OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mireia Sopena i Buixens

Mireia Sopena i Buixens (Barcelona, 1975) és una escriptora i investigadora catalana. És doctora en Llengua i Literatura Catalanes i llicenciada en Filologia Catalana i actualment és editora d’Edicions de la Universitat de Barcelona. Ha publicat monografies sobre les editorials catalanes i articles sobre la censura franquista i eclesiàstica. El 2011 va rebre el Premi Carles Rahola d'assaig per Josep Pedreira, un editor en terra de naufragis i, el 2022, el Premi IEC de la Secció Filològica Lluís Nicolau d’Olwer per la tesi La Selecta, centre de l’edició i de la vida literària (1943-1962).

## Obres

* El risc de la modernitat. La revista Critèrion (1959-1969) Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2018, 128 p.
* Josep Pedreira, un editor en terra de naufragis: Els llibres de l'Óssa Menor (1949-1963). Barcelona: Edicions Proa, 2011, 336 p.
* Mutacions d’una crisi. Mirada crítica a l’edició catalana (1975-2005) Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa edicions, 2007, 144 p.
* Editar la memòria: l'etapa resistent de Pòrtic (1963-1976) Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2006, 216 p.

## Referències

* ↑ Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. Mireia Sopena. Consulta: 3 de març de 2023.
* ↑ Universitat Autònoma de Barcelona. Mireia Sopena. Consulta: 3 de març de 2023.
* ↑ Unelibros Blog. Josep Mengual y Mireia Sopena dialogan sobre edición académica. Consulta: 3 de març de 2023.
* ↑ Dialnet. Mireia Sopena i Buixens. Consulta: 3 de març de 2023.
* ↑ «Pedreira, editor de poetes». ElPuntAvui, 15-01-2012. [Consulta: 3 març 2023].
* ↑ «L’IEC premia quatre estudis de la UB». Universitat de Barcelona, 22-04-2022. [Consulta: 3 març 2023].
* ↑ El risc de la modernitat. La revista Critèrion (1959-1969)
* ↑ Josep Pedreira, un editor en terra de naufragis: Els llibres de l'Óssa Menor (1949-1963)
* ↑ Mutacions d’una crisi. Mirada crítica a l’edició catalana (1975-2005)
* ↑ Editar la memòria: l'etapa resistent de Pòrtic (1963-1976)

## Enllaços externs

* Vídeo on Mireia Sopena i Josep Mengual parlen sobre edició acadèmica.
* Articles al digital de cultura Núvol.
# L'experiment Filadèlfia 2

L'experiment Filadèlfia 2 (títol original: Philadelphia Experiment II) és una pel·lícula de ciència-ficció estatunidenca dirigida per Stephen Cornwell, estrenada l'any 1993. Tot i que la Repartiment és diferent, aquest film és la continuació de Philadelphia Experiment, estrenada l'any 1984. Ha estat doblada al català.

## Argument

El 1943, l'experiment de Filadèlfia, l'objectiu del qual era sostreure un navili a la detecció del radar, havia acabat en un desastre. David Herdeg n'és l'únic supervivent. Ha fet tanmateix un salt de quaranta anys al futur. Des de fa deu anys, intenta portar una vida normal i fins i tot és pare. La seva existència és pertorbada quan el 1994, el doctor William Mailer utilitza una tecnologia similar. Per satisfer la seva sed de poder, utilitza un vòrtex temporal per enviar una bomba nuclear l'any 1943. Vol així ajudar l'Alemanya nazi a triomfar sobre els Aliats i així canviar el curs de la Segona Guerra mundial i de la Història. Amb l'ajuda dels rebels, David intenta trobar el generador temporal per tornar a 1943 i frustrar els plans de Mailer.

## Repartiment

* Brad Johnson: David Herdeg
* Marjean Holden: Jess
* Gerrit Graham: Dr. William Mailer / Friedrich Mahler
* John Christian Graas: Benjamin Herdeg
* Cyril O'Reilly: Decker
* Geoffrey Blake: Logan
* Lisa Robins: Scotch
* David Wells: Pinstripes
* Al Pugliese: Entrenador
* James Greene: Professor Longstreet

## Referències

* ↑ «L'experiment Filadèlfia 2». esadir.cat.
* ↑ «Philadelphia Experiment II». The New York Times.
# Sciuscià

Sciuscià és una pel·lícula italiana dirigida per Vittorio De Sica i estrenada l'any 1946. Guanyadora de l'Oscar a la Millor Pel·lícula de Parla no Anglesa, 1947, i nominada al Millor Guió Original.

## Argument

A la Roma de postguerra, durant l'ocupació aliada, dos joves amics enllustradors, Giuseppe i Pasquale, somien amb tenir un cavall, però no s'ho poden permetre així que tan sols poden viure netejant botes als carrers de Roma.
Un dia, Attilo, el germà gran de Giuseppe, visita als dos nois. Attilo explica a Pasquale que Panza, un mafiós de la zona, té treball per a ells. Pasquale i Giuseppe es reuneixen amb ell, que els ofereix dues mantes per vendre. Giuseppe i Pasquale les ven a una adivinadora. Després de la venda, Panza, Attilo, i un altre home entren a la casa de la adivinadora fent-se passar per policies i l'acusen de comprar en el mercat negre. Mentrestant, els nois tenen diners suficients per comprar el somiat cavall. Els nois van per la ciutat amb el cavall. Però l'autèntica policia recull la denúncia de l'adivinadora i acusa els nois d'haver-los robat 700,000 lires, cosa que realment van fer Panza i Attilo. Els nois neguen els càrrecs però Giuseppe i Pasquale són enviats a un reformatori. Entre maltractaments i incomprensions, sofreixen una experiència dolorosa que els canviarà fins al punt d'arruïnar la seva amistat. La fugida resulta més dramàtica que la detenció i acaba en una tragèdia.

## Comentaris

Sciuscià reflecteix el malestar social d'una Nàpols aterrada per la guerra i l'ocupació nord-americana. Mostra les repercussions que la guerra causa en els més dèbils, els nens. La narració s'acosta a l'estil documental, amb actors del carrer i escenaris reals, sense ficticismes. La pel·lícula, premiada amb un Oscar l'any 1947, es basa en un guió sòlid, signat per Cesare Zavattini.

## Repartiment

* Rinaldo Smordoni: Giuseppe
* Franco Interlenghi: Pasquale
* Aniello Mele: Raffaele
* Bruno Ortensi: Arcangeli
* Emilio Cigoli: Staffera

## Referències

* ↑ «Sciuscià (1946)». [Consulta: 10 setembre 2021].
* ↑ admin. «SHOESHINE (1946) - Review by Pauline Kael» (en anglès britànic), 07-07-2017. [Consulta: 16 abril 2019].

## Enllaços externs

* An essay by Bert Cardullo on Shoeshine
# El Mercado: periódico de avisos, comercio y literatura

El Mercado: periódico de avisos, comercio y literatura va ser un periòdic reusenc que va sortir l'1 de juliol de l'any 1847 i que es va extingir el 1848.
Era una publicació de contingut bàsicament comercial, amb les entrades i sortides dels vaixells del port de Tarragona. Indicava els preus dels productes que es venien a Reus, les ametlles, avellanes, farines, grans, aiguardents i vins. Cap dels articles anava signat. Inseria els avisos de l'alcaldia, que sobretot va utilitzar l'alcalde Dionisio de Revuelta l'any 1848 per donar a conèixer bans i disposicions. Tenia una secció de literatura titulada "Parte literaria", on es publicaven contes curts i acudits, i publicava fulletons amb novel·les per entregues.
Va ser fundat per Marià Fonts Fortuny, un hisendat de La Canonja d'ideologia progressista i amant de la cultura, que segons diu Gras i Elies, va estar poc temps al front de la publicació, ja que va ser nomenat secretari de l'Ajuntament de Reus i en va deixar la direcció. Andreu de Bofarull en va agafar el relleu. S'imprimia a la Impremta de Josep Generès, en format foli, capçalera tipogràfica i a dues columnes amb 4 pàgines.
Es publicava tres cops per setmana, els dimecres, divendres i diumenge, i cada exemplar valia sis quartos. L'últim número conegut és el 126 del 30 d'abril de 1848. La col·lecció conservada a la Biblioteca Central Xavier Amorós és molt incompleta, ja que només consta del número 5 i del 126.

## Referències

* ↑ Gras i Elies, Francesc. El periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 26.
* ↑ «El Mercado». Argus. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6-II-2020].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Un mercat de Calaf

Un mercat de Calaf és una joguina en dos actes, en vers, i en català del que ara es parla, original de Serafí Pitarra, pseudònim de Frederic Soler, estrenada al teatre de l'Odèon de Barcelona, la nit del 2 de desembre de 1865.

## Repartiment de l'estrena

* Marina: Francisca Soler.
* Magina: Fermina Vilches.
* Sr. Cosme: Lleó Fontova.
* Sr. Esteve: Ferran Puiguriguer.
* Eloi: Josep Clucellas.
* Conrat: Francesc Puig
* Sr. Tartamut: Bigorria
* Guerrer 1r, moros, guerrers, xicots, municipals i una dona amb un contrabaix.
# La Marineda

La Marineda és una casa eclèctica de Calella de Palafrugell, al municipi de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La finca de la Marineda consta d'edificis de grans dimensions, voltats de bosc i jardí. Es troba limitada pel traç del camí de ronda. La casa principal és de planta quadrada i té tres plantes. La teulada és a quatre vessants. Al nord trobem una torre quadrada de quatre plantes i coberta piramidal. L'entrada està orientada a migdia i és precedida per un pòrtic cobert. A llevant hi ha un cos adossat d'una planta amb terrassa a sobre que té una glorieta d'obra. A la darrera planta hi ha una galeria d'arquets correguts sobre columnetes. Les façanes són estucades i emblanquinades, amb decoració de ceràmica vidriada verda en els remats.
L'interior presenta amplies estances i gran espai d'escala. El jardí presenta afloraments rocosos i integra vegetació natural del lloc, a més de zones enjardinades.

## Història

Creada per a residència d'estiueig de la família Barris, importants industrials del suro de Palafrugell. Joan Verges i Barris fou alcalde de la vila i destacat poeta. La finca passà posteriorment a mans de la família Martí de Barcelona que remodelà el jardí segons projecte de J. Mirambell i ha construït més edificis.

## Referències

* 1 2 3 «La Marineda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# El Mercadal del Cint

el Mercadal és un mas prop de del Cint al terme municipal de l'Espunyola (Berguedà) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
El Mercadal del Cint és una de les masies més antigues del municipi de l'Espunyola. Possiblement fou una antiga fortificació. La part més antiga de la casa, potser del segle xiii o XIV, conserva una presó de tipus medieval.
El cos principal és del segle xviii. A l'edifici, a més, trobem diverses llindes amb dates de la segona meitat del segle xviii. És una masia de planta rectangular amb la façana principal orientada a ponent i coberta a dues aigües amb teula àrab i el carener perpendicular a la façana principal. Està estructurada en planta baixa i tres pisos superiors. La porta d'entrada és un arc de mig punt fet amb grans dovelles, lleugerament descentrada. Totes les finestres són de reduïdes dimensions, atorgant-li un caràcter molt auster i primitiu.

## Notes

* 1 2 «Masia el Mercadal del Cint». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Sclerophrys pardalis

Sclerophrys pardalis és una espècie de gripau de la família dels bufònids endèmica de Sud-àfrica.
Va ser descrit per John Hewitt amb el protònim Bufo pardalis el 1935. És l'únic dels Sclerophrys amb 22 cromosomes, mentre la resta en té 20. Va ser reclassificat el 2006 en el gènere Amietophrynus i finalment el 2016 va ser classificat en el gènere del Sclerophrys.

## Distribució

Es troba principalment des de la província de Cap Oriental a Umata, amb algun exemplar trobat a la província de Cap Occidental. El seu hàbitat inclou zones d'arbustos, jardins rurals i àrees urbanes. Acostuma a habitar zones properes a la costa, en altituds inferiors a 1.000 m. S'alimenta principalment d'artròpodes.
En captivitat, mengen grills, saltamartins, petits ratolins i llangardaixos. Tot i que el seu hàbitat natural minva per l'acció de l'espècie invasora Homo sapiens sapiens, la Unió Internacional per la Conservació de la Natura l'ha classificat en la categoria de risc mínim d'extinció.

## Referències

* ↑ Hewitt, John «Some new forms of batrachians and reptiles from South Africa.» (en anglès). Record of the Albany Museum., 4, 1935, pàg. 283–357.
* ↑ Frost, Darrel R. The Amphibian Tree of Life (en anglès). American Museum of Natural History, 2008, p. 363.
* ↑ Ohler, Annemarie; Dubois, Alain «The identity of the South African toad Sclerophrys capensis Tschudi, 1838 (Amphibia, Anura)» (en anglès). PeerJ, 4, 11-01-2016, pàg. e1553. DOI: 10.7717/peerj.1553. ISSN: 2167-8359. PMC: PMC4715445. PMID: 26788431.
* ↑ «Amietophrynus pardalis» (en anglès). Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN).
# Imouzzer des Ida-Outanane

Imouzzer des Ida-Outanane (en àrab إيموزار إيدا وتنان, Īmūzzār Īdā Watnān; en amazic ⵉⵎⵓⵣⴻⵔ ⵉⴷⴰ ⵓ ⵜⴰⵏⴰⵏⴻ) és una comuna rural de la prefectura d'Agadir Ida-Outanane, a la regió de Souss-Massa, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 5.402 persones.
Immouzer fou el centre de la confederació dels Ida-Outanane, tribus amazigues instal·lades als altiplans que dominen el mar, a l'extrem occidental de l'Alt Atles. En 1811, James Grey Jackson va descriure els anomenats Eda utenan com a Chleuhs (Shelluhs) intrèpids i guerrers.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 22 d’octubre 2017. [Consulta: 19 novembre 2015].
* ↑ An Account of the Empire of Morocco. Londres, 1811
# Van Buren (Missouri)

Van Buren és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 845 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Van Buren tenia 845 habitants, 390 habitatges, i 223 famílies. La densitat de població era de 163,1 habitants per km².
Dels 390 habitatges en un 25,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 43,1% hi vivien parelles casades, en un 11% dones solteres, i en un 42,8% no eren unitats familiars. En el 40,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 23,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,07 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,76.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,5% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 22,2% entre 25 i 44, un 22,6% de 45 a 60 i un 26,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 76,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.766 $ i la renda mediana per família de 31.154 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.250 $ mentre que les dones 17.981 $. La renda per capita de la població era de 13.061 $. Entorn del 17,7% de les famílies i el 25% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Van Buren». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Van Buren». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Mig ouet

Mig ouet és un malnom emprat a les comarques de Castelló per definir els valencians de la ciutat de València.
Hi ha dos possibles orígens del malnom. El primer provindria de la manera amb què una part de l‘empobrida burgesia de València anava a comprar al mercat durant la difícil postguerra: per favor, pose‘m mig ouet i mitja quarteta de pollastre, solien dir, tot i que no sé sap ben bé per què, la gent de les comarques de Castelló començaren a usar graciosament aquesta paraula per a referir-se als valencians de la ciutat de València.
Un segons probable origen, sembla més fruït de la llegenda popular, explica que els collidors valencians que arribaven a les comarques castellonenques, per dinar portaven mig ou, així que quan els preguntaven pel seu menjar, responien: "Ara, mig ouet, després ja vorem".

## Referències

* ↑ Porcar, Josep. «Mitjouets de política lingüística», 02-03-2006. [Consulta: 12 octubre 2023].
* ↑ Fabián, Rafael. «Descubre cuáles son las frases más populares de Castellón (Parte 2)» (en castellà), 24-11-2021. [Consulta: 12 octubre 2023].
# La Riberola

La Riberola, o Ribera de Balaguer, és un torrent de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord, que neix i discorre íntegrament pel terme de Fontpedrosa. S'aboca en la Tet al costat nord del poble de Sant Tomàs de Balaguer, també del terme de Fontpedrosa.
Es forma al sud-oest del terme, a les Dejunes, en el vessant nord-oriental del Pic d'Eina i en el nord-occidental del Pic de Noufonts. La Riberola ressegueix de prop tot el límit occidental del terme de Fontpedrosa, al peu dels serrats que separen el Conflent d'Eina, de l'Alta Cerdanya, primer: Serrat de la Coma d'Eina, i de Planès, del Conflent, després: Serrat dels Llosers, Serrat de les Esques, Serrat de l'Escaldat i Serrat del Joquiner. Prop de la seva formació a la zona de l'Estanyol, passa ran de les antigues explotacions mineres de l'Estanyolet, on rep per la dreta el Còrrec de l'Estanyol, que prové de les Clotades i la Jaça de l'Estanyol, on hi ha el llac de muntanya d'aquest nom.
Continuant cap al nord, i deixant enrere el Salt del Pla dels Porcs, mentre rep per l'esquerra diversos torrents de muntanya: la Llissa del Salt dels Cans, la dels Bocs, la del Mig i la d'en Vidal. De seguida arriba al Forcat de les Aigües, on arriba per la dreta la Ribera de la Valleta, que prové dels vessants dels pics de Noufonts i de la Fossa del Gegant. La Ribera de la Valleta hi aporta les aigües de la Llissa del Pic del Racó Petit. Aigua avall la Riberola rep per la dreta la Canal dels Alls, i després per la dreta les dues Canals de la Bola, alhora que per l'esquerra la Canal de la Congesta i la Llissa de l'Orri; després, per l'esquerra la Llissa del Cortalet i la Llissa del Pla de l'Ós, i per la dreta el Rec o Torrent de Formigueres. Poc després arriba a les Passeres de la Matella, on rep per la dreta les aigües del Bassí i la Corregada d'Aumet.
Més al nord, als Escargemus, rep per l'esquerra el Còrrec de la Baga i poc després el del Bosc Negre. De seguida arriba al costat de ponent de Prats de Balaguer, on rep per l'esquerra un altre Còrrec del Bosc Negre, el de la Font del Frare, el de la Font del Carbó i el Còrrec de Rabasseques; tot seguit deixa a l'esquerra els Banys de Sant Tomàs, passa pel costat de ponent de Sant Tomàs de Balaguer i s'aboca en la Tet just al nord d'aquest darrer nucli de població.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «67 - Fontpedrosa». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Fontpedrosa». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ La vall de la Riberola, de sud a nord
# Període juvenil d'un organisme

El període juvenil d'un organisme d'un individu és aquell en el qual no ha arribat encara a la forma adulta, la maduresa sexual o la mida adulta. Els juvenils sovint tenen un aspecte molt diferent de les formes adultes particularment en termes del seu color. En molts organismes els juvenils tenen un nom diferent dels adults. Per exemple larva i imago.
Alguns organismes arriben a la maduresa amb una curta metamorfosi com l'eclosió de molts insectes. En altres la transició és més perllongada amb una pubertat, per exemple.
En plantes com l'olivera sortides de la llavor, el període juvenil s'estén durant gairebé 10 anys i en canvi si procedeixen d'estaca s'escurça a un parell o tres d'anys. En l'olivera les branques juvenils tenen més aptitud per arrelar.
Els roures triguen uns 50 anys a fer una gla.
El pi blanc pot fer pinyes als 10 anys però aquestes no donen pinyons fèrtils fins aproximadament els 15 anys.
# El Mercadal (la Vall d'en Bas)

El Mercadal és un edifici gòtic de la Vall d'en Bas (Garrotxa) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici civil de considerables dimensions cobert amb teulada a dues vessants i orientat a migdia, on hi ha un portal dovellat i una finestra transformada en balcó i una altra finestreta treballada en pedra. Tota la façana principal ha estat molt modificada. A la façana de la banda esquerra hi ha dos finestrals amb mitja volta i a la part superior s'obre una gran galeria. A la part del davant de la casa hi ha una gran pallissa i unes quadres.

## Història

Està situat en una costa al cim d'una ostensible elevació. La documentació data del 19 d'octubre de 1291. Pere, prior de Santa Maria de Besalú, reduïa a Guillem de Mercadal el cens que pagava a 10 sous, que havia de fer efectius per la nit de Nadal. Hi ha un fill il·lustre a la família Mercadal. Antoni Mateu Mercadal, notari que va viure a la segona meitat del segle xvi. Durant els segles XVI, XVII i XVIII el Mercadal constituïa tota la feligresia de Sant Quintí. La família Mercadal i d'altres, com els Vilamala, els Desprat o els Destarrús, intervingueren en un episodi de la guerra contra els francesos del segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «El Mercadal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 novembre 2016].
# Sclerophrys poweri

Sclerophrys poweri és una espècie de gripau de la família dels bufònids.
Va ser descrit com Bufo poweri per John Hewitt el 1935. Va ser reclassificat el 2006 en el gènere Amietophrynus i una segona vegada el 2016 en el gènere del Sclerophrys.
Viu sabanes obertes o boscoses, veld, valls fluvials i zones agrícoles. Cria en aigües temporals i, de vegades, basses artificials.

## Distribució

Habita a Angola, Botswana, Namíbia i Sud-àfrica. El seu hàbitat inclou sabanes seques, zones seques d'arbustos tropicals o subtropicals, prades, pantans, aiguamolls d'aigua dolça, corrents intermitents d'aigua dolça, terra arable, terres de pastures i estanys. De vegades es confon amb Sclerophrys garmani.

## Referències

* ↑ Frost, Darrel R. «Sclerophrys poweri (Hewitt, 1935)» (en anglès). Amphibian Species of the World: an Online Reference, 1999. DOI: 10.5531/db.vz.0001.
* ↑ Ohler, Annemarie; Dubois, Alain «The identity of the South African toad Sclerophrys capensis Tschudi, 1838 (Amphibia, Anura)» (en anglès). PeerJ, 4, 11-01-2016, pàg. e1553. DOI: 10.7717/peerj.1553. ISSN: 2167-8359. PMC: PMC4715445. PMID: 26788431.
* ↑ SCC Amphibian Specialist Group. «Sclerophrys poweri» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2019.
# Cova del Taller

La cova del Taller és un abric del municipi de Tivissa (Ribera d'Ebre) amb representacions de pintura rupestre protegides com a Patrimoni de la Humanitat en el conjunt de l'Art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica. Està situada en la serra de la Mar, orientada al sud.
És una petita cavitat oberta en un front calcari d'estructura piramidal. Les seves dimensions són aproximadament de 5 m d'amplada, 1,5 d'alçada mitjana i 1,5 m de fondària.
Les pintures rupestres són visibles a la part dreta del sostre, entre 1 i 1,3 m de la base i mostren diverses alteracions i fenòmens erosius que han destruït gran part del mural. Es calcula que existien un mínim de 12 imatges, de les quals el 1992 només es podien identificar un gran cérvol, les restes d'una cérvola i els fragments d'una possible figura humana d'arquer. La resta de les figures eren taques que no es podien identificar.
L'estat de conservació és regular, l'accés és difícil i la cova està tancada al públic.

## Referències

* 1 2 «Cova del Taller». Inventari arqueològic i paleontològic (Arqueodada). Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Cova del Taller (Tivissa, Ribera d'Ebre), gencat.cat.