OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eduard Forés Boscà

Eduard Forés Boscà (la Pobla del Duc, La Vall d'Albaida, 23 de març de 1969) és un locutor de ràdio, presentador de televisió i cantant valencià.
Va passar la seua infància i adolescència a Gandia (la Safor). Després de guanyar un concurs de discjòqueis el 1988 de Ràdio Oliva, comença a treballar el 1991 a Radio Naranja de la COPE com a redactor-locutor dels informatius. Entre els anys 1991 i 1992 va compaginar la ràdio amb la televisió local de Gandia, on va presentar tota mena de programes. En l'estiu de 1993 es va presentar a diversos càstings per a Canal 9 i va ser seleccionat, fent la primera aparició al canal públic valencià el 4 d'octubre d'aquell any als informatius Notícies 9, com a presentador del bloc d'esports. Va ocupar eixe lloc durant cinc anys, fins que a l'agost de 1998 canvia de registre i presenta Tela Marinera, un magazín sobre notícies del cor amb Carolina Ferre, que va donar als dos presentadors molta popularitat i que es va mantenir en antena fins 2003. Eduard se'n va del programa el 2001 per a presentar el programa "Queda't amb Eduard", després del qual deixaria la televisió. Va deixar la televisió perquè va ser condemnat per tenir relacions sexuals amb una menor i gravar-ho en vídeo.
Després d'eixir dels platós, Eduard Forés s'integra com a cantant a l'Orquestra Montecarlo. El 2004 retorna esporàdicament a Canal 9 per presentar diversos programes, com Teles Copy, amb el seu germà Oscar Forés, o el show musical Abanibí (2005). El 2008 és contractat per Levante Televisión per presentar el programa esportiu El Murciélago.
L'estiu del 2020 torna a À Punt, juntament amb Carolina Ferre, al magazín La Terrassa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «À Punt recupera a Eduard Forés junto a Carolina Ferre para su programación de verano». ValenciaPlaza, 29-06-2020. [Consulta: 8 juliol 2020].
* ↑ González Molina, Sonia «Tela Marinera». Diccionario Audiovisual Valenciano. IVAC.
* ↑ «Condenado a prisión un presentador de Canal 9 por grabar sus relaciones sexuales con una menor» (en castellà), 25-07-2003. [Consulta: 18 agost 2024].
# Eleccions parlamentàries finlandeses de 1916

Les eleccions parlamentàries finlandeses del 1916 es van celebrar del 1r al 3 de juliol de 1916. El partit més votat fou el socialdemòcrata que va obtenir la majoria absoluta d'escons però no la majoria dels vots. És la única vegada en la història de Finlàndia que hi ha hagut majoria absoluta al parlament. Va ser un mandat curt de poc menys de set mesos, car ja el 1917 es van celebrar noves eleccions anticipades.

## Resultats

Resultats electorals d'1 de març de 1916 al Parlament finlandès
| Partits | Partits | Vots | % | Escons | +/- |
| | Partit Socialdemòcrata de Finlàndia | 376.030 | 47,24 | 103 | - |
| | Partit Finlandès | 139.111 | 17,49 | 33 | - |
| | Partit dels Joves Finlandesos | 99.419 | 12,50 | 23 | - |
| | Partit Popular Suec | 93.555 | 11,76 | 21 | - |
| | Partit Agrari | 71.608 | 9,00 | 19 | - |
| | Lliga de Treballadors Cristians | 14.636 | 1,84 | 1 | - |
| | Altres | 860 | 0,11 | - | - |
| | Total (participació 55,5%) | 795.209 | 100.0 | 200 | |
| Font: Tilastokeskus (www.stat.fi 2005) ||||||

## Referències

* ↑ «Taulukko: Eduskuntavaalit 1907-… [Taula: eleccions parlamentàries 1907-…]» (pdf) (en finès). Vaalit [Eleccions]. Ministeri de Justícia Departament de Democràcia i Drets Públics.
* ↑ Vaalikausien alkamis- ja päättymisajat Vaalikaudet, Eduskunta
* ↑ Mackie, Thomas T.; Roose, Richard. The International Almanac of Electoral History (en anglès). Springer, p. 243. DOI 10.1007/978-1-349-09851-4.
# Els morts del llac Constança: Maledicció de les profunditats

Els morts del llac Constança: Maledicció de les profunditats (originalment en alemany, Die Toten vom Bodensee – Fluch aus der Tiefe) és una pel·lícula de televisió germanoaustríaca d'ORF i ZDF del 2020 dirigida per Michael Schneider. És la desena entrega de la sèrie de crims Els morts del llac Constança. Es va emetre per primera vegada el 2 de gener de 2020 al canal ORF 2. La pel·lícula es va emetre a ZDF el 10 d'abril del mateix any. El 2021 es va estrenar el doblatge en català a TV3.

## Sinopsi

Després de treure un tresor de 273 monedes d'or del fons del llac Constança, l'autor de la troballa, Florian Friedrichs, és trobat mort d'un cop al cap i amb la boca cosida. Quan Thomas Egger, el forense, li descús els punts apareix una altra moneda, com si, simbòlicament, hagués de morir ofegat per l'or. L'equip d'investigadors, de nou acompanyats per Michael Oberländer, amic de la parella de la víctima, s'endinsa en un món medieval de rituals i llegendes. Segons la història de Bregenz, 400 anys enrere, amb la pesta negra assotant la regió, les autoritats eclesiàstiques van fer un tracte amb una bruixa: pfennigs d'or pur a canvi de deslliurar els habitants d'aquella desgràcia. L'or va desaparèixer misteriosament, envoltat de rumors de malediccions, també pels que mai arribessin a recuperar-lo.

## Producció

El rodatge va tenir lloc juntament amb l'onzena part La processó de la sang del 16 d'abril al 20 de juny de 2019 al llac de Constança i als seus voltants.
La pel·lícula va ser produïda per Graf Filmproduktion GmbH i Rowboat Film- und Fernsehenproduktion, amb la participació de l'Österreichischer Rundfunk i la ZDF. La producció va comptar amb el suport del Fernsehfonds Austria i l'estat de Vorarlberg.
Hjalti Bager-Jonathansson va ser el responsable del so; Christine Egger, dels decorats; Heike Werner, del disseny de vestuari i Birgit Beranek i Fatma Reil, del maquillatge.

## Rebuda

A Àustria, la primera emissió a ORF el 2 de gener de 2020 va ser vista per una mitjana de 637.000 persones. La primera emissió a ZDF el 10 de febrer de 2020 va arribar a 6,89 milions d'espectadors, amb una quota de 21,7%.

## Referències

* ↑ «Els morts del llac Constança: Maledicció de les profunditats». ésAdir. [Consulta: 26 març 2022].
* 1 2 3 Graf Filmproduktion GmbH – Die Toten vom Bodensee – Fluch aus der Tiefe. Abgerufen am 11. Dezember 2019.
* ↑ Rowboat Film- und Fernsehproduktion GmbH: Die Toten vom Bodensee – Fluch aus der Tiefe. Abgerufen am 11. Dezember 2019.
* ↑ «Karl Markovics und Stefan Pohl lösen „Das letzte Problem“» (en alemany), 03-01-2020. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ Spitz, Niklas. «Primetime-Check: Montag, 10. Februar 2020» (en alemany). Quotenmeter.de, 11-02-2020.

## Enllaços externs

* Els morts del llac Constança: Maledicció de les profunditats al web de Rowboat Film- und Fernsehproduktion GmbH (alemany)
* Els morts del llac Constança: Maledicció de les profunditats al web de Graf Filmproduktion GmbH (alemany)
* Els morts del llac Constança: Maledicció de les profunditats a ZDF (alemany)
# Elisabeth Willeboordse

Elisabeth Willeboordse (Middelburg, 14 de setembre de 1978) és una esportista neerlandesa que va competir en judo.
Va participar en els Jocs Olímpics de Pequín 2008, obtenint una medalla de bronze en la categoria de –63 kg. Va guanyar dues medalles al Campionat Mundial de Judo, plata en 2009 i bronze en 2007, i tres medalles al Campionat Europeu de Judo entre els anys 2005 i 2010.

## Palmarès internacional

Jocs Olímpics :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2008 | Pequín ( R.P. de la Xina) | 3 | –63 kg |
| Campionat Mundial ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2007 | Rio de Janeiro ( Brasil) | 3 | ?63 kg |
| 2009 | Rotterdam ( Països Baixos) | 2 | –63 kg |
| Campionat Europeu ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2005 | Rotterdam ( Països Baixos) | 1 | –63 kg |
| 2006 | Tampere ( Finlàndia) | 3 | –63 kg |
| 2010 | Viena ( Àustria) | 1 | –63 kg |

## Referències

* ↑ «Elisabeth Willeboordse» Arxivat 2011-09-14 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Elisabeth Willeboordse» en Judoinside.com (anglès)

## Enllaços externs

* SportOne Arxivat 2007-07-05 at Archive.is (neerlandès)
# Elin Johansson

Elin Johansson (Skellefteå, 5 d'agost de 1990) és una esportista sueca que competeix en taekwondo.
Als Jocs Europeus de Bakú 2015 va aconseguir una medalla de bronze en la categoria de –67 kg. Va guanyar dues medalles de bronze al Campionat Europeu de Taekwondo, en els anys 2008 i 2012.

## Palmarès internacional

Jocs Europeus :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2015 | Bakú ( Azerbaidjan) | 3 | –67 kg |
| Campionat Europeu ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2008 | Roma ( Itàlia) | 3 | –59 kg |
| 2012 | Manchester ( Regne Unit) | 3 | –67 kg |

## Referències

* ↑ «Elin Johansson» Arxivat 2016-03-06 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Elin Johansson» en Taekwondodata.com (anglès)

## Enllaços externs

* taekwondodata.com
# Elin Kallio

Elin Kallio (23 abril del 1859, Hèlsinki, Finlàndia–25 desembre del 1927, Hèlsinki) va ser una pionera de la gimnàstica a Finlàndia. És considerada fundadora del moviment gimnàstic de les dones de Finlàndia. Kallio va ser educada a l'Institut Gimnàstic Reial d'Estocolm. Va ser instructora de gimnàstica durant trenta-quatre anys en escoles de noies finlandeses privades i a la Universitat de Hèlsinki. Va fundar la primera associació finlandesa per a dones gimnastes el 1876, una entitat que s'acabaria convertint en la Federació de Dones Gimnastes de Finlàndia el 1896. Kallio va escriure extensament sobre l'educació física de les gimnastes i les dones. El 1959, cent anys després del seu naixement, el servei de correus finlandès va fer un segell commemoratiu amb la seva imatge.

## Referències

* ↑ Christensen, Karen. International encyclopedia of women and sports. Nova York: Macmillan Reference USA, 2001. ISBN 0028649524.
* ↑ «Dones famoses en segells». webcitation. Desc. Arxivat de l'original el 2009-10-21. [Consulta: 12 febrer 2018].
# Elecció parcial

Una elecció parcial és fa en certs estats democràtics, quan entre dues eleccions generals, una seu queda vacant, per la mort, destitució, inhabilitació o demissió. També pot tenir lloc en casos d'una anul·lació parcial de les eleccions generals degut a irregularitats en la votació. Altres tenen una regla de successió, que fa que el proper a la llista, no elegit, pren l'escó
L'elecció parcial es fa en sistemes democràtics en els quals es s'elegeix una persona única i no pas una llista. En països com Espanya, per exemple, no es donen les eleccions parcials perquè tot el sistema electoral es basa en llistes tancades; en cas de baixa d'un càrrec el lloc és ocupat pel pròxim candidat de la llista.

## Vegeu també

* Escrutini uninominal majoritari

## Referències

* ↑ Knotts, H. Gibbs; Ragusa, Jordan «The Nationalization of Special Elections for the U.S. House of Representatives». Journal of Elections, Public Opinion, and Parties. Taylor & Francis, 26, 1, 2016, pàg. 22–39. DOI: 10.1080/17457289.2015.1063497.
* ↑ «By-elections».

## Enllaços externs

* Electing Local Authorities—article d'ACE Project
# Entre les murs (novel·la)

Entre les murs és una novel·la de François Bégaudeau publicada el 2006.
El llibre, és la tercera novel·la de François Bégaudeau, i ha estat premiat al "Prix France Culture/Télérama" i el reconeixement tant de la crítica com del públic, ja que s'han venut més de 170.000 exemplars. Constitueix el guió de la pel·lícula de Laurent Cantet del mateix nom, que ha obtingut la Palma d'or en el Festival de Canes del 2008.

## Argument

Aquesta novel·la vol donar a conèixer la realitat de la vida dins d'una classe d'institut anomenat Françoise Dolto en el districte número 20 de Paris. Un jove professor de lletres s'esforça à ensenyar als seus alumnes d'orígens diferents, un francès bastant diferent del que utilitzen els alumnes habitualment en el seu barri, entre ells. Testimoni de la separació entre la cultura de carrer de les classes marginals i les previsions acadèmiques, del mal funcionament d'una escola republicana que intenta reduir les desigualtats, malgrat això el text no és una constatació de fracàs, irradia una energia molt positiva d'aquesta confrontació, tanmateix a vegades enfrontament, en la veu, el cos, i la intel·ligència d'una joventut vital i mestissa.

## Vegeu també

* Entre les murs

## Referències

* ↑ «Entre les murs» (en francès). France Culture, 12-01-2006. [Consulta: 15∕8∕2011].
* ↑ «Entre les murs de Laurent Cantet» (en francès). Arxivat de l'original el 2013-04-18. [Consulta: 15 agost 2011].
* ↑ «Los 24 protagonistas de 'Entre les murs', recibidos como héroes en su instituto» (en castellà). El Mundo, 27-05-2008. [Consulta: 15 agost 2011].
# Entornpeu

Un entornpeu, rodapeu o sòcol és una motllura al cap baix d'una paret, que es col·loca a la base dels envans o parets de les cambres com a element estètic i per a protegir-los de cops o frecs. Es fabriquen de diversos materials, especialment de fusta o ceràmica. Poden ser de la mateixa color i material que el terra de la sala o que la fusteria.
Habitualment el terme sòcol pot fer referència tant a la banda vertical que es col·loca a la part inferior dels murs o parets (en exterior o interior respectivament). Usualment és més alt que 10 cm i pot tenir motllures o relleus. El terme entornpeu sol restringir-se a aquells de menor altura (fins a 12 cm) d'una gran simplicitat estilística i a vegades realitzat en el mateix material que el revestiment del sòl. És utilitzat generalment en interiors i acostuma a ser llis o amb petites motllures. El sòcol per darrere pot tenir un trau per a passar-hi cables.
A pròpiament parlar el fris o la faixa és la banda de color diferent o amb ornamentació especial, pintada o estampada a la part inferior d'una paret.
Per a col·locar un entornpeu, cal mesurar la tira i assenyalar els punts per on es faran els talls. Per als extrems, és recomanable d'utilitzar una caixa o serra de biaixos perquè coincideixin perfectament amb les cantonades. Abans de fixar-los, és convenient de presentar els rodapeus en tota la peça per a comprovar si hi van perfectament i corregir les possibles irregularitats. Primer es clavaran els dels angles interns estenent després la resta. Segons el material amb què sigui construïda la paret, s'hi fixaran amb tacs o caragols.
Si l'entornpeu és de fusta o derivats de la fusta pot ser atacat per tota mena de xilòfags en aquest cas, optant-se usualment per la substitució de la peça afectada. Tanmateix la deterioració més habitual es produeix a causa de cops o friccions. En aquest cas, es pot adobar emplenant els buits amb pasta de vidre (màstic usat per a tapar forats, esquerdes, etc). Després, s'escata per a igualar la superfície i es pinta del mateix color que el rodapeu.

## Notes

* ↑ Com a element arquitectònic d'una columna, el rodapeu és la part inferior o pedestal.

## Referències

* ↑ Lèxic bàsic de construcció, UPC
* ↑ Entrada «rodapeu» en el Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ Léxico de arte. Madrid - España: Akal, 1990, p. 220. ISBN 978-84-460-0924-5 [Consulta: 15 juny 2015].
* ↑ Cómo colocar un rodapié
* ↑ Wood Baseboard vs. Vinyl Baseboard
# Erithacus

Erithacus és un gènere d'ocells de la família dels muscicàpids (Muscicapidae). Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.1, gener 2022) aquest gènere està format per una única espècie:
El rossinyol del Japó i el rossinyol de les Ryukyu també estaven classificats en aquest gènere (com Erithacus akahige i E. komadori), però van ser traslladats al gènere Larvivora el 2006.

## Espècies fossils

* †Erithacus horusitskyi Kessler & Hir, 2012 (Miocè a Hongria)
* †Erithacus minor Kessler, 2013 (Pliocè a Hongia)

## Referències

* ↑ «Chats, Old World flycatchers». IOC World Bird List Version 12.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2022. [Consulta: 16 gener 2022].
* ↑ Seki, Shin-Ichi «The origin of the East Asian Erithacus robin, Erithacus komadori, inferred from cytochrome b sequence data». Molecular Phylogenetics and Evolution, vol. 39, 3, 2006, pàg. 899–905. DOI: 10.1016/j.ympev.2006.01.028. PMID: 16529957.
* ↑ Kessler, E.; Hir, J. «The avifauna in North Hungary during the Miocene Part II». Foldtani Kozlony, vol. 142, 2, 2012, pàg. 149–168.
* ↑ Kessler, E. «Neogene songbirds (Aves, Passeriformes) from Hungary». Hantkeniana, 2013.
# Ernesto Talvi

Ernesto Talvi Pérez (Montevideo, 10 de juny de 1957) és un economista i polític uruguaià. És candidat pel Partit Colorado durant les eleccions presidencials uruguaianes de 2019.

## Referències

* ↑ «Ernesto Talvi, candidato del Partido Colorado» (en castellà). Semanario Hebreo Jai, 27-06-2019. Arxivat de l'original el 2019-08-18. [Consulta: 19 agost 2019].
* ↑ «Partido Colorado se posiciona por primera vez con posibilidades competitivas de cara a un balotaje según Opción» (en castellà). La Diaria. [Consulta: 8 agost 2019].

## Enllaços externs

* Ernesto Talvi Arxivat 2019-09-04 a Wayback Machine. (castellà)
# Emilia Goggi

Emilia Goggi (Prato, 10 d'octubre de 1817 – 29 d'agost de 1857) fou una mezzosoprano italiana, coneguda també amb el nom d′Emilia Goggi-Marcovaldi. Va actuar als teatres italians i espanyols més importants.
El cognom compost Goggi-Marcovaldi es deu a les unions ocorregudes al segle xviii entre les dues famílies més nobles de la ciutat de Prato: els Goggi i els Marcovaldi. Emilia Goggi va mostrar un talent precoç i a l'edat de sis anys va entrar al Conservatori de Santa Caterina, on va estudiar cant amb Giuseppe Orlandi. La primera aparició pública la va fer a l'edat de divuit anys, quan va cantar Casta Diva de l'òpera Norma de Vincenzo Bellini en un concert d'estudiants al conservatori. Va continuar els estudis a Florència amb Antonio Giuliani i va començar a actuar en rols secundaris de soprano.
En 1841 va debutar al Teatre La Fenice de Venècia, en el rol de Adalgisa de Norma, amb una gran èxit. Des de llavors va obtenir rols importants en els teatres del nord d'Itàlia. Va cantar com a soprano en Barcelona en la temporada de primavera de 1843 en el Teatre de la Santa Creu, debutant el dia 16 d'abril de 1843 en l'òpera Gemma di Vergy de Gaetano Donizetti. Més tard va actuar a Barcelona en el paper d'Abigaille en Nabucco i en 1846 com Elvira en Ernanii. L'extensió del registre vocal i el timbro fosc de la seva veu la van fer canviar al repertori de mezzosoprano, i en el 1853 representà el rol d'Azucena en l'estrena mundial de Il trovatore de Verdi al Teatre Apol·lo de Roma. En el mateix any va interpretar el mateix rol a Florència, després a Turí i després a Nàpols en 1854 i a Pisa en 1856.
A més del paper d'Azucena, Goggi va inspirar també els papers de Diomira en Giulio d'Este de Fabio Campana (estrenada al Teatre dels Avvalorati, Livorno, 28 d'agost de 1841) i de Erminia en Ernesto, duca di Sicilia de Josep Piqué i Cerveró (Teatre Principal, Barcelona, 4 de novembre de 1844). Va morir sobtadament a l'edat de 39 anys mentre preparava una gira per Anglaterra i va ser sepultada en la tomba familiar del claustre de l'Església de Sant Agustí de Prato. No es va casar mai.

## Referències

* 1 2 3 Cercador de Prato (2013). "Marcovaldi Goggi Emilia" de Bellandi, Mario (1998). Pratesi d'Altri Tempi. I segni di Prato. pp. 26-27. Estudio bibliogràfic de Prato. Consulta 20 de desembre de 2013.
* ↑ (alemany) Springer, Christian (2013). Giuseppe Verdi: Leben, Werke, Interpreten, p. 462. Epubli.
* ↑ Casaglia, Gherardo (2005). "Emilia Goggi" Arxivat 2013-12-24 a Wayback Machine.. Almanacco Amadeus. Consulta 20 de desembre de 2013.
# Estadi Brigadier General Estanislao López

L'Estadi Brigadier General Estanislao Lopez, també conegut com El Cementerio de Los Elefantes és un estadi de futbol de la ciutat de Santa Fe, a l'Argentina.
És la seu del Club Atlético Colón. Té una capacitat per a 40.000 espectadors i fou inaugurat el 9 de juliol de 1946.

## Referències

* ↑ «Concluyó el cerrado del anillo del Estadio Brigadier Estanislao López».
* ↑ «ESTADIO BRIGADIER GENERAL ESTANISLAO LÓPEZ». Soccerway. Perform. [Consulta: 15 març 2015].
# Emissari submarí

Un emissari submarí, en l'àmbit de l'enginyeria sanitària, és un conducte mitjançant el qual es bomba l'aigua residual després d'un tractament primari per conduir-la a una certa distància de la costa. Al final de la canonada s'instal·la un tram de tub perforat, anomenat «difusor», que facilita la difusió de l'aigua servida en el cos receptor.
L'emissari submarí es destina principalment a la reducció de coliformes, això s'efectua per mitjà de la dilució inicial, difusió horitzontal i decaiguda de coliformes; l'última generalment té un efecte molt més gran sobre els càlculs per a emissaris submarins. Els bacteris fecals presenten altes taxes de mortalitat al medi marí, principalment a causa de la incidència de la llum, especialment la freqüència ultraviolada, la salinitat, nutrients i interaccions ecològiques amb altres espècies.
La posició i la distància del difusor de la costa es determinen de manera que els bacteris arribin a la costa amb una concentració acceptable, definida mitjançant normatives a cada país. Per a la determinació de la posició generalment s'utilitzen models matemàtics que simulen la dilució de l'efluent, la decaiguda bacteriana, tenint en compte els corrents marins. Per a l'aplicació d'aquests models matemàtics, cal dur a terme mesuraments in situ de les condicions locals dels corrents.
Aquest tipus de dispositiu s'utilitza també en rius i llacs, tot i que amb molta menys eficiència a causa de la qualitat de l'aigua al cos receptor.

## Referències

* ↑ H. J. SALAS. Emisarios submarinos - enfoque general, conceptos básicos de diseño y requerimiento de datos para América latina y el Caribe. CEPIS. 1988 Consultat el 27/10/2012
# Equinozous

Els equinozous (Echinozoa) són un subembrancament d'equinoderms que inclou els eriçons de mar i els cogombres de mar, a més de diversos grups fòssils.

## Taxonomia

El subembrancament Echinozoa inclou dues classes actuals i tres de fòssils:
* Classe Cyclocystoidea †
* Classe Helicoplacoidea †
* Classe Ophiocistoidea †
* Classe Echinoidea - eriçons de mar
* Classe Holothuroidea - cogombres de mar

## Referències

* 1 2 «BioLib: Biological library - Echinozoa». [Consulta: 1r novembre 2020].
* ↑ «Palaeos Metazoa: Echinodermata», 03-05-2008. Arxivat de l'original el 2008-05-03. [Consulta: 1r novembre 2020].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Echinozoa». [Consulta: 1r novembre 2020].