OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Talakmau

El Talakmau, també conegut com a Talamau o Ophir és un volcà de les muntanyes Barisan, a la província de Sumatra Occidental de l'illa de Sumatra, Indonèsia. El cim s'alça fins als 2.919 msnm i no es té constància cap erupció en temps històrics.

## Referències

* 1 2 Talakmau a Global Volcanism Program, Smithsonian Institution
# Terveu

Terveu és un poble del terme municipal de Tírvia, a la comarca del Pallars Sobirà.
Està situat a l'oest de Tírvia, a la part central del terme municipal. És a la dreta de la Noguera de Cardós, al capdavall del contrafort sud-est del Pic de l'Orri.
S'hi accedeix per una carretera local que hi puja des del punt quilomètric 2,5 de la carretera L-504, just a sota i a llevant de la vila de Tírvia.
Formen el poble menys d'una desena de cases: Casa Cabanet, Casa Caragol, Casa Escales, Casa Flac, Casa Gaspara, Casa Janot, Casa Pubill, Casa Teig i la Fàbrica. Sovint el poble de la Bana és comptabilitzat dins de Terveu.

## Etimologia

Joan Coromines explica l'origen de Terveu i de Tírvia a partir del llatí Trivia, plural de Trivium (cruïlla de tres camins). Per tant, es refereix indubtablement a la situació geogràfic de tres camins importants, els que duien a la Coma de Farrera, a la Vall Ferrera i a la Vall de Cardós. Diverses formes del nom són documentades des d'antic: vallem Terbiensem (abans del 824), Terbiensis i Tirbiensis pagus (835) i Tirviensis (Acta de consagració de la catedral d'Urgell 839), entre els primers. Es tracta, doncs, d'un topònim llatí o romànic primerenc.

## Referències

* ↑ Montaña 2004.
* ↑ Coromines 1997.

## Bibliografia

* Coromines, Joan. «Tírvia». A: Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. VII. Sal-Ve. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i Caixa d'Estalvis i Pensions de Barcelona "La Caixa", 1997. ISBN 84-7256-854-7.
* Montaña, Silvio. Noms de cases antigues de la comarca del Pallars Sobirà. Espot: Silvio Montaña, 2004. ISBN 84-609-3099-8.

## Enllaços externs

* Terveu en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Terza liceo

Terza liceo és una pel·lícula de comèdia dramàtica coming-of-age italiana del 1954 dirigida per Luciano Emmer.

## Argument

Últim curs del III C de l'institut Gobetti de Roma: els esdeveniments dels nois i noies que han d'afrontar els exàmens finals s'entrellacen amb amors més o menys feliços, tímids disputes i petits drames. Lucia, descendent d'una família rica, però d'ànima generosa i rebel, comparteix amb Andrea, que en canvi prové d'una família de condicions modestes, el projecte d'un diari escolar. El contingut de l'expedient els posa en col·lisió amb el director, però uneixen els dos joves, que finalment s'enamoren. La seva relació, però, s'oposa a la família de la Lucía, que vol que estigui emparellada amb l'estòlid però ric Pupo.

## Repartiment

* Isabella Redi: Lucia
* Giulia Rubini: Camilla
* Ilaria Occhini: Isabella
* Anna Maria Sandri: Teresa
* Ugo Amaldi: Franco
* Ferdinando Cappabianca: Andrea
* Franco Santori: Bruno
* Paola Borboni: Mare de Bruno
* Bartolomeo Rossetti: Valenti
* Antonio Battistella: Pare de Giulia
* Eriprando Visconti: Carlo
* Marcella Rovena: Mare de Camilla
* Turi Pandolfini: Professor
* Giuliano Montaldo: Professor
* Carlo Bernari: Professor
* Christine Carère: Giovanna
* Valeria Moriconi
* Rita Livesi

## Referències

* ↑ Roberto Chiti; Roberto Poppi; Enrico Lancia Dizionario del cinema italiano: I film. Gremese, 1991. ISBN 8876055487.
* ↑ Paolo Mereghetti. Il Mereghetti. B.C. Dalai Editore, 2010. ISBN 8860736269.

## Bibliografia

* Mino Argentieri, La censura nel cinema italiano, Roma, Editori Riuniti, 1974
* Gian Piero Brunetta, Storia del cinema italiano - vol IIIº - dal neorealismo al miracolo economico (1945 - 1959), Roma, Editori Riuniti, 1982 - 1993 ISBN 88-359-3787-6
* Roberto Chiti, Roberto Poppi, Dizionario del Cinema Italiano – volume IIº (1945-1959), Roma, Gremese, 1991, ISBN 88-7605-548-7
* Ornella Levi (a cura di), Catalogo Bolaffi del cinema italiano. Torino, Bolaffi, 1967.
* Stefano Masi, Enrico Lancia, Stelle d'Italia. Piccole e grandi dive del cinema italiano - vol. II (1945 - 1969), Roma, Gremese, 1994, ISBN 88-7605-617-3
* Paolo Mereghetti, Il Mereghetti 2014, Milano, Baldini e Castoldi, 2013 ISBN 978-88-6852-058-8
* Guglielmo Moneti, Emmer, Firenze, Il castoro - la Nuova Italia, 1991.
* Vittorio Spinazzola, Cinema e pubblico. Lo spettacolo filmico in Italia 1945 - 1965, MIlano, Bompiani, 1974
* Storia del Cinema Italiano volume VIIIº (1949 - 1953), Venezia, Marsilio - Roma, edizioni di Bianco e nero, 2003, ISBN 88-317-8209-6

## Enllaços externs

* Terza liceo a YouTube
# Televisions Digitals Independents de Proximitat

Televisions Digitals Independents de Proximitat és un grup d'empreses privades de televisió local format per l'Associació de Mitjans de Proximitat, que fins al desembre de 2009 s'anomenava Televisions Digitals de Proximitat, i l'empresa Televisions Digitals Independents. El president de l'associació és Frederic Cano, mentre que el de l'empresa és Antoni Llorens.
Els membres d'aquest grup són: Mola TV, Canal Taronja, CAT 4 TV, Empordà TV, ETV Llobregat TV, Canal Terres de l'Ebre, Nord, Pirineus TV, Televisió del Ripollès, Tot TV i TV Costa Brava. Anteriorment també havien estat vinculats al grup: Canal 4, Catalan TV i Ràdio Arrels. Les televisions agrupades al voltant de TDIP començaren a emetre programació sindicada l'estiu de 2007.

## Programes

* Anem per feina, programa econòmic produït per Canal Taronja i presentat per Ignasi Farreres.

## Referències

* ↑ TDI amplia fronteres cap al sector multimèdia, E-digital.
* ↑ L'associació Televisions Digitals de Proximitat canvia de nom i es dirigeix a l'àmbit multimèdia, Comunicació 21.
* ↑ L'associació Televisions Digitals de Proximitat canvia la seva denominació i dirigeix la seva estratègia al sector multimèdia, Comunicàlia.
* ↑ Neix l'Associació de Mitjans de Proximitat que dirigeix la seva estratègia al sector Multimèdia, Crònica.
* ↑ TDIP celebra la seva primera assemblea Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine., E-digital.
* ↑ Televisions Digitals de Proximitat inicia la programació sindicada a Catalunya i les Illes, Directe!cat.
* ↑ L'exconseller de Treball Ignasi Ferreres, nou presentador del Canal Taronja Arxivat 2012-02-07 a Wayback Machine., Comunicació 21.

## Enllaços externs

* Televisions Digitals Independents de Proximitat
* Televisions Digitals Independents
# Castell d'Ocelló

Castell d'Ocelló és una construcció del municipi de Santa Margarida de Montbui (Anoia) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Restes al petit nucli o carrer del Saiò, en un fondal, però entre espadats.

## Història

La primera notícia documental del castell és de l'any 1023, quan el bisbe de Vic l'encomanà a Guillem d'Oló. Al segle xiii apareix documentada la família Ocelló.
Potser com el castell de Montbui, aquest passà a mans de la família Cardona. El 1319 el bisbe de Vic el traspassà al rei, el qual el vengué a Ramon Folc de Cardona l'any 1322.

## Referències

* 1 2 3 «Castell d'Ocelló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].
# Casa Fàbregas (Amposta)

La casa Fàbregas és un edifici d'habitatges d'Amposta inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici és a la cantonada d'una illa, amb planta baixa i dos pisos, amb un petit cos elevat a la teulada de forma prismàtica i amb coberta plana. La façana principal presenta, en principi, una distribució simètrica d'acord amb un eix central, però està descompensada pel costat esquerre amb una petita prolongació perfectament integrada al conjunt; tres grans portes d'arcs de mig punt, el central més estret, centrats per una clau ornamentada, que es repeteix a totes les finestres i balcons, més una petita finestra del cos esquerra ja esmentat, emmarcats superiorment per un conjunt quasi d'arc triomfal al primer pis; un balcó central amb un important emmarcament que es prolonga per damunt la teulada, flanquejat per finestres geminades amb relleus esculpits al basament pel segon pis; la cornisa i la balustrada completen la façana, també la lateral dreta, més els típics esgrafiats i encoixinats de diferents tipus.
A l'interior destaca la gran entrada que dona a l'escala amb profusió d'estucats, que també es troben als pisos.

## Història

El projecte original fou promogut pel senyor Fàbregas. L'edifici es va construir de nou sobre un solar i comprenia tota l'illa, però una part es va vendre per a la construcció d'altres edificis.
Exteriorment no s'ha produït cap desperfecte o modificació d'importància.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Fàbregas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].

## Vegeu també

* Lo Sindicat (Amposta)
* Casa Masià
* Casa Morales-Talarn
# Casa del Pont Internacional d'Arnéguy

La casa del Pont Internacional d'Arnéguy és una casa situada al barri de Pekotxeta de Valcarlos (Navarra, Espanya) al costat del petit pont que separa aquest barri de la veïna localitat francesa de Arnéguy i que és conegut com a Pont Internacional de Arnéguy en tractar-se de l'antic pas fronterer que unia tots dos països. Actualment la carretera principal que uneix tots dos països passa més al nord, a uns 150 metres d'aquest lloc per un pont més modern i ample i s'han eliminat els controls fronterers entre tots dos països pel Tractat de Schengen. No obstant això, en el lloc, a banda i banda el pont antic, persisteixen les casernes de la policia de fronteres de tots dos països.
Aquest edifici singular és un caserón d'estil basc-francès de dues plantes amb teulada a dues aigües i balconades en la seva façana. En la seva actual estructura és una obra relativament moderna que data de la primera meitat del segle passat. En la seva planta baixa acull actualment un bar i una tenda.
Per aquest mateix lloc va partir a l'exili l'aspirant carlista Carlos María de Borbó el 28 de febrer de 1876 després de ser derrotat el seu exèrcit en la Tercera Guerra Carlista.
Aquesta casa és significativa principalment perquè es tractava del primer edifici situat en territori espanyol al costat del que passava el camí de Sant Jaume en la seva ruta més coneguda, el Camí Francès. Actualment el camí de Sant Jaume es porta pel nou pont i la carretera principal, per la qual cosa ja no pansa al costat d'aquest edifici, sinó a uns 50 m de distància.
El 2015, en l'aprovació per la Unesco de l'ampliació del Camí de Santiago a Espanya a «Camins de Santiago de Compostel·la: Camino francès i Camins del Nord d'Espanya», Espanya va enviar com a documentació un «Inventari Retrospectiu - Elements Associats» (Retrospective Inventory - Associated Components) en el qual en el n.º 147 figura la Casa del Pont Internacional de Arnéguy.

## Notes

* ↑ El Retrospective Inventory - Associated Components, elaborado en 2014, puede consultarse en el sitio oficial de la UNESCO, en la entrada «Routes of Santiago de Compostela: Camino Francés and Routes of Northern Spain», en el apartado Documentos, en el archivo «Nomination file 669bis» (285 MB), disponible en línea en: http://whc.unesco.org/es/list/669/documents/. Consultado el 31 de julio de 2017.

## Enllaços externs

* Inventari retrospectiu de béns individuals inclosos en el Lloc Camino de Santiago realitzat en 2014
# Catepsina

Les catepsines són proteïnes amb activitat proteolítica (enzims), es troben en teixits animals, catalitzen la hidròlisi de proteïnes a polipèptids. Es troben en molts tipus de cèl·lules, incloent-hi totes les cèl·lules d'animals. Hi ha almenys una dotzena de membres d'aquesta família d'enzims, que es diferencien entre si per la seva estructura i pel tipus de proteïna que ataquen. La majoria s'activen al pH àcid que hi ha a l'interior dels lisosomes, pel que la seva activitat sol donar-se a l'interior d'aquests orgànuls. Hi ha, però, excepcions com la catepsina K, que funciona extracel·lularment després de la secreció per osteoclasts en la reabsorció òssia. Les catepsines tenen un paper vital en la renovació cel·lular dels mamífers.
# Castellà d'Amposta

El castellà d'Amposta era una de les dues dignitats més altes de l'orde de Sant Joan de Jerusalem que hi havia a la Corona d'Aragó, juntament amb el Prior de Catalunya.

## Història

De tota manera, no sempre va ser així, ja que fins al 1312, amb la integració dels béns de l'orde del Temple a l'orde de l'Hospital, només existia la Castellania d'Amposta, fou a partir d'aquesta incorporació quan es dividí el patrimoni hospitaler en dos priorats, malgrat que el d'Amposta tingués el nom de Castellania.
Tot i titular-se castellà d'Amposta, ja que el castell d'Amposta fou cedit per Ramon Berenguer IV als hospitalers, i que el 1280 aquest castell tornés a ser recuperat pel rei, el castellà no residia a Amposta sinó que ho feia a Saragossa, concretament al convent de San Juan de los Panetes, al costat de la basílica del Pilar o bé en alguna comanda que els era pròpia.
Els castellans d'Amposta foren sovint homes de confiança del monarca i s'encarregaren de funcions culturals, com ara fra Johan Ferrández d'Heredia (1346-1376), home de confiança de Pere III el Cerimoniós.
També foren militars i diplomàtics al servei del rei com ara fra Joan de Vilagut (1428-1444), fra Pere Ramon Sacosta (1446-1461) o fra Bernat Hug de Rocabertí (1461-1485).
El darrer castellà d'Amposta fou l'infant Francesc de Paula de Borbó, fill de Carles IV, tot i que les males veus deien que era fill del ministre Manuel Godoy i la reina. A causa d'aquests rumors les Corts de Cadis l'inhabilitaren en la successió a la corona. L'any 1851 renuncià als seus drets com a castellà a causa de l'establiment de l'estat liberal i modern i no s'elegí cap successor.

## Referències

* ↑ «castellania d’Amposta | enciclopedia.cat». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 14 maig 2023].
* ↑ Santandreu Soler, M. Dolors «L'Orde Militar de San Joan de l'Hospital de Jerusalem». l'Erol, 15, 1986, pàg. 24–27. ISSN: 2385-3492.
* ↑ Llombart, M. Teresa «Aportacions a la història d'Orta (II)». Butlletí del Centre d'Estudis de la Terra Alta, 1984, pàg. 7–9. ISSN: 2385-3166.
* ↑ Nagore Laín, Francho; Giralt Latorre, Javier. ARAGONÉS Y CATALÁN EN LA LITERATURA DE ARAGÓN. Prensas de la Universidad de Zaragoza, 2022-09-07, p. 40. ISBN 978-84-1340-537-7.

## Vegeu també

* Llista de castellans d'Amposta
# Catxolot rogenc

El catxolot rogenc (Pseudoseisura cristata) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae) que habita a la vegetació baixa i als boscos àrids de les terres baixes de l'est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Catxolot rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/04/2021(català)
# Catch a 4

El Catch a 4 o passapeces és una variació dels escacs per a 4 jugadors. Es juga per equips de dos, en dos escaquers. Cada equip està format pel jugador que porta les peces blanques d'un escaquer i el que porta les peces negres de l'altre. Quan un jugador menja una peça, la passa al seu company. Quan li arribi el torn de jugar al seu company, pot col·locar-la a una casella buida o bé pot fer una jugada normal i guardar-se la peça per col·locar-la més endavant. La nova peça no es pot col·locar fent escac i mat. Perd l'equip que rebi escac i mat en algun dels dos escaquers o bé que superi el temps.

## Referències

* ↑ Reppen, Ellisiv. Chess: Be the King! (en anglès). Skyhorse Publishing, 2016. ISBN 1634508955.

## Enllaços externs

* «Reglamento de 'catch a 4' o 'pasapiezas' del VII Open internacional de Sants Hostafrancs i La Bordeta (Barcelona)» (en castellà), 26-08-2005. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 15 octubre 2011].
# Centre nuclear de Marcola

El centre nuclear de Marcola (en francès, Site nucléaire de Marcoule) és una planta nuclear que es troba entre les comunes franceses de Chusclan i Codolet, prop de Banhòus de Céser al departament de Gard, en plena regió de Côtes-du-Rhône, zona turística i vinícola important. Nimes es troba a 45 km del complex, i Perpinyà a 216 km.
En marxa des de 1956, Marcola és un lloc gegantí a mans del Commissariat à l'énergie atomique (CEA) i d'Areva NC. Els primers experiments de plutoni industrials i militars van tenir lloc a Marcola. La diversificació del lloc va començar durant els anys 1970 amb la construcció del reactor ràpid de prototips de Phénix, i és avui dia un lloc important per a activitats de desmantellament de centrals nuclears, i no té cap reactor nuclear en funcionament.

## Reactors

Marcola acollí alguns dels primers reactors UNGG de primera generació francesos, encara que actualment ja no estan en funcionament. També s'hi ha operat un reactor d'aigua pressuritzada que era usat amb el propòsit de produir triti. La refrigeració de totes les plantes prové del riu Roine.
| Unitat | Tipus | Potència neta | Potència total | Inici de la construcció | Final de la construcció | Operació comercial | Apagada |
| Marcoule G1 | Reactor UNGG | 2 MW | | 1955 | 07.01.1956 | - | 15.10.1968 |
| Marcoule G2 | Reactor UNGG | 38 MW | 43 MW | 01.03.1955 | 22.04.1959 | 22.04.1959 | 02.02.1980 |
| Marcoule G3 | Reactor UNGG | 38 MW | 43 MW | 01.03.1956 | 04.04.1960 | 27.05.1981 | 20.06.1984 |
| Phénix | Reactor ràpid | 130 MW | 142 MW | 01.03.1968 | - | 13.12.1973 | 01.02.2010 |

## Accident de 2011

El 12 de setembre de 2011 va tenir lloc una explosió a la planta provocada per un foc en un dels forns de la planta de tractament de residus Centraco, que va causar la mort d'una persona, i en va ferir greument una més, i a quatre més de forma lleu.
Segons l'Agència de Seguretat Nuclear de França (ASN) no hi hagué cap fuita radioactiva.

## Referències

* ↑ «Nuclear Power Reactor Details - PHENIX». Power Reactor Information System. International Atomic Energy Agency 1. Arxivat de l'original el 2012-01-13. [Consulta: 12 setembre 2011].
* 1 2 «L'ASN informe de la survenue d'un accident dans l'installation nucléaire Centraco (Gard)» (en francès). ASN, 12-09-2011. [Consulta: 12 setembre 2011].
* ↑ «Francia: esplode forno in un impianto nucleare, rischio fughe radioattive» (en italià).
* ↑ «Explosion at French nuclear plant of Marcoule». BBC News, 12-09-2011. [Consulta: 12 setembre 2011].
* 1 2 «Esclata un forn de la central nuclear de Marcola, a la Provença». Vilaweb.cat, 12-09-2011. [Consulta: 12 setembre 2011].
* ↑ «Explosió en un centre de tractament de residus nuclears a França sense fuita radioactiva a l'exterior». Diari Ara, 12-09-2011. [Consulta: 12 setembre 2011].
* ↑ «Incident a Nimes». Generalitat de Catalunya, 12-09-2011. [Consulta: 12 setembre 2011].
# Centre per a la Integració de la Medicina i les Tecnologies Innovadores a Catalunya

El Centre per a la Integració de la Medicina i les Tecnologies Innovadores a Catalunya (CIMTI) és un projecte creat el 2017 per accelerar les solucions del sistema sanitari que contribueixin al benestar dels ciutadans. El metge Manel Balcells n'és el director.
Va ser creat per la Fundació LEITAT, amb el suport del Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya, des de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS). El centre té un acord de col·laboració amb el CIMIT de Boston, que fa una tasca smilar. El maig de 2018, deu hospitals de la província de Barcelona han formalitzat la seva col·laboració amb la nova entitat.
Entre els seus primers onze projectes, que va presentar el 2018, hi havia un mètode diagnòstic més efectiu de càncer colorectal no invasiu, un sistema per centralitzar el sistema de dades de pacients a l'UCI, un nou model de sonda urinària o uns sensors per millorar la vida de les persones cegues. Tots els projectes han estat impulsats per hospitals públics i el CIMTI va prendre l'encàrrec de buscar finançament. El 2019 es va llançar una crida a projectes per millorar la gestió de l'atenció domiciliaria en què col·laboren els serveis socials i els de la salut.

## Referències

* ↑ «Presenten un centre per integrar medicina i tecnologies innovadores». El Punt Avui, 28-09-2017, pàg. 49.
* ↑ Raffio, Valentina «"Pasar de la teoría a la práctica significa mejorar la vida de los pacientes"» (en castellà). El Periódico, 03-12-2018 [Consulta: 24 setembre 2019].
* ↑ Balcells, Manel «Boston ja és a Catalunya». El Punt Avui, 16-10-2018, pàg. 13.
* 1 2 «El CIMTI impulsa nuevas tecnologías para mejorar la vida de los pacientes». La Vanguardia, 07-02-2018.
* ↑ Escobar, A. «Manel Balcells (Cimti): “EEUU se fija en nuestro modelo de atención primaria mientras buscamos su innovación”» (en castellà). Planta Doce, 26-10-2018.
* ↑ «Deu hospitals sumen forces amb el Cimti per impulsar innovació mèdica a Catalunya». Europa Press, 08-05-2018. [Consulta: 26 setembre 2019].
* ↑ Esteve, Margarita «Les infermeres som una peça clau». Ara, 31-07-2019.
* ↑ «Crida repte CIMTI 2019». Fundació Institut Universitari per a la recerca a l'Atenció Primària de Salut Jordi Gol (IDIAPJGol), 2019. [Consulta: 26 setembre 2019].
# Cercomacroides

Cercomacroides és un gènere d'ocells de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 10.2, 2020) aquest gènere està format per 6 espècies:
* Cercomacroides nigrescens - formiguer negrós.
* Cercomacroides fuscicauda - formiguer riberenc.
* Cercomacroides laeta - formiguer de Willis.
* Cercomacroides parkeri - formiguer de Parker.
* Cercomacroides tyrannina - formiguer argentat.
* Cercomacroides serva - formiguer negre.
# Burman

Burman va ser una antiga ciutat estat, especialment en el tercer mil·lenni aC, que probablement estava al nord de l'actual Síria. Es coneix a partir de textos cunéiformes d'Ebla i Mari. En els textos d'Ebla, hi ha el nom de dos reis gravats: Enar-Halam i Agi. Els textos també contenen dues reines amb els noms Simini-Kù-Babbar i Nadum. Quan la reina Simini-Kù-Babbar va donar a llum un nen, el tribunal d'Ebla va enviar dues agulles de plata amb un cap daurat. La seva relació amb Ebla era majoritàriament d'amistat, però en alguns moments la ciutat es va oposar a Ebla. Tell es-Sweyhat podria estar identificat amb Burman.

## Referències

* ↑ Giovanni Pettinato: Ebla, A New Look at History. Hopkins University Press, Baltimore/London 1991, ISBN 0-8018-4150-X, S. 137.
* ↑ Pettinato: Ebla, A New Look at History, S. 143
* ↑ Michael C. Astour: An Outline of the History of Ebla (Part 1). En: Cyrus H. Gordon u. a. (Hrsg.): Eblaitica: Essays on the Ebla Archives and Eblaite Language. Band 3. Eisenbrauns, Winona Lake (Indiana) 1993, S. 3–82, hier S. 35.