OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Appuleia de coloniis deducendis

Appuleia de coloniis deducendis va ser una llei romana establerta a proposta d'Apuleu Saturní, tribú de la plebs l'anyl 652 de la fundació de Roma (any 100 aC), sota els cònsols Gai Mari i Luci Valeri, que atorgava a Mari la facultat de nomenar tres ciutadans romans per cada colònia.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 16.
# André Jacquelin

André Jacquelin, també conegut per l'àlies de "Josserand", nascut i mort en dates desconegudes, va ser un maquisard al massís del Jura, periodista i escriptor francès, fundador al març de 1943 del periòdic clandestí Bir-Hakeim.
Va ser corresponsal del periòdic L'Indépendant, a Perpinyà, i el 1939 es mostrava a favor de la Segona República Espanyola des de la seva obra Espagne et liberté : le second Munich.
Jacquelin va ser un dels primers periodistes a desafiar des dels seus escrits al govern de Vichy davant les peticions llançades des de Londres pel general de Gaulle al juny 1940. Com a conseqüència va ser empresonat encara que posat en llibertat abans de la invasió de la zona "lliure" per les tropes alemanyes, violant les clàusules de l'armistici, l'11 de novembre de 1942.
Es va unir al maqui francès d'Ain. Amb una identitat falsa i amagant-se a la zona de la comuna francesa d'Échallon, va fundar el Bir-Hakeim i escrivia també els seus articles, que eren impresos clandestinament.
L'11 de novembre de 1943 va realitzar una sèrie de fotos i articles sobre la desfilada dels maquis a Oyonnax en el seu 25 aniversari, commemorant l'armistici de 1918. Amb això va ajudar a promoure aquesta acció emblemàtica dels guerrillers de l'Ain, però alhora va desencadenar la ira de les autoritats de Vichy: Jacquelin va aconseguir escapar de la Gestapo, que hi van titllar el seu periòdic com:
| « | le journal clandestin est trop bien fait, imprimé sur un trop beau papier, illustré de surcroît de nombreux clichés des opérations militaires ennemies, pour être fait en France | » |

## Obra

* Tuez-vous !, 1935.
* Espagne et liberté : le second Munich, 1939.
* Toute la vérité sur le journal clandestin gaulliste "Bir Hakeim", 1945.
* Vingt-cinq ans après : la juste colère du Val d'enfer, 1968.
* Lettres de mon maquis, 1975.

## Referències

* ↑ Aymes, 2003, p. 242.

## Fonts i bibliografia

* (francès)La Résistance dans l'Ain et le Haut-Jura: Jacquelin, André
* (francès)“À Oyonnax, le 11 novembre, les gars du maquis ont rendu hommage à leurs aînés”, a Bir-Hakeim (desembre de 1943)
* (francès)INA Région Rhône-Alpes
* Aymes, Jean-René. Francia en España, España en Francia: la historia en la relación cultural hispano-francesa (siglos XIX-XX). Universidad de Salamanca, 2003. ISBN 9788478006786.
# Vibració molecular

S'anomena vibració molecular a aquella vibració que afecta a diversos àtoms dins d'una molècula. Algunes vibracions moleculars estan localitzades en un grup funcional, mentre que d'altres s'estenen por tota la molècula.
Poden distingir-se dos tipus bàsics de vibracions: de tensió i de flexió. Una vibració de tensió suposa un canvi continu en la distància interatòmica per tot l'eix de l'enllaç entre dos àtoms. Les vibracions de flexió es caracteritzen per un canvi en l'angle entre dos enllaços i són de quatre tipus: de tisoreig, de balanceig, d'aleteig i de torsió.
En una molècula que conté més de dos àtoms, poden donar-se tots els tipus de vibracions, a més a més pot produir-se una interacció o acoblament de les vibracions si aquestes impliquen enllaços a un mateix àtom central, el resultat de l'acoblament és un canvi en les característiques de les vibracions.

## Vegeu també

* Acoblament vibrònic

## Referències

* ↑ Landau LD and Lifshitz EM (1976) Mechanics, 3rd. ed., Pergamon Press. ISBN 0-08-021022-8 (hardcover) and ISBN 0-08-029141-4 (softcover)
# Aprendiendo a morir

Aprendiendo a morir és una pel·lícula espanyola estrenada l'abril de 1963 i dirigida per Pedro Lazaga. Va suposar el debut cinematogràfic i el salt definitiu a la fama del conegut torero Manuel Benítez «El Cordobés».

## Argument

De caràcter autobiogràfic, narra com un noviller jove i orfe passeja per diferents places de toros a la recerca d'una oportunitat fins que, després de moltes calamitats, un empresari taurí li permet participar en una novillada a Còrdova que suposa la consecució de contractes i triomfs.

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1962 | Premi Antonio Barbero | Manuel Benítez «El Cordobés» | Guanyador |

## Referències

* ↑ Aprendiendo a morir Arxivat 2019-03-26 a Wayback Machine. a La Vanguardia
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1962». CEC. Arxivat de l'original el 2018-02-09. [Consulta: 8 gener 2016].

## Enllaços externs

* Aprendiendo a morir a Cine de barrio, rtve.es
* Los toros en el cine. Manuel Benítez El Cordobés y El Cine
# Aratika

Aratika és un atol de les Tuamotu, a la Polinèsia Francesa. Depèn de la comuna associada de Kauehi, de la comuna de Fakarava. Està situat a l'oest de l'arxipèlag, a 48 km al nord de Fakarava i a 35 km al nord-oest de Kauehi.

## Geografia

La superfície total és de 10 km². L'atol té dos passos a la llacuna interior, un al nord i un altre al sud. La vila principal és Paparara, sense una població permanent. Disposa d'un aeròdrom privat.
| Manihi 119 km | Takapoto 88 km | Tikei 111 km |
| Apataki 68 km | | Taiaro 88 km |
| Toau 49 km | Fakarava 48 km | Kauehi 35 km |

## Història

Va ser descobert, el 1824 per Otto von Kotzebue. Es va pensar que era la mateixa Carlshof descrita per Jacob Roggeveen i va mantenir aquest nom. En realitat l'illa de Roggeveen era Tikei, i Aratika es va conèixer com a Carlshof de Kotzebue, o Carlshov.

## Referències

* ↑ Early Mapping of the Pacific, Thomas Suarez, ISBN 0-7946-0092-1, Google books, pàg.203
* ↑ Explorers of the Pacific, Te Rangi Hiroa, New Zealand Electronic Text Centre
* ↑ «UN System-wide Earthwath». Arxivat de l'original el 2012-03-14. [Consulta: 9 juny 2008].
# Argopleura magdalenensis

Argopleura magdalenensis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,9 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Magdalena a Colòmbia.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1913. Some results from an ichthyological reconnaissance of Colombia, South America. Part II. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 131) Ind. Univ. Studies Núm. 18. 1-32.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1913. Some results from an ichthyological reconnaissance of Colombia, South America. Part II. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 131). Ind. Univ. Studies Núm. 18: 1-32.
* ↑ «Argopleura magdalenensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Weitzman, S.H. i S.V. Fink 1985. Xenurobryconin phylogeny and putative pheromone pumps in glandulocaudine fishes (Teleostei: Characidae). Smithson. Contrib. Zool. (SCZ), 24 Dec., Núm. 421: i-iii + 1-121.
* Weitzman, S.H. 2003. Glandulocaudinae (Characins, tetras). p. 222-230. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Apuja l'aposta

Apuja l'aposta (títol original en anglès, Gutshot Straight) és una pel·lícula d'acció estatunidenca del 2014 dirigida per Justin Steele i protagonitzada per George Eads, AnnaLynne McCord, Stephen Lang, Steven Seagal, Tia Carrere, Vinnie Jones, Ted Levine i Fiona Dourif. La pel·lícula es va rodar a Las Vegas. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Referències

* ↑ Pempus, Brian. "Steven Seagal Stars In New Poker Movie: 'Gutshot Straight' Follows 2013's Abysmal Poker Film 'Runner, Runner'", www.cardplayer.com, August 6, 2014. Retrieved March 21, 2015.
* ↑ «Gutshot Straight». Goita què fan, ara!. [Consulta: 27 juny 2024].
# Virgili Soler Pérez

Virgili Soler Pérez (Alacant, 19??) va ser un dramaturg valencià, autor de comèdies en vers i en prosa de gènere còmic. Es va donar a conèixer, quan només tenia 15 anys, amb l'estrena de dues comèdies, les quals van tenir força èxit i van ser calorosament acollides pel públic. Soler va escriure, però, quatre comèdies més i alguns contes, un dels quals va ser premiat per un diari madrileny. Soler patia de paraplegia, la qual cosa el mantenia, sovint, confinat a la seva cambra d'estudi i de treball, de manera que només va poder presenciar, personalment i en directe, cinc o sis representacions teatrals de les seves pròpies obres.
El 20 de febrer de 1932, va ser coprotagonista, junt amb Miguel Hernández, amb qui sembla va mantenir una relació d'amistad, d'un reportatge publicat al setmanari madrileny Estampa titulat «Dos jóvenes escritores levantinos: el cabrero poeta y el muchacho dramaturgo». L'autor d'aquest text va ser Francisco Martínez Corbalán. Per aquest motiu, sovint, el nom del jove dramaturg Virgili Soler, se sol citar acompanyant el nom de Miguel Hernández. No obstant això, és molt poc el que se sap de l'evolució del precoç afany teatral d'aquest autor, ni de qualsevol altra qüestió relacionada amb la seva activitat literària o la seva vida personal.

## Obres

El 1931, Soler estrenà dues obres, les quals el van donar a conèixer en l'escena alacantina, ambdues van rebre molt bones crítiques al diari alacantí El Luchador. La primera, titulada ¡S ́ha perdut el foraster!, obra en un acte, escrita en vers i en valencià, s'estrenà el 8 de març al Salón España, per la companyia de Paco Hernández i Angel Mas, amb Lolita Millà com a primera actriu. Soler la dedicà al seu pare. La segona, No es això lo que yo vullc, obra en un acte, aquesta vegada escrita en prosa, s'estrenà el 20 de desembre, al mateix lloc que la primera, per la companyia de l'Angel Mas i Manolo Alvarez. Aquesta comèdia la dedicà al seu germà.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Martínez Corbalán, Francisco «Dos jóvenes escritores levantinos: el cabrero poeta y el muchacho dramaturgo» (JPG) (en castellà). Estampa [Madrid], 20-02-1932 [Consulta: 20 maig 2021].
* 1 2 3 4 Peral Baeza, Gaspar «El muchacho dramaturgo que compartió página con el cabrero poeta.» (PDF) (en castellà). Perito. Rosario Salinas [Alacant], núm.2, 2005, pàg. 7 [Consulta: 20 maig 2021].
* ↑ Martínez Marí, Francisco. Yo, Miguel. Orihuela: Editorial Félix, 1972, p. 67.

## Bibliografia complementària

* Gil Sánchez, Fernando; Aldeguer Jover, Francisco; Martínez-Mena Rodríguez, Miguel. Alicante, 1931. Caja de Ahorros de Alicante y Murcia, Alicante, 1981.
# Vescomtat de Girona

El vescomtat de Girona fou inicialment un títol funcionarial jeràrquicament inferior al comte de Girona que apareix ja el segle ix poc temps després de la Conquesta de Girona. El càrrec era immediatament inferior al del comte al que assistia i delegava algunes de les seves funcions. Tanmateix amb la unificació dels comtats catalans, el títol de comte de Girona recaigué també en la figura del comte de Barcelona (a partir de Bernat de Gòtia) que acostumava a residir a la capital barcelonina allunyat dels dominis gironins. Així doncs la figura de vescomte anà guanyant major grau d'autonomia i assumí la jurisdicció efectiva del comtat. A la llarga el càrrec passà de ser un càrrec nomenat i cessat pel comte a ser un càrrec heretat per línia patrilineal.
El primer vescomte conegut és Guifré I de Girona que el 850 fou comte de Girona. En aquest any signen un document dos vescomtes, Ermidó i Radulf, un dels quals ho fou de Girona. Lleopard (o Llopart) fou el pare (segurament) d'Unifred i (segur) d'Otger. Amb Guiniguís, conegut per Mascaró, casat a Jerosòlima (coneguda per Gudrielda) el vescomtat esdevingué hereditari. El va succeir el seu fill Sunifred, i un altre fill, Sisemund d'Oló, fou vicari d'Oló i origen dels Oló i dels Mediona; un altre germà, Eldemar, fou senyor de Clariana. Els seus germans Ot, Eldemar i Sesmon foren presos pels musulmans durant el saqueig de Barcelona per Almanzor. Sunifred va morir el 1008 o poc després i el va succeir el seu fill Amat; un altre fill, Guillem, fou senyor de Muntanyola o Vacarisses i tronc dels Montcada; i un altre germà encara, Ramon, ardiaca de Vic, fou senyor de Lloret, originant els senyors de Lloret. Amat conegut com a Amat de Montsoriu (perquè posseïa el castell de Montsoriu que era el centre patrimonial dels vescomtes) casat amb Sança va morir poc abans del 1035. El va succeir el seu fill Arbert, que va morir el 1033, passant l'herència a sa germana Ermessenda de Montsoriu, casada amb Guerau I de Cabrera, senyor de Cabrera (a Osona) i fill del primer senyor Gausfred de Cabrera, El matrimoni fundà el monestir de Sant Salvador de Breda. Mort Guerau vers el 1050 el títol va passar al seu fill Ponç, en qui es van reunir els patrimonis dels senyors de Cabrera i el vescomtes de Girona, adoptant el títol de vescomtes de Cabrera.

## Llista de vescomtes

* Guifré I de Girona c. 840 (848 comte de Girona)
* Ermidó c. 850
* Radulf c. 850
* Lleopard o Llopart c. 920-930
* Unifred c. 930-940
* Otger c. 940-968
* Guiniguís (Mascaró) 968-982
* Sunifred 982-1008
* Amat de Montsoriu 1008-1025
* Arbert de Montsoriu 1025-1033
* Ermessenda de Montsoriu 1033-1057
* Guerau I de Cabrera 1033-1050
* Ponç I de Cabrera 1050-1105
* Guerau II de Cabrera 1106-1131
* Ponç II de Cabrera 1131-1145
* Guerau III de Cabrera 1145-1165

## Referències

* ↑ Coll i Castanyer, Jaume «Els vescomtes de Girona». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, Vol. 30, 1988, pàg. 39-98.
# Vescomtat de Lapurdi

El vescomtat de Lapurdi fou una jurisdicció feudal de Gascunya centrada a la ciutat de Baiona i abraçant el Lapurdi, que va existir del 1023 fins al 1103.
Es diu que el vescomtat fou creat pel rei Sanç III de Navarra el gran amb terrenys (llavor anomenats Lapurdum) que li havia cedit el duc de Gascunya, que devia ser Guillem II (duc 1010-1027). El navarrès el va donar al seu parent Llop Sanç que es pensa que pogué ser fill del rei Sanç de Viguera mort vers el 991 (Sanç era el fill del primer rei de Viguera Ramir I que va governar del 970 al 981, i el germà gran del darrer rei Garcia, que va morir vers 1030). El vescomtat comprenia el Lapurdi i les senyories d'Arberoa, Ortzaize, Donibane Garazi i Baigorri. A la mort de Llop vers el 1058, el vescomtat fou donat a son germà Fortun Sanç que també va heretar del rei Garcia de Viguera no el títol reial però si les senyories a La Rioja (Autol, Arnedo, Jubera, Ocón i Quel) i Cantàbria, i portà el títol de senyor de Nàjera; va morir el 1062 i el va succeir el seu net Fortun II que abans de ser vescomte de Lapurdi es titulava Vescomte d'Arberona (Arberoa?). Fortun II era fill de Sanç Fortun que havia mort dos anys abans que el seu pare (1060); ell mateix va morir el 1099. El seu fill Semen Fortun va morir a tot tardar el 1123 però no va portar el títol. Sembla que per aquell temps foren concedits títols vescomtals a algun senyor (per exemple el senyor de Belsunce fou creat vescomte de Macaia el 1145). Del 1099 al 1122 exerciren el govern Toda i Sanç Garcia d'Arberoa i finalment, un any, Garcia Sanç d'Arberoa. El fill de Semen Fortun, Bertran, fou el següent vescomte, va donar Saint Jean de Luz a l'església de Baiona (amb motiu del seu enllaç amb Ataresa d'Arberoa, i va morir el 30 d'octubre de 1169. La seva filla, Baiona es va casar amb el vescomte Guillem Ramon d'Orte (mort el 1180) i la successió va recaure en son germà Pere, però mort uns mesos després, va passar a l'altre germà Arnau. El 1170 aquest vescomte Arnau, rebel·lat contra els anglesos, va ser derrotat pel llavors príncep Ricard Cor de Lleó i va haver d'abandonar Baiona que va quedar segregada del Lapurdi i posada sota l'autoritat d'un prebost anglès (després fou incorporada a la senescalia de les Landes i finalment va passar al departament de Basses Pyrénées amb el principat de Bidache i la baronia de Louvigny, sense tornar al Lapurdi). Arnau es va instal·lar al Castell d'Uztaritze. El darrer vescomte fou Guillem Ramon de Salt, successor el 1192, que el 1193 va cedir els seus drets al rei Enric II d'Anglaterra

## Llista de vescomtes

* Llop Sanç 1023-1058
* Fortun I Sanç 1058-1062
* Fortun II Sanç 1062-1099
* Toda 1099-1123
* Sanç Garcia d'Arberoa 1099-1122
* Garcia Sanç 1122-1123
* Bertran Semen 1123-1169
* Pere Bertran 1169-1170
* Arnau Bertran 1170-1192
* Guillem Ramon senyor de Salt
# Ardaixir Kurra

Ardaixir Kurra fou una de les cinc divisions administratives (kura) del Fars en temps dels sassànides i al començament del domini musulmà. Les cinc divisions eren:
* Ardaixir Kurra
* Xapur Kurra
* Arraǰān
* Istakhr
* Dārābīerd
El nom es pot traduir com "Gloria d'Ardashir" i està referit al rei Ardashir I (227-242); Shapur Kurra està referit al seu fill Sapor I (240-270). Ibn Koradheb hi afegeix una sisena kura anomenada Fasa (Xiraz), que d'acord amb altres fonts existia un segle després quan hi havia sis kura i tres districtes: Rudan, Nayriz i Kasu.
La kura d'Ardashir estava situada al sud-oest i tenia per capital a Gur o Djur (Firuzabad) i com a ciutat destacada Tawwadj, i els ports de Rishahr, Nadjiram, Siraf i Hozu; incloïa les illes Nakilu, Shaykh Sokayb, Hendarabi i Qays o Kish. Els àrabs dividien el territori en tres districtes tribals (habitats per tribus que havien vingut d'al-Ahsa: Sif Mizaffar a l'oest; Sif Zohayr al centre anomenat també Iranhestan; i Sif Umara a l'est, amb la fortalesa de Kalat al-Dikdan o Hisn Ibn Umara).

## Bibliografia

* Le Strange, Description of the Province of Fars in Persia at the Beginning of the Fourteenth Century A.D., JRAS, 1912
# Veľké Kršteňany

Veľké Kršteňany és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trenčín.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1271.
# Arrancy

* Per a altres significats, vegeu «Arrancy-sur-Crusne».
Arrancy és una comuna francesa al departament de l'Aisne (regió dels Alts de França). L'any 2007 tenia 47 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Arrancy era de 47 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 dones vivint soles i 8 dones vivint soles), 8 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:

### Habitatges

El 2007 hi havia 27 habitatges, 21 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 27 habitatges eren cases. Dels 21 habitatges principals, 16 estaven ocupats pels seus propietaris, 4 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 1 en tenia tres, 8 en tenien quatre i 12 en tenien cinc o més. 16 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 8 habitatges hi havia un automòbil i a 13 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població d'Arrancy el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 4 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 8 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 30 persones, 23 eren actives i 7 eren inactives. Les 23 persones actives estaven ocupades(15 homes i 8 dones).. De les 7 persones inactives 3 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un paleta.
L'any 2000 a Arrancy hi havia 3 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 435 hectàrees.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Notes

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles

## Enllaços externs

* France par commune. Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Vicente Talens Inglá

Vicente Talens Inglá (València, 1892 - 1940) va ser un model i polític valencià, que durant la Guerra Civil va ser Governador civil d'Almeria.
Abans de la proclamació de la Segona República, va haver de viure un temps exiliat a París, on treballava com a model de nus per als pintors de la ciutat. Amb la proclamació de la Segona República Espanyola el 1931 va tornar a Espanya, ja llavors membre del Partit Comunista Francès. Durant la Guerra Civil, va ser nomenat Governador Civil de la província d'Almeria en un breu període entre 1937 i 1938. Va ser destituït i es va traslladar a València, en ser considerat feble pels seus companys del Front Popular que valoraven com molt tèbies les seves resolucions enfront dels quintacolumnistes d'Almeria. A València va estar sense destinació, fins que va ser pres de les tropes franquistes el 1939, empresonat a la presó Modelo, jutjat en un procés sumaríssim d'urgència, condemnat a mort i executat un any més tard, tot i que en el seu expedient judicial constaven testimoniatges de favor de membres de la dreta política d'Almeria.

## Referències

* Pasado escondido en Almería, Ideal.es de 28 de maig de 2010, consultat el mateix dia.
# Asini Quadrat (historiador)

Asini Quadrat (en llatí Asinius Quadratus), possiblement Gai Asini Quadrat, va ser un historiador romà en llengua grega que va viure a la meitat del segle iii, en temps dels emperadors Felip l'Àrab i Marc Juli Filip.
Va escriure dos llibres d'història en grec:
* Una Història de Roma en 15 llibres en dialecte jònic titulada Χιλιετηρίς (que dura mil anys), perquè explicava la història de la ciutat durant mil anys, fins a l'any 248, quan es van celebrar uns magnífics Ludi saeculares.
* Història de Pàrtia sota el títol Παρθικὰ o Παρθυηνικά, citada amb molta freqüència per Esteve de Bizanci, que diu d'ell: Quadratus belli Parthici scriptor.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 631.