OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bergenia tianquanensis

Bergenia tianquanensis és una espècie de planta del gènere Bergenia que pertany a la família de les Saxifragàcies. La planta creix en les esquerdes de les roques, a 2200-3300 metres al centre de Sichuan (Tianquan Xian) (Xina).
Són herbes perennes d'uns 25 cm d'alçada. Els rizomes són de color marró fosc gruixudes i escamoses. Les fulles totes són basals. El pecíol és una part pilosa sense beina d'uns 1,5 cm. El revestiment de base és ciliat rígidament al marge. El limbe és obovada a àmpliament així de 4,9 a 8,4 × 4,3 a 8,8 cm coriàcia les dues superfícies subsèssil glandular cuneades base dentada i marge serrat rígidament ciliats àpex obtús. La inflorescència és cimosa d'uns 7-11,5 cm. Les branques i pedicels glandulars peludes. Els sèpals erectes subligulat 9-10 × 4-5,6 mm coriàcies subsèssils glandular venes confluents sobretot en l'àpex de marge glabra àpex obtús. Els pètals són de color vermellós el·líptiques d'uns 1,6 × 1 cm, venes moltes la base es van estrènyer en una arpa d'uns 3 mm àpex obtús. Els estams d'uns 1,2 cm; filaments subulada. L'ovari semiinferior de forma ovoide d'uns 6 mm. Tenen dos estils que fan aproximadament 1 cm. Les flors floreixen entre maig i juny.

## Taxonomia

Bergenia tianquanensis va ser descrita per J.T. Pan i publicat a Acta Phytotaxonomica Sinica 32(6): 571–573, pl. 1. 1994.

## Vegeu també

* Saxifragàcies

## Referències

* 1 2 Bergenia tianquanensis a Flora of China
* ↑ «Bergenia tianquanensis». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 28 octubre 2014].

## Bibliografia

* Flora of China Editorial Committee. 2001. Flora of China (Brassicaceae through Saxifragaceae). 8: 1–506. In C. Y. Wu, P. H. Raven & D. Y. Hong (editors) Fl. China. Science Press & Missouri Botanical Garden Press, Beijing & St. Louis.
# Sant Josep de Cal Baró

La capella de Sant Josep és la capella particular de Cal Baró, de Bóixols, en el terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Com la casa de Cal Baró, en la qual està integrada, aquesta capella és al nord de la carretera L-511, al costat de l'escola del poble i a prop del cementiri. La resta del poble és tota a migdia de la carretera esmentada. Tota la façana de llevant del temple, l'única visible des de l'exterior, és al llarg d'aquesta via de comunicació.
És una petita església datable a l'Edat moderna, ocupa el sector nord-est de la casa de Cal Baró, i no s'hi celebra culte des de fa molts anys.

## Etimologia

Capella de Cal Baró, de Bóixols, advocada a sant Josep.
# Cantó de Neuilly-en-Thelle

El cantó de Neuilly-en-Thelle és una divisió administrativa francesa del departament de l'Oise i del districte de Senlis. El cap cantonal és Neuilly-en-Thelle i agrupa 15 municipis.

## Municipis

| Municipi | Població* | Codi postal | Codi INSEE |
| Balagny-sur-Thérain | 1 418 | 60250 | 60044 |
| Belle-Église | 561 | 60540 | 60060 |
| Boran-sur-Oise | 2 123 | 60820 | 60086 |
| Chambly | 9 138 | 60230 | 60139 |
| Cires-lès-Mello | 3 585 | 60660 | 60155 |
| Crouy-en-Thelle | 988 | 60530 | 60185 |
| Dieudonné | 836 | 60530 | 60197 |
| Ercuis | 1 566 | 60530 | 60212 |
| Foulangues | 167 | 60250 | 60249 |
| Fresnoy-en-Thelle | 818 | 60530 | 60259 |
| Le Mesnil-en-Thelle | 2 089 | 60530 | 60398 |
| Morangles | 294 | 60530 | 60429 |
| Neuilly-en-Thelle | 3 064 | 60530 | 60450 |
| Puiseux-le-Hauberger | 790 | 60540 | 60517 |
| Ully-Saint-Georges | 1 819 | 60730 | 60651 |
* Dades del 1999

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1945-1976 | René Quentier | RPF després CNRS després UNR després UDR | |
| 1976-1982 | Georges Vogel | PCF | |
| 1982-1988 | Raymond Roy | CNIP | |
| 1988-2001 | Michel Françaix | PS | Diputat |
| 2001-2008 | Cécile Brémard | dvd després UMP | |
| 2008-… | Gérard Auger | PS | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Vegeu també

* Cantons de l'Oise
# Carl Seemann

Carl Seemann (Bremen, 8 de maig de 1910 - Friburg de Brisgòvia, 26 de novembre de 1983) va ser un músic alemany, pianista, professor de piano i director de la Universitat de Música de Friburg.
Després de graduar-se a l'escola secundària, que Carl Seemann va completar en un institut humanista de Bremen, va començar inicialment a estudiar teologia i estudiar música. Va decidir estudiar música d'església a Leipzig. Els seus professors van ser Karl Straube, Günther Ramin, Kurt Thomas i Carl Adolf Martienssen. Després de graduar-se, Seemann inicialment va treballar com a organista a Flensburg i Verden. Des de 1935, es dedicà principalment a la seva carrera i pianista a la docència - Seemann posteriorment va tenir professors i classes magistrals a Kiel, Estrasburg i Friburg de Brisgòvia. Del 1964 al 1974 va dirigir l'acadèmia estatal de música.
Molts enregistraments, però sobretot les aparicions en duo amb el violinista Wolfgang Schneiderhan, van fer de Seemann una de les figures més grans de la música alemanya de postguerra. No obstant això, l'atenció del públic es va dirigir als pianistes russos, cada cop més dominants, com Emil Gilels, Vladimir Horowitz i Sviatoslav Richter. Això pot ser també una conseqüència de l'estil d'interpretació més fictici de Seemann, prescindit d'art virtuós.
El 1999, la reedició de diversos enregistraments de "Deutsche Grammophon" amb el títol The Legacy va comportar una mena de "renaissance marítim". Al llibret del casset, el crític Joachim Kaiser, al llibre del qual Grans pianistes en el nostre temps (Piper, Múnic 1965; nova edició 1996, ISBN 3-492-22376-1) Carl Seemann no apareix, tracta l'art de Seemann en un assaig.
El seu ajudant a Freiburg va ser Fany Solter. A la seva classe magistral, a el director d'Hortense von Gelmini.
El nebot de Carl Seemann, Hellmut Seemann, dirigeix el "Klassik Stiftung Weimar".

## Referències

* 1978 Reinhold-Schneider-Preis der Stadt Freiburg für Musik
# Casa a Surri

La Casa a Surri és una casa del municipi de la Vall de Cardós (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de grans dimensions amb façana principal orientada a l'est, integrada per planta baixa i quatre pisos alts, l'últim en el pinyó de la coberta destinat a colomar i golfes. La façana es troba a la paret mestra perpendicular al cavall que suporta el llosat de llicorella a dues aigües. Fins al nivell del segon pis els murs són de pedra vista, a partir d'aquí són coberts per un arrebossat. En el segon i tercer pis s'obren dues grans arcades de mig punt. La porta és d'arc rebaixat.

## Referències

* ↑ «Casa a Surri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Casa a Son 3

La Casa a Son 3 és una obra de Son, al municipi d'Alt Àneu (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular realitzada amb blocs irregulars de pedra granítica i pissarrosa, de planta baixa i tres pisos, el darrer de mansarda. La façana principal és orientada a l'est. Al centre s'obre un portal d'arc rebaixat amb dovelles de diferents mides disposades simètricament. Les que formen l'arc són totes relativament petites, excepte les dues extremes majors. Els muntants són formats per blocs de grans dimensions, disposats alternativament de forma horitzontal i vertical.
Damunt mateix l'arc de la portalada s'obre un balcó flanquejat per dues altres obertures. La mateixa distribució tripartita es troba al pis superior. Totes les obertures, finestres o balcons, presenten arcs rebaixats que arriben a ser quasi horitzontals, construïts amb aparell petit.

## Referències

* 1 2 «Casa a Son 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Cap Brau

El Cap Brau és una muntanya que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
El pic, de 2.831,2 metres, s'alça a la carena que separa la Capçalera de Caldes (O) i la Vall de Colieto (E); amb el Coll Arenós al sud i els Pics de Comalespada al nord-oest.

## Rutes

* Per la Vall de Colieto: Sortint del Refugi Joan Ventosa i Calvell, via l'Estany Gran de Colieto, l'Estany de la Roca i el Coll Arenós.

## Referències

* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Mapa Vall de Boí 1:25.000. Editorial Alpina. Cap Brau.
* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Mapa Carros de Foc 1:25.000. Editorial Alpina. Cap Brau.
* ↑ Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Caseta de l'Espelta

Caseta de l'Espelta és una masia del segle XVIII situada al municipi de Llobera, a la comarca catalana del Solsonès. Està feta de pedra i té planta baixa, primer pis i golfes, al costat de la porta principal hi ha una font d'aigua amb la data 1885 inscrita a la part superior. Al voltant de la masia hi ha altres edificacions i coberts d'ús agrícola.

## Referències

* ↑ «Caseta de l'Espelta». Catàleg de Masies i Cases Rurals - Pla d'Ordenació Urbanística de Llobera. Ajuntament de Llobera, abril 2011, pàg. 41. Arxivat de l'original el 29 de desembre 2021 [Consulta: 4 gener 2023].
* ↑ «Caseta de l'Espelta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Casa de la Rúbia

Casa de la Rúbia és un edifici al municipi de Vilafranca del Penedès inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La construcció és dins del recinte fortificat durant la Primera Guerra Carlina (Guerra dels Set Anys) i entre altres cases populars. Edifici entre mitgeres i d'una crugia. Consta de planta baixa i un pis, amb coberta de teula àrab. Hi ha una finestra rectangular al pis i el portal d'arc de mig punt adovellat. La seva particularització no té cap altre valor que el d'exemple. Aquesta tipologia és també usual en altres carrers de Vilafranca. En el mateix carrer de Montserrat poden trobar-se mostres d'aquesta tipologia d'arquitectura popular, als núms. 10 i 12.

## Referències

* 1 2 3 «Casa de la Rúbia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Casa de la República

La Casa de la República és la seu del Consell per la República i residència del MHP Carles Puigdemont, 130è president de la Generalitat de Catalunya i del mateix Consell. La Casa s'ubica a Waterloo, Bèlgica en el número 34 de l'Avinguda de l'Advocat.
En aquest edifici de dues plantes, a quatre vents, hi ha a la planta baixa diferents estances habilitades per facilitar les trobades del M.H.P., dels exconsellers a l'exili i del mateix executiu del Consell per la República amb personalitats, entitats i ciutadans de Catalunya, Europa o el Món.
Així mateix, l'espai no edificat davant la Casa de la República ha estat aprofitat per esdeveniments de caràcter mediàtic i fotografies col·lectives. A Waterloo l'oficina de turisme constata setmanalment entre 15 i 25 peticions d'informació per trobar la Casa de la República, car aquesta ha esdevingut un reclam turístic important.

## Referències

* ↑ Abel Yuste, Joan. «Cuixart i Puigdemont es conjuren a Waterloo per "tornar-ho a fer"». Ara. [Consulta: 12 gener 2022].
* ↑ «Govern a l'exili: com funcionarà i què farà?». [Consulta: 5 març 2018].
* ↑ «Puigdemont enseña el interior de “la casa de la república” en Waterloo» (en castellà). La Vanguardia, 13-03-2018. [Consulta: 12 gener 2022].
* ↑ «Show express» (en castellà). Arxivat de l'original el 2019-04-14. [Consulta: 24 febrer 2019].
* ↑ «Puigdemont, un bon afer per al turisme de Waterloo» (en francès). [Consulta: 24 febrer 2019].
# Carlos Molinero Varela

Carlos Molinero Varela (1972) és un guionista i escriptor espanyol. Es va formar en el món de la literatura en el Taller d'Escriptura de Madrid d'Enrique Páez i estudià guionatge a l'Escola de Cinema de la Comunitat de Madrid (ECAM). Després d'escriure els guions d'algunes sèries de televisió com Querido maestro (1998) i Fernández y familia (1998), el 2001 va debutar com a director de cinema amb Salvajes amb la que fou nominat al Goya al millor director novell i fou guardonat amb el Goya al millor guió adaptat, que va compartir amb Jorge Juan Martínez, Clara Pérez Escrivá i Lola Salvador Maldonado.
El 2004 va escriure el guió de Cosas que hacen que la vida valga la pena de Manuel Gómez Pereira i ha escrit guions d'episodis de les sèries Paco y Veva (2004), Quart (2007), El comisario (2011), la fuga (2012), Las aventuras del capitán Alatriste (2015), Cuéntame cómo pasó (2017), Fugitiva (2018) i Brigada Costa del Sol (2019). El 2006 va dirigir el documental La niebla en las palmeras, que fou nominada al premi del jurat del Festival de Cinema de Tribeca. També va participar al Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Sitges amb els curtmetratges Marta juega sola (2015) i 1 minuto 30 segundos (2019). També va rebre un Premis Iris 2011 pels seus guions a Cuéntame cómo pasó
El 2014 va escriure la novel·la Verano de Miedo, que fou guardonada amb el Premi Minotauro.

## Referències

* ↑ Salvajes al web dels Goya
* ↑ Carlos Molinero al web del festival de Sitges
* ↑ Carlos Molinero a anikaentrelibros.com
# Casa Domènech (Sant Feliu de Guíxols)

La Casa Domènech és una obra racionalista de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un bloc de sis apartaments idèntics, amb solàrium i piscina al terrat. Està situat a la part posterior de la finca ocupada per la casa Domènech-Girbau, aprofitant el desnivell del terreny.
Exteriorment l'edifici és un prisma de base rectangular. La distribució de l'habitatge-tipus es va fer amb l'objectiu que les habitacions s'orientessin en direcció SE, amb vista al mar, i que la part propera a la carretera de Palamós l'ocupes una façana llisa, pràcticament sense obertures.

## Història

L'edifici fou bastit per ser ocupat per sis germans, al costa de l'antiga casa dels pares, construïda el 1910 per Josep Goday. Data dels anys 1970-71 i és obra de l'Estudi S.D.P.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Domènech». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2018].
# Carrer del Born (Santpedor)

El Carrer del Born és un edifici del municipi de Santpedor (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El carrer estret de cases entre mitgeres segurament de disseny medieval però amb els actuals habitatges construït i remodelats al segle xviii. Al carrer s'hi entra per un pas format per un arc apuntat amb massisses dovelles i rebaixat a l'interior sobre el qual s'han ampliat els habitatges amb una construcció de dos pisos.

## Història

La vila de Santpedor va néixer a redós de l'església de Sant Pere la qual tenia documentada el 1081, la seva sagrera. L'any 1192 el rei Alfons I atorga a la vila una Carta de Franqueses, inici del creixement medieval i dels privilegis i mercat setmanal, fira anual, forn i mínima organització municipal. Sembla que al segle xii la vila de Santpedor era ja fortificada car al s.XIII és esmentat ja el vall antic i molts carrers. La definitiva fortificació, la que deuria marcar el ritme del creixement la distribució dels futurs habitatges fou la del segle xiv que suposà la remodelació total de la vila i el patró pel creixement posterior. A partir d'aquesta fortificació al segle xviii deuria remodelar-se la vila amb una munió de noves construccions.

## Referències

* 1 2 «Carrer del Born». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2015].
# Cartenna

Cartenna fou una ciutat de la costa de Numídia que després va quedar dins la província de Mauritània Cesariense sota el govern d'Octavi August. Estava situada a prop de la boca del riu Cartennus.
Fou colònia romana i estació militar. Per la situació als Itineraris es pensava que seria Mostaghanem però per una inscripció se sap sens dubte que és l'actual Tinis o Ténès, bastant més a l'est.
Destruïda pels vàndals i àrabs fou reconstruïda el 875 per àrabs o amazics retornats d'Hispània. Des de llavors es va dir Tinis. El 1520 la va ocupar Barba-roja. Sota domini francès (amb la grafia Tenes) es va establir una nova ciutat més important i moderna i l'antiga va passar a ser la Vella Tenes.

## Imperi Romà

L'emperador August hi va assentar els soldats de la segona legió (Plini el Vell. Naturalis Historia, V, 2.s.1).

## Referències

* 1 2 3 An Universal History, from the Earliest Account of Time, Volum 18 (en anglès). T. Osborne, 1748, p. 128.
* 1 2 Dictionary of Greek and Roman Geography (en anglès). William Smith, LLD, Ed., 1854.
# Cascoplecia insolitis

Cascoplecia és un gènere monotípic de dípter nematòcer extint que va viure al Cretaci inferior. Les seves restes fòssils foren trobades en ambre de Burmese. George Poinar, Jr., que descrigué el fòssil, va crear una nova família per a ell, Cascopleciidae. Una de les característiques de Cascoplecia eren tres ocels que emergien d'una protuberància en forma de banya. El gènere Cascoplecia conté només l'espècie tipus, Cascoplecia insolitis.

## Referències

* ↑ Poinar Jr., George «Cascoplecia insolitis (Diptera: Cascopleciidae), a new family, genus, and species of flower-visiting, unicorn fly (Bibionomorpha) in Early Cretaceous Burmese amber». Cretaceous Research, 31, 1, 2010, pàg. 71–76. DOI: 10.1016/j.cretres.2009.09.007.
# Casa Comuna de la Séquia de Montcada

La Casa comuna de la Séquia de Montcada, és la casa i la seu dels regants de la Séquia Reial de Montcada, està situada al carrer de les Germanies de Montcada a l'Horta Nord i és un dels dos edificis de què disposa l'entitat junt a la Casa de l'Assut a La Canyada a Paterna. L'edifici data de l'any 1953 i custodia l'arxiu de la Séquia de Montcada datat de 1268; és lloc de recepció d'autoritats i visitants, a més d'acollir les Juntes de govern, les tasques administratives i l'atenció al públic del secretari i el sequier. L'edifici forma part de la proposta de registre del patrimoni monumental de l'Horta Nord del Centre d'Estudis de L'Horta Nord.

## Referències

* ↑ «Les Séquies» (en anglès). Guia Horta Nord. Arxivat de l'original el 2017-03-18 [Consulta: 17 març 2017]. Arxivat 2017-03-18 a Wayback Machine.
* ↑ «séquia reial de Montcada | enciclopèdia.cat». [Consulta: 17 març 2017].
* ↑ «Portada del Archivo Histórico Nacional» (en castellà). [Consulta: 17 març 2017].
* ↑ «Reial Séquia de Montcada - CASA COMUNA» (en castellà). [Consulta: 17 març 2017].
* ↑ Ros i Ros, Alexandre. «Una proposta de registre del patrimoni monumental de l'Horta Nord». Centre d'Estudis de l'Horta Nord. [Consulta: 17 març 2017].
# Castell d'Isanta

El Castell d'Isanta és un castell que es troba al municipi de Lladurs (Solsonès), al costat de l'església romànica de Sant Agustí d'Isanta.

## Referències

* ↑ «Lladurs.cat».
# Casa Fèlix Fages

La Casa Fèlix Fages és un edifici modernista del municipi de la Garriga (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil, un habitatge unifamiliar aïllat. Consta de planta baixa, pis i golfa. Assentada damunt un sòcol de maçoneria. A l'estuc de les cantonades de li dona forma carreuada. La part superior de les obertures està emmarcada per uns elements geomètrics lineals i cintes. Els entrepilastres de la darrera planta estan esgrafiats amb exuberants dibuixos vegetals. En els límits del ràfec hi ha les pilastres.
És l'obra menys representativa de la primera etapa modernista de Manel J. Raspall. Per primera vegada en les seves obres apareixen forats circulars a les parets.

## Referències

* 1 2 «Casa Fèlix Fages». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Casa Fèlix Via

La Casa Fèlix Via és un edifici a la vila de Vilafranca del Penedès inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El carrer és d'origen gòtic, i segurament també romà, ja que es diu que era el lloc per on passava l'antiga Via Augusta. Dos portals (del primer pis d'una casa entre mitgeres) amb guardapols amb llinda motllurada acabada amb mènsules horitzontals que inclouen en el seu interior un arc conopial lobulat, i entre ells entrellaços d'una estilització gairebé flamígera.

## Referències

* 1 2 «Casa Fèlix Via». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Casa del Poeta Cabanyes

* Aquest article tracta sobre la casa del Poeta Cabanyes. Si cerqueu la masia de la família Cabanyes també a Vilanova i la Geltrú, vegeu «Masia d'en Cabanyes».
La Casa del Poeta Cabanyes és un monument del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres situat al nucli antic de Vilanova. Fa cantonada. És de planta baixa, dos pisos i golfes, amb coberta a dos vessants i terrat central. A la planta baixa hi ha el portal d'accés i diverses obertures d'arc rebaixat. Al primer pis hi ha balcons d'obertura rectangular amb barana de ferro, balcó corregut fent cantonada i tribuna d'estructura de fusta a la façana de la plaça. El segon pis presenta balcons més petits i les golfes tenen obertures ovals. L'edifici es corona amb una cornisa. Cal remarcar la conservació de part de la decoració interna, com les pintures de parets i sostres de les sales principals, que combinen els motius ornamentals i els figuratius de temàtica mitològica.
Les inicials L. C que hi ha al portal d'entrada fan suposar que fou Llorenç de Cabanyes i Fuster, pare del poeta Manuel de Cabanyes, qui ordenà la construcció d'aquesta casa. Segons s'explica a una làpida situada a la façana, aquí va néixer el poeta vilanoví l'any 1808. De 1932 data el projecte de reforma per obrir uns portals a la part de la planta baixa de la plaça de les Cols. La sol·licitud la va fer Roser Santacana, vídua de Cabanyes, i va encarregar-se de les obres l'arquitecte Antoni Pons i Domínguez.
A principis de segle xix, el pintor Pau Rigalt, establert a Vilanova durant la Guerra del Francès, va intervenir en la decoració de Can Cabanyes.

## Referències

* 1 2 3 «Casa del Poeta Cabanyes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].
# Casa Lummis

La Casa Lummis també conegut com El Alisal, és una casa rústica de pedra americana construït per Charles Fletcher Lummis al segle xix. És a prop del Rierol Sec, al nord-est de Los Angeles, Califòrnia del Sud. El nom de la casa significa allisar en espanyol. La propietat fa part de la llista del Registre Nacional de Llocs Històrics.

## Museu

La Casa Lummis és operat per la Societat Històrica de Califòrnia com museu històric. L'exterior de la casa està construït de pedra de rierol. La casa originalment contenia una torre de pedra, sinó que va ser posteriorment demolit. L'interior conté algunes col·leccions d'artefactes, així com còpies de molts llibres. El museu està obert al públic per a visites.

## Vegeu també

* Dia Internacional dels Museus

## Referències

* ↑ «Lummis House». freethingstodoinlosangeles.com. Arxivat de l'original el 2013-09-08. [Consulta: 20 setembre 2014].
* ↑ «Lummis House — The Hand-built Home of LA’s Biggest Booster». backyardtouristsla.com. Arxivat de l'original el 2014-06-09.

## Bibliografia

* William Bright; Erwin Gustav Gudde (30 November 1998). 1500 Califòrnia place names: their origin and meaning. University of California Press. p. 13 ISBN 978-0-520-21271-8.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial del museu Arxivat 2012-11-15 a Wayback Machine.