efectes de les pròpies decisions però la faula, ja des de temps de Fedre, ha estat llegida com un advertiment polític. De vegades cal acceptar el mal present per no tenir un mal pitjor en el futur. Les lectures polítiques posteriors han estat variades. En primer lloc, s'ha vist com una crítica a l'anarquisme, ja que són les granotes qui demanen que algú les governi i exigeixen a més que sigui ferm. Per contra, altres interpretacions han destacat que és preferible un rei amb poc poder (moviment) enfront un tirà o rei poderós que acaba matant els súbdits a plaer.

## Referències

* ↑ Thompson, Ian (2006). The Sun King's garden Louis XIV, André Le Nôtre and the creation of the gardens at Versailles. New York: Bloomsbury. p. 137. ISBN 1-58234-631-3. "I"
# Les grans banyistes (Cézanne, Londres)

Les grans banyistes és un quadre del pintor francès Paul Cézanne. Està realitzat en oli sobre llenç. El quadre es troba a la National Gallery de Londres, al Regne Unit, exhibit amb el nom de Bathers (Les Grandes Baigneuses). Va ser adquirit el 1964 gràcies a l'ajuda especial de la Max Rayne Foundation.
Cézanne va pintar banyistes més d'un cop, renovant el de la dona en el bany, fent d'ell una construcció moderna. Així ho va fer a partir de la dècada del 1870, en quadres en què els personatges es fonen amb la natura que els rodeja: Banyistes (1874-1875, Nova York), Tres banyistes (1879-1882, París), Cinc banyistes (1885-1887, Basilea), Gran banyista (1885-1887, París).
Les versions posteriors del mateix tema són de mides més grans i en ells s'exalta la forma geomètrica i el color com es mostra en aquest quadre o en Els banyistes de la Barnes Foundation (Merion, Pennsilvània), i Les grans banyistes de Filadèlfia.
EL tractament que dona a les figures despullades en un paisatge és completament diferent al dels mestres de segles precedents, com Ticià o Poussin. No es tracta aquó de figures mitològiques o literàries. Tampoc no les representa segons els cànons de l'anatomia tradicional. Pinta les banyistes en diverses postures: unes dretes, altres sentades, altres tumbades. Els cossos i les postures estan reduïts a elements vius que estan ja propers a l'abstracció, i el mateix es pot aplicar al paisatge. Les banyistes s'integren en la natura que les rodeja.

## Referències

* 1 2 Carrassat, P. F. R.. Maestros de la pintura. Spes Editorial, S.L., 2005. ISBN 84-8332-597-7.
* 1 2 Cirlot, L. National Gallery (Col. «Museos del Mundo», Tom 1) p158 159. Espasa, 2007. ISBN 978-84-674-3804-8.
* ↑ von Lengerke, Christa. «Del Impresionismo al Art Nouveau» a Los maestros de la pintura occidental (p 152). Taschen, 2005. ISBN 3-8228-4744-5.

## Enllaços externs

* Article sobre el quadre al web de la National Gallery
# Lila Yolanda Andrade

Lila Yolanda Andrade (Ciutat de Mèxic―3 de novembre de 2015) va ser una educadora, escriptora i guionista mexicana. Va estudiar llengua i literatura espanyola havent-se graduat en la Facultat de Filosofia i Lletres en la Universitat Nacional Autònoma de Mèxic.

## Llibres

* 1982, El sabor de las aves
* 2011, La infamia contra la mujer a través de los siglos

## Guions

* 1967, Adriana
* 1969, Tú eres mi destino
* 1986, Herencia maldita
* 1989, Lo blanco y lo negro
* 1995, Bajo un mismo rostro
* 1996, Bendita mentira
* 1997, Mujer, casos de la vida real

## Referències

* ↑ oemenlinea. «Mor l'escriptora Lila Yolanda Andrade», 08-11-2015. Arxivat de l'original el 2015-11-08. [Consulta: 8 desembre 2015].
# Lisbon

«Lisbon» té aquests significats:
Geografia:
* Lisbon (Dakota del Nord)
* Lisbon (Florida)
* Lisbon (Illinois)
* Lisbon (Iowa)
* Lisbon (Louisiana)
* Lisbon (Maine)
* Lisbon (Nova Hampshire)
* Lisbon (Ohio)
* New Lisbon, població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin.
Miscel·lània:
* Lisbon (disc), disc del grup Angra
* Sporting Lisbon
# Les Abrets

Les Abrets és un municipi delegat francès, situat a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, al departament de la Isèra. L'1 d'abril de 2016 va fusionar amb La Bâtie-Divisin i Fitilieu i formar el municipi nou Les Abrets-en-Dauphiné.

## Referències

* ↑ Arrêté du 30 décembre 2015 portant création de la commune nouvelle de Les Abrets en Dauphiné (francès)
# Linden

«Linden» té aquests significats:
# Llengües Left May

Les llengües Left May o Arai constitueixen una petita família lingüística de mitja dotzena de llengües molt semblants entre sí, però sense ser mútuament intel·ligibles. Es parlen a la Nova Guinea Central, a la conca del riu Left May. El número de parlants d'aquestes llengües no supera els 2000. Foley (2018) classifica la família Left May com a família lingüística independent, mentre que Usher (2020) les vincula amb les llengües amto-musanes.
El membre millor documentat és la llengua ama.

## Llengües

Els membres de la família Left May són l'iteri, el nakwi, l'ama, el nimo, l'owiniga i, potser, el bo.

## Classificació

Foley (2018) suggereix la següent classificació.

### Família Left May

* Branca occidental: Ama, Nimo, Iteri, Bo
* Branca oriental: Owiniga
L'iteri i el bo presenten una relació estreta entre sí.
Usher (2020) no reconeix la branca occidental primària.

### Família arai

* Ama
* Nimo – Nakwi
** Nakwi
** Nimo
* Owiniga
* Arai occidental
** Bo
** Iteri - Rocky Peak
*** Iteri
*** Rocky Peak

## Relacions externes

Malcolm Ross (2005) relaciona les llengües Left May amb la família kwomtari – baibai i els anomena Left May - kwomtari, basant-se en les similituds en els pronoms.
Timothy Usher vincula les llengües Left May amb la família veïna amto-musana i la llengua aïllada pyu, els agrupa en la família arai-samaia. Tanmateix, Foley (2018) atribueix les similituds lèxiques entre les famílies mencionades més al contacte que a la relació.
Foley assenyala que les llengües Left May mostren bastantes diferències de les altres famílies de la conca sepik-ramu quant a la seva tipologia, que més aviat s'assembla a la família trans-novaguineana. Per exemple, les llengües Left May i trans-novaguineanes solen marcar el cas ergatiu, a diferència de la majoria de llengües de la conca del sepik-ramu. Tot i això, els parlants de les dues famílies històricament eren enemics, de manera que hi mancaven escenaris de contacte rellevants. Les similituds tipològiques presents potser es deuen a la casualitat, al contacte en temps més remots, o fins i tot a una relació genètica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Foley, William A. «The Languages of the Sepik-Ramu Basin and Environs». A: The Languages and Linguistics of the New Guinea Area: A Comprehensive Guide. 4. Berlín: De Gruyter Mouton, 2018, p. 197-432. ISBN 978-3-11-028642-7.
* 1 2 NewGuineaWorld, Arai and Samaia Rivers
* ↑ NGW, Arai River

## Vegeu també

* Llengües papús
# Licini Cras Dives

Licini Cras Dives - Licinius Crassus Dives (llatí) - va ser un magistrat romà. La relació amb altres membres de la gens Licínia no ben està establerta però se suposa que el seu nom era Publi i podria ser el mateix personatge conegut per Publi Licini Cras. L'any 59 aC era pretor i Luci Vetti va ser portat davant seu acusat de conspiració contra la vida de Pompeu.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 881-882.
# Llenguatge de programació G

El llenguatge de programació G, codi G, en anglès G-code, també conegut com a RS-274, és el nom que habitualment rep el llenguatge de programació més usat en control numèric i amb implementacions com Siemens Sinumeric, FANUC, Haas, Heidenhain o Mazak. És usat principalment en automatització i forma part de l'enginyeria assistida per ordinador. Genera arxius amb extensió .gcode.

## Referències

* ↑ «Beginners Guide to 3D Printing G-Code Commands | Simplify3D» (en anglès americà). [Consulta: 14 maig 2023].
* ↑ G-Code for CNC Programming (2022 Update)Autodesk
* ↑ Dejan. «G-code Explained | List of Most Important G-code Commands» (en anglès americà), 06-05-2020. [Consulta: 14 maig 2023].

## Vegeu també

* Enhanced Machine Controller
* STL
* Tallador
# Card marí

El card marí o panical marí (Eryngium maritimum) és una espècie del grup dels cards que pertany a la família de les apiàcies. És originària de les regions costaneres d'Europa, al nord arriba fins al sud d'Escandinàvia i al sud al litoral del nord d'Àfrica, i sovint es cultiva com planta ornamental per les seves flors de color blau metàl·lic. Es troba prop de la costa a tots els Països Catalans en les platges arenoses i en les dunes. Des del nivell del mar als 100 m d'altitud. Floreix de maig a agost. Eryngium: és el nom del gènere d'aquesta planta i probablement fa referència als eriçons: "Erinaceus" però també pot ser que es refereixi a la paraula grega "eruma" (= protecció), per les flles espinoses que protegeixen aquestes plantes. maritimum: epítet del llatí que significa "marítim, proper a la costa".
És una planta perenne espinosa i glabra de fins a 60 cm d'alt. Les fulles són coriàcies palmatipartides o palmatisectes amb el nervi blanc molt prominent;bràctees obovat cuneades. És una planta psamòfila, és a dir que creix preferentment en terrenys arenosos i té una roseta basal d'on broten tiges dures i espinoses de color blau o platejat. Les tiges tendres es consumeixen de vegades com els espàrrecs els quals es consideren tradicionalment afrodisíacs. tal com se cita a l'obra de Shakespeare, Falstaff.

## Referències

* ↑ Bolòs, Oriol; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans. Ed. Barcino. Barcelona, 1984. ISBN 9788472265974.
* ↑ a Epítets Botànics
* ↑ William Shakespeare. «The Merry Wives of Windsor». Open Shakespeare. Open Knowledge Foundation. Arxivat de l'original el 2010-11-27. [Consulta: 14 octubre 2012].

## Enllaços externs

* Further information and images
# Card sharing

El card sharing és un mètode pel que alguns receptors independents obtenen accés simultani a una xarxa de televisió de pagament, compartint l'ús d'una targeta legítima d'abonat d'un canal d'accés condicional. Típicament, la targeta legítima està connectada a un ordinador personal (o Dreambox) que està connectat a Internet, i està configurat per proporcionar la paraula de control legítimament desxifrada a altres receptors que demanen la informació. Aquesta paraula de control desxifrada és llavors usada per decodificar un servei d'accés condicional codificat, com si cadascun dels altres receptors estigués usant la seva pròpia targeta d'abonat.

## Ús legal (funcionalitat multi-pantalla)

El cardsharing es pot considerar legítim en la mateixa llar amb una funcionalitat "multi-pantalla". Els proveïdors de contingut sovint permeeen visualitzar els canals amb una segona targeta intel·ligent, mitjançant un suplement. Un exemple és el canal Sky de multi-pantalla, al Regne Unit. No obstant això, en alguns casos, el contracte entre l'abonat i el proveïdor implícitament o explícita prohibeix compartir aquest tipus de targeta. Hi ha molts tutorials d'ajuda en línia per arribar a saber com implementar un sistema d'aquest tipus.

## Referències

* ↑ http://www.eurasip.org/Proceedings/Ext/IST05/papers/60.pdf

## Vegeu també

* Nagravision

## Enllaços externs

* http://www.nagra-france.fr/histoire.htm&title=Historique%20sur%20le%20site%20officiel Històric del website oficial
* http://claude.gendre.9online.fr/nagra.htm&title=Le%20%22Nagra%22 El Nagra
* ((en anglès)) Product History
# Carmen Sánchez Brufal

María del Carmen Sánchez Brufal (Alacant, 19 de novembre de 1958) és una política i pedagoga valenciana, militant del Partit Socialista del País Valencià (PSPV).
Llicenciada en Pedagogia, ha exercit de pedagoga al Centre de Discapacitats d'Adults d'Alacant des del 1982. Ha estat regidora a l'Ajuntament d'Alacant des de 1995 a 2003 en una primera etapa, i des de 2007 fins al 2011. A les eleccions a les Corts Valencianes de 2003 fou la segona a la llista del PSPV per Alacant. Un any abans, fou candidata a les eleccions primàries celebrades al si de l'agrupació socialista alacantina per tal de triar al candidat a l'alcaldia. Una elecció que es va resoldre a favor de Blas Bernal.
A la darrera etapa com a regidora, Sánchez Brufal fou la portaveu del grup socialista entre el novembre de 2010 i el maig de 2011, després que l'anterior portaveu Roque Moreno renunciara al vore's implicat al cas Brugal. Deixà la política després de les eleccions locals de 2011 farta dels enfrontaments interns al PSPV d'Alacant.

## Referències

* ↑ «Carmen Sánchez Brufal, nueva portavoz del grupo socialista» (en espanyol). La Verdad, 10-11-2010. [Consulta: 7 abril 2012].
* ↑ «Carmen Sánchez Brufal renuncia a su acta de concejal» (en espanyol). El Mundo, 31-05-2011. [Consulta: 7 abril 2012].

## Enllaços externs

* Nota biogràfica a la web del PSPV
* Biografia de polítics valecians Arxivat 2009-09-20 a Wayback Machine.
# Carmen Solero Asturiano

Carmen Solero Asturiano (València, 20 de febrer de 1914 - 21 de juliol de 1996) fou una mestra comunista valenciana.
Va nàixer a València el 1914. Sa mare era portera i son pare policia municipal. Es va casar molt jove –als 18 anys– pel civil, amb el pintor valencià Francisco Carreño Prieto, de qui després es divorciaria. El marit, quan esclata la guerra, s'havia integrat en la secció d'arts plàstiques de l'Aliança d'Intel·lectuals Antifeixistes i havia fet nombrosos cartells. El 1956 es traslladà a Palma, on ocupà una càtedra de dibuix. Es va casar de nou amb Carmen Gómez, filla del pintor Constantino Gómez, professor de pintura i dibuix al col·legi de l'Alameda de València, l'Institut per a l'ensenyament de la dona, que es regia per la docència de la Institució Lliure d'Ensenyança.
Per la seua banda, Carmen Solero va arribar a l'URSS enviada –en companyia de Concha Bello, ambdues amigues íntimes d'Alejandra Soler– en comissió de serveis pel Ministeri d'Instrucció Pública de la República. Com molts altres mestres espanyols, hi atengueren l'educació dels xiquets evacuats d'Espanya per la Guerra Civil. La major part dels xiquets procedien del País Basc i d'Astúries –entre aquests últims hi havia els germans de Francisca Puelles, Amaya, dona de Vicente Muñoz Suay. Aquests mestres impartien classes a les Cases de nens, normalment en el camp pels voltants de Moscou, i residien en pavellons annexos al principal, on es trobava l'escola, les dependències dels xiquets, els menjadors i la infermeria.
Carmen Solero i Concha Bello vivien a Prarda. La Segona Guerra Mundial separaria les amigues. Alejandra Soler va marxar al sud i després a l'oest de Rússia, fins que, després de moltes peripècies que relata en el seu llibre La vida es un río caudaloso…, tornà a Moscou amb el seu marit, Arnaldo Azzati, i es retrobà amb Carmen Solero. Com que no tenien casa, Carmen, que s'havia casat amb Peregrín Pérez –heroi de la guerra espanyola i cap militar en la Segona Guerra Mundial–, els va cedir una habitació en un pis comunal, mentre ella estudiava en una escola del partit. Hi visqueren part de l'any 46 i el 47.
Carmen Solero tornà amb Arnaldo i Alejandra a Espanya i va viure amb ells a Madrid, fins que va aconseguir una feina de mestra en una escola privada de València. Amb el temps tornaria amb Alejandra en un viatge a Moscou, també feren altres viatges, com a la Xina, a Mèxic… No va tenir fills. Al final de la seua vida s'estigué en una residència de Torrent (Horta Oest), malalta d'Alzheimer, d'on s'escapava contínuament. Va morir a València, a la clínica El Consuelo, el 1996.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Carmen Solero Asturiano». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Carrer d'Isaac Albéniz (Tiana)

El Carrer d'Isaac Albéniz és una via pública de Tiana (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt de construccions situades a ambdós costats de la cèntrica Avinguda Albéniz, que representa la continuació de la carretera Montgat-Mollet. Es tracta d'un eixample de l'antic nucli urbà, realitzat a començaments de segle. No es pot dir que es tracti d'un conjunt de construccions homogènies pel que fa a l'estil, però conserva obres importants, entre les quals destaca el Casino de Tiana, de l'arquitecte Ramon Maria Riudor i Capella, d'estil modernista i de grans dimensions (1910); és també considerat modernista el petit edifici de l'antiga estació del tramvia de Tiana. També es poden trobar obres de tipus eclèctic del mateix Ramon M. Riudor, com és l'edifici situat just al davant del Casino.

## Referències

* ↑ «Carrer d'Isaac Albéniz». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Casa Piriú

La Casa Piriú és una obra de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa es troba distribuïda en tres nivells, formant dos volums relacionats per la circulació vertical. A la planta baixa, per on es realitza l'accés, es troben la cuina, el menjador i, formant un volum quadrat que es projecte cap a l'exterior sota els porxos, la sala d'estar. El nivell del replà de l'escala dona accés el segon volum, de planta quadrada i d'una sola alçada, que conté dos dormitoris amb dos banys. A la planta superior hi ha l'estudi i el dormitori principal. Els pilars vistos que formen els porxos són metàl·lics i de secció quadrada. Les façanes són arremolinades i pintades de blanc, contrastant, així, amb les perifèries negres de les obertures.

## Referències

* ↑ «Casa Piriú». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Carles I Gonzaga-Nevers

Carles I Gonzaga-Nevers -en italià Carlo I di Gonzaga-Nevers i en francès Charles Ier Gonzague- (París, 6 de maig del 1580 - Màntua, 22 de setembre del 1637) fou duc de Nevers i de Rethel, príncep d'Arches, duc de Màntua i de Montferrat.

## Família

Era fill del duc Lluís I (1539-1595) i de la duquessa Enriqueta de Cleves (1542-1601). L'1 de febrer de 1599 es va casar a Soissons amb Caterina de Lorena (1585-1618), filla del duc de Mayenne Carles de Mayenne, i d'Enriqueta de Savoia-Villars (1541-1611). El matrimoni va tenir sis fills:
* Francesc (1606-1622).
* Carles (1609-1631), casat amb Maria Gonzaga de Màntua (1609-1660).
* Ferran (1610-1632).
* Maria Lluïsa (1611-1667), casada primer amb el rei Ladislau IV de Polònia, i després amb el seu germà Joan Casimir Vasa.
* Bernarda (1614-1637).
* Anna Maria (1616-1684), casada primer en secret amb Enric II de Lorena, i en anul·lar-se amb Eduard de Wittelsbach (1625-1663).

## Biografia

Als 26 anys va fundar la ciutat de Charleville-Mézières a Rethel, que es convertiria en la capital del seu principat.
El 1627 en morir el seu cosí Vicenç II Gonzaga, darrer descendent de la línia directa dels Gonzaga va rebre el dret de successió del Ducat de Màntua. Però es va trobar amb l'oposició del duc de Savoia, Carles Manuel I, a part de l'oposició de l'imperi i d'Espanya que no veien bé una presència francesa tan a prop del Ducat de Milà. Tot plegat va originar la guerra de successió de Màntua.
Carles comptava amb el suport del rei de França Lluís XIII, encara que no va intervenir militarment quan l'emperador assetjà la ciutat de Màntua. Amb un exèrcit francès de 20.000 homes al Piemont, el 1630, va obligar el nou duc de Savoia, Víctor Amadeu I a abandonar l'aliança amb Espanya i a reconèixer els drets de Carles a canvi de territoris a Trino i a Alba en la firma del Tractat de Cherasco.
Amb tot, l'assetjament de Màntua per part dels exèrcits espanyols i del Sacre Imperi es va allargar fins al 1630 quan la ciutat, debilitada per la pesta i per la fam fou saquejada brutalment.
Les successives accions diplomàtiques van permetre a Carles tornar a Màntua, però el ducat es trobava totalment devastat i arruïnat, fins al punt que va necessitar ajut d'altres corts italianes. Per tal de redreçar l'economia es va veure obligat a vendre tota la col·lecció d'art de la seva família.
En morir, va deixar el govern al seu net Carles II, sota la regència de la seva mare Maria Gonzaga de Màntua.

## Bibliografia

* Giuseppe Coniglio: I Gonzaga. Varese, Dall'Oglio, 1967
* Lorenzo Bignotti: La Zecca di Mantova e Casale (Gonzaga). Mantova, Grigoli, 1984
* Jacques Pillehotte: Discours de ce qui s'est passé au voyage de monseigneur le Duc de Nevers, et principalement au siège de Bude en Hongrie, au mois d'Octobre 1602. A Madame La Duchesse de Longueville sa sœur unique. À Lyon, 1603. Rés. 314976 Mi 1474

## Enllaços externs

* Euweb : Casa de Gonzaga
* Circolo Culturale I Marchesi del Monferrato
# Casa al carrer Joaquim Vayreda, 7 (Olot)

La Casa al carrer Joaquim Vayreda, 7 és una obra d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una casa situada en el Xamfrà del carrer J. Vayreda i el carrer Darnius.

## Descripció

De planta rectangular i teulat a dues aigües. Disposa de soterranis, amb tres obertures, planta i pis superior. Recentment es va afegir un segon pis. La porta d'accés a l'edifici és descentrada amb àmplia reixa de ventilació, la caixa de l'escala és desplaçada respecte a l'eix d'entrada; dues arcades separen el vestíbul de l'escala. Les obertures es troben repartides simètricament i estan emmarcades per estuc imitant pedra. Cal ressaltar la franja d'estuc amb motius de dents de serra que corre sota els balcons del pis, sostingut per mènsules. La façana que dona al jardí té dobles balconades amb arcs de mig punt ultrapassats. L'antic teulat era sostingut per moltes mènsules ornades amb motius florals.

## Història

A principis del segle XX conviuran a Olot el Modernisme i el Noucentisme; aquest darrer, amb diferents corrents i contradiccions, tindrà la seva puntual aplicació a la capital de la Garrotxa. L'ala més típica i normativa és representada pel Grup Escolar Malagrida i la Biblioteca Popular de la Mancomunitat, avui desapareguda. Un altre corrent noucentista s'entronca amb l'arquitectura europea del moment i està representada per l'arquitecte Rafael Masó. Hi ha un tercer grup que accentua els aspectes eclèctics, historicistes i fins i tot acadèmics.

## Referències

* 1 2 3 4 Text importat de: «Casa del carrer Joaquim Vayreda, 7». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural. Llicència CC-0 [Importat: 23 setembre 2016] (Vegeu l'avís legal per a reutilitzacions).
# Casa del Doctor Franch

La Casa del Doctor Franch és una obra de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici unifamiliar de planta rectangular i garatge, formada per planta baixa i pis, amb porxo d'entrada i envoltada per un jardí. La coberta és a dues aigües, les façanes són arrebossades i enguixades. La casa segueix un ritme simple i harmònic.

## Referències

* ↑ «Casa del Doctor Franch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 maig 2021].