OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lo Nunci

* No s'ha de confondre amb Lo Nunci, revista del Centre d'Amics de Reus.
Lo Nunci de vegades Lo Nunci politich y literari és un setmanari humorístic de Catalunya, que va aparèixer del 1877 al 1883, quan va haver de tancar per ordre governatiu. Els caps de redacció n'eren Josep Feliu i Codina i després Conrad Roure. El setmanari que el va succeir, Lo Pregoner, només va aparèixer dues vegades.
Altres col·laboradors van ser Francesc Pelagi Briz i Fernández, Emili Coca i Collado, Apel·les Mestres i Oñós, Joan Molas i Casas i Frederic Soler i Hubert.
| « | Que d'avuy endavant, cada dissapte surtirá á Barcelona un diari com aquest qu'ara tenen á las mans, lo qual s'ocupará de tot lo que no li está privat, pegant verdugassada als qu'ho merexin, que per la gracia de Dèu no son pochs, y dihent bé d'aquells que 'n sigan dignes, que per ara no se'n deuhen anar més enllá d'un parell de dotzenas. […] Déu los dongui á tots salut y pessetas y altres cosas que no puch dir. | » |
| — La Redacció, Lo Nunci, Extret de l'editorial del 21 d'octubre de 1877 |||

## Enllaços externs

Tota la col·lecció és disponible en format electrònic descarregable a l'Arxiu de Revistes Catalanes Antigues:
* Fàcsimil del primer número del 21 d'octubre del 1877

## Referències

* ↑ «Lo Nunci». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Arca «Fitxa descriptiva de Lo Nunci». Arxiu de Revistes Catalanes Antigues. Biblioteca de Catalunya, 2008 [Consulta: 25 agost 2014].
# Mitjorn

* Per a altres significats, vegeu «Migjorn».
Mitjorn fou una revista mensual literària noucentista publicada a Mallorca en català des del gener de 1906 al juny de 1907. Principal publicació cultural del seu temps a les Balears, la dirigiren Miquel Ferrà i Juan i Llorenç Riber. Fou la plataforma mitjançant la qual els joves noucentistes mallorquins prengueren el relleu dels modernistes. Informà tant de la vida cultural a Mallorca com al Principat de Catalunya i reproduí texts s'autors de tots dos territoris. Miquel Costa i Llobera hi feu de pont entre territoris i entre generacions. Els escriptors principals i que més hi publicaren foren, com a representants mallorquins de les generacions anteriors, Maria Antònia Salvà, Miquel Costa i Llobera, Joan Rosselló de Son Forteza i Josep Maria Tous i Maroto. De la generació posterior, Gabriel Alomar, Jaume Bofill i Mates, Josep Carner, Josep Maria López-Picó, Llorenç Riber i Salvador Galmés i Sanxo. Hi publicaren algun text Joan Alcover, Miquel dels S. Oliver, Joaquim Ruyra i Antoni Rubió i Lluch. També s'hi troben obres d'autors menors com Joan Aguiló, Vicent Balanzó, Andreu Ferrer i Ginart, Maria Josepa Penya i Emília Sureda, ja traspassada. A més de texts noucentistes, se n'hi troben de costumistes, de la literatura popular i tradicional i etnogràfics, com algun d'Antoni M. Alcover; dins aquesta línia, Mitjorn dedicà un número a Pere d'Alcàntara Peña i Nicolau en el seu traspàs (1906).

## Enllaços externs

* Hudà. Els moviments literaris contemporanis a les Balears
* Jordi Castellanos, "Quan tot semblava possible"; L'Avenç
* L'escola mallorquina. La webé. Filologia de la UNED.
# Pipriac

Pipriac (en bretó Presperieg, en gal·ló Pisperiac) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 3.182 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 2.804 | 2.848 | 2.669 | 2.669 | 2.772 | 2.912 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1983-1989 | Andrée Gueutier | Divers droite |
| 1989-2008 | Yannick Pinson | Divers droite |
| 2008- | Marcel Bouvier | Divers droite |

## Galeria d'imatges

* L'església
* El monument als morts
# Ethel (Mississipi)

Ethel és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 452 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ethel tenia 452 habitants, 173 habitatges, i 125 famílies. La densitat de població era de 290,9 habitants per km².
Dels 173 habitatges en un 39,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 43,4% hi vivien parelles casades, en un 22,5% dones solteres, i en un 27,7% no eren unitats familiars. En el 25,4% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,61 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,07.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,8% tenia menys de 18 anys, un 10,8% entre 18 i 24, un 26,3% entre 25 i 44, un 21,7% de 45 a 60 i un 12,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83 homes.
La renda mediana per habitatge era de 20.114 $ i la renda mediana per família de 21.667 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.083 $ mentre que les dones 13.409 $. La renda per capita de la població era de 8.240 $. Entorn del 30,4% de les famílies i el 32,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ethel». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ethel». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Niketche: Uma História de Poligamia

Niketche. Uma História de Poligamia és una novel·la publicada el 2002 per l'escriptora moçambiquesa Paulina Chiziane. Va guanyar el primer Premi José Craveirinha de Literatura instituït per l'Associação dos Escritores Moçambicanos el 2003 juntament amb Mia Couto.
El títol del llibre es refereix a una dansa tradicional practicat al nord de Moçambic. Una dansa que la mateixa escriptora defineix com la dansa del sol i de la lluna, del vent i de la pluja (...) que immobilitza el cos i fa que volar l'ànima (p.160)

## Sinopsi

Escrit després de Balada de Amor Ao vento, la novel·la representa i se situa en una seqüència de novel·les sobre el tema de la poligàmia. Les protagonistes femenines representen la diversitat cultural de les identitats geogràfiques de Moçambic com a únic protagonista masculí que representa la nació en la seva totalitat. Rami és el nom de la primera esposa de Tony. Després de les contínues absències del seu marit Rami decideix investigar la realitat del seu matrimoni. Comença així un procés de desembolicament de màscares que porta a la trobada amb les múltiples realitats regionals de signe femení a Moçambic.

## Perspectiva Feminista

La novel·la té un missatge clar per a totes les dones, són "més amigues, més solidàries" per unir-se en una força i lluitar una batalla comuna d'independència i amor just i lleial. No obstant això, l'autora que parla a través de la veu de Rami, declara obertament estar en contra de la poligàmia. Les dones unides mai no podran ser vençudes. La unió que representen les dones al llibre és la unitat nacional. Cada dona té el seu origen en una zona geogràfica diferent del país. Les diferències entre el nord i el sud s'expressen a través de les pàgines amb un cert to de rivalitat especialment en relació amb l'home nació. La solució que es presenta al final del llibre és una alternativa feminista al sistema nacional de tipus patriarcal.

## Enllaços externs

* Niketche. Uma História de Poligamia Arxivat 2010-06-11 a Wayback Machine., Sinopse Editorial Caminho
# Édith et Marcel

Édith et Marcel és una pel·lícula francesa dirigida per Claude Lelouch estrenada el 1983.

## Argument

1947. La cantant Édith Piaf i el boxejador Marcel Cerdan són tots dos al cim de les seves glòries respectives. La seva trobada farà néixer una història d'amor plena de passió, durant dos anys, massa curts.
S'ha dit i escrit que l'únic gran amor de Piaf era el que tenia per a Cerdan. En efecte, mentre que posava el peu a l'estrep de la majoria dels seus amants que començaven en la cançó o l'espectacle, havia descobert en Marcel Cerdan una glòria de l'esport mundial. Tenien tots dos la mateixa notorietat. Cerdan no esperava res d'ella. La pel·lícula testimonia aquesta història d'amor bonica que s'aturarà una nit d'octubre de 1949, en alguna part entre París i Nova York, a prop de les Açores.
Paral·lelament, Claude Lelouch posa en escena una altra història d'amor entre un presoner de guerra bastant primari, encarnat per Jacques Villeret i la seva padrina de guerra quasi sòsia d'Edith però pertanyent a una família de notables. Aquesta història també acaba malament. En efecte, la correspondència mantinguda és esbiaixada. El presoner ha fet escriure les seves cartes pel seu tinent, interpretat per Francis Huster. La veritat quan ella apareix és tràgica.

## Anècdotes

* El paper de Marcel Cerdan havia de ser interpretat per Patrick Dewaere, però es va suïcidar uns dies abans del rodatge.

## Repartiment

* Évelyne Bouix: Édith Piaf / Margot de Villedieu
* Jacques Villeret: Jacques Barbier
* Francis Huster: Francis Roman
* Jean-Claude Brialy: Loulou Barbier
* Jean Bouise: Lucien Roupp
* Marcel Cerdan Jr: Marcel Cerdan
* Charles Gérard: Charlot
* Charlotte de Turckheim: Ginou Richer
* Micky Sébastian: Marinette Cerdan
* Maurice Garrel: el pare de Margot
* Ginette Garcin: Guite
* Philippe Khorsand: Jo Longman
* Jany Gastaldi: Momone
* Candice Patou: la germana de Margot
* Tanya Lopert: El professor d'anglès
* Jean Rougerie
* Beata Tyszkiewicz
* Fouad Sakete
* Stéphane Ferrara
* Dominique Benkouai
* Michel Chapier
* Yveline Ailhaud
* Pierre Aknine
* Mireille Audibert
* Jean-Pierre Bacri
* Marc Berman
* François Bernheim
* Corinne Blue
* Jean-Claude Bourbault

## Al voltant de la pel·lícula

* En la banda sonora, les cançons d'Édith Piaf són interpretades per Mama Béa Tékielski.

## Referències

* ↑ «Edith et Marcel». allociné.
* ↑ «Edith et Marcel». télérama.
# (20) Massàlia

(20) Massàlia és l'asteroide amb el número 20 de la sèrie, descobert a Nàpols el 19 de setembre de 1852 per Annibale de Gasparis (1819-92). Va ser descobert independentment la nit següent per Jean Chacornac (1823-1873) des de Marsella. Se li adjudica el descobriment per haver-ho anunciat abans que Gasparis.
B. Valz el va anomenar sense el coneixement del descobridor, que tenia reservat el nom de Temis. «Massàlia» és el nom grec de la ciutat de Marsella. En llatí a vegades ha estat escrit Massilia. Va ser el primer asteroide que no va dur nom mitològic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 15. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
# Neoperla falayah

Neoperla falayah és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba als Estats Units: Arkansas, Missouri i Oklahoma.

## Referències

* ↑ Needham, 1905. Proc.Biol.Soc.Wash. 18:108.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark & Lentz, 1988. Ann. ent. Soc. Amer. 81(3):371.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States - Stoneflies of Arkansas (anglès)
* ↑ Aquatic Macroinvertebrates of the Strawberry River System in North-central Arkansas (anglès)
* ↑ Aquatic Macroinvertebrates Collected from Thirty-two Missouri Ozark Streams (anglès)
* ↑ The Ephemeroptera, Plecoptera, and Trichoptera of Missouri State ... (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing Arxivat 2011-01-16 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ NatureServe (anglès)
* ↑ Flyfishing Entomology - North American Stoneflies (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* Discover Life (anglès)
# Sant Esteve de la Garriga

L'església parroquial de Sant Esteve de la Garriga és un monument del municipi de la Garriga inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Constitueix el nucli de la parròquia de Sant Esteve, de la subdivisió de l'Arxiprestat de Montbui i Puiggraciós del Bisbat de Terrassa, que correspon al terme de la Garriga, al Vallès Oriental.
La primitiva església parroquial es localitzà a la Doma, ubicada a l'exterior del poble, a l'altra banda del riu Congost. Aquesta fou la seu fins al segle xviii, quan fou construïda l'actual església parroquial ubicada al centre del municipi.

## Descripció

Es tracta d'un edifici religiós de planta rectangular. Consta d'una sola nau amb capelles laterals entre les quals hi ha accessos, el del costat nord dona a la galeria superior i l'oposat al baptisteri. La tercera capella de l'ala nord té accés a la capella del Santíssim. L'eix longitudinal és paral·lel a la nau central.
La portalada barroca de l'església, al capdamunt de la gran escalinata de pedra amb una decorativa balustrada, dona a l'església un to molt solemne i de gran efecte.

## Història

La construcció de l'església, a la qual fou traslladada la mateixa advocació de l'antiga, Sant Esteve, és segons Josep Mauri i Serra la major obra col·lectiva realitzada pels garriguencs. Iniciada el 1686, no s'obrí al culte fins al 1737, encara que no estava enllestida del tot. El projecte de construir-la amb planta de creu llatina i cobert el creuer amb cúpula s'abandonà molt avançada l'obra i es canvià pel pla d'una sola nau amb absis circular.
El projecte sembla que era de Giralt Cerdà, mestre de cases, procedent de Gascunya però establert a la Garriga d'anys. La seqüència de dates importants en la seva construcció és la següents:
* 1685: s'adquirí el terreny.
* 1737: s'obrí al culte.
* 1883: es va refer la teulada i la volta.
* 1895: s'edificà la "capella fonda".
* 1926: es construí l'escalinata d'accés.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Sant Esteve de la Garriga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ Antoni Ramissa, un occità que portava pedres des de Puiggraciós per a l'obra de l'església, morí per la caiguda d'un carreu el 17 d'abril de 1691. Els seus companys, amb l'ajuda d'algun picapedrer i volent-li fer un homenatge, van gravar-hi la llegenda que encara es pot llegir a la façana de l'església" La Garriga Secreta
# L'Œuvre Française

L'Œuvre Française, també anomenat L'Œuvre fou un moviment nacionalista francès, néo-Pétainista i ultradretà antisemític fundat el 1968 per Pierre Sidos. Inspirat per la França de Vichy, el Franquisme i el Estat Nou de Portugal, L'Œuvre Française era—fins a la seva dissolució per les autoritats el 2013—l'associació nacionalista més vella encara en actiu a França.
Més propera a models com el franquisme i Estado Novo que règims de obertament feixistes l'Œuvre Française era no obstant un projecte antisemític, racisa i neo-Pétainista, influït per diverses teories de la conspiració. El moviment tenia com a objectiu dissoldre la democràcia i s'oposava a la immigració massiva. El seu eslògan era "La France aux Français ("França pels francesos").
L'emblema de L'Œuvre Française era una creu cèlta pintada amb el francès tricolor. L'himne, les lletres de les quals van ser escrites el 1974 per Sidos, va ser titulat "Nous voulons rester Français" ("volem continuar sent francesos").

## Referències

* ↑ Lebourg, 2014.
* 1 2 See:
* ↑ Lebourg 2014
* ↑ Gautier, 2017.
* ↑ «Marine Le Pen porte plainte contre Montebourg et Pulvar» (en francès). L'Express, 29-02-2012.
* ↑ Venner, Fiammetta. Extrême France: les mouvements frontistes, nationaux-radicaux, royalistes, catholiques traditionalistes et provie (en francès). Grasset, 2006, p. 403. ISBN 9782246666011.
# Piotr Pletniov

Piotr Aleksandrovitx Pletniov (en rus: Пётр Александрович Плетнёв) (21 d'agost de 1792, Tbeletxi, Imperi Rus - 10 gener 1866, París, França) fou un literat i crític literari rus, preceptor del futur tsar Alexandre II.
Pletniov fou educat al Seminari Ortodox de Tver i a l'Institut Pedagògic Principal a Sant Petersburg. Després de graduar-se fou professor a diverses escoles secundàries de Sant Petersburg. Aleksandr Puixkin, del qual era amic, li dedicà el seu Eugene Onegin. Quan el gran poeta morí el 1837, Pletniov passà a dirigir la revista literària El Contemporani (en rus: Современник, Sovreménnik), abans de vendre-la a Nikolai Nekràssov i a Ivan Panàiev el 1846. Fou rector de la Universitat Imperial de Sant Petersburg des de 1840 fins a 1861, després d'haver estat professor de literatura russa i fou nomenat membre de l'Acadèmia Russa de les Ciències a Sant Petersburg.
S'oposà com a crític literari a Vissarion Belinski i a les opinions liberals d'alguns periodistes. En contraposició a tota politització, elogià escriptors tan diversos com Vassili Jukovski, Nikolai Gógol o Fiódor Dostoievski. És enterrat al cementiri Tikhvin del Monestir de Sant Alexandre Nevski a Sant Petersburg.

## Referències

* ↑ Tolstoi, Lev. Correspondencia 1 1842-1879 (en castellà). Ediciones Era, 2005-06-30. ISBN 9789684116436.
* 1 2 «РБС/ВТ/Плетнев, Петр Александрович — Викитека». [Consulta: 29 maig 2019].
# Berwick

«Berwick» té aquests significats:
* Berwick o James Fitz-James Stuart (1670 - 1734), militar i aristòcrata anglès al servei de Lluís XIV de França durant la Guerra de Successió Espanyola
* Berwick (Louisiana)
* Berwick (Maine)
* Berwick (Pennsilvània)
* East Berwick, concentració de població designada pel cens a l'estat de Pennsilvània (EUA)
* North Berwick població dels Estats Units a l'estat de Maine (EUA)
* South Berwick població dels Estats Units a l'estat de Maine (EUA)
# Éditions Gallimard

Éditions Gallimard és una editorial independent francesa, fundada per Gaston Gallimard i dirigida per Antoine Gallimard. Des de 1930, està situada al carrer Sébastien Bottin, número 5, en el VIIe arrondissement de París.

## Vegeu també

* Découvertes Gallimard

## Referències

* ↑ Assouline, Pierre. Gaston Gallimard: medio siglo de edición en Francia (en castellà). Barcelona: Península, 2003. ISBN 84-8307-544-X.
# (2002) Euler

(2002) Euler és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 29 d'Agost de 1973 per Tamara Mijáilnovna Smirnova a l'Observatori Astrofísic de Crimea, a Naúchni.

## Designació i nom

Euler es va designar originalment com a 1973 QQ1. Més endavant va ser renombrat en honor al matemàtic suís Leonhard Euler (1707-1783).

## Característiques orbitals

Orbita a una distància mitjana del Sol de 2,418 ua, podent acostar-se fins a 2,225 ua i allunyar-se fins a 2,584 ua. Té una excentricitat de 0,06874 i una inclinació orbital de 8,502 graus. Completa una òrbita al voltant del sol cada 1373 dies.

## Característiques físiques

La magnitud absoluta d'Euler és de 12,4. Té 17,44 km de diàmetre i triga 5,993 hores a completar una volta sobre el seu eix. El seu albedo s'estima en 0,839.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides del (2001) al (2100)
* Cos menor del sistema solar

## Referències

* ↑ Schmadel, Lutz D. Dictionary of Minor Planet Names. 5ª. Springer.
* 1 2 «(2002) Euler» (en inglés). [Consulta: 30 agost 2015].

## Enllaços externs

* «(2002) Euler» (en inglés). Minor Planet Center. [Consulta: 30 agost 2015].
# Neoperla edmundsi

Neoperla edmundsi és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.
En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.
Es troba a Borneo (tant als territoris pertanyents a Indonèsia com als de Malàisia i Brunei).

## Referències

* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Stark, B.P. & I. Sivec, 2007. Studies of Indonesian Perlidae (Plecoptera), with descriptions of three new species. Illiesia, 3(7):53‐64.
* ↑ Perlidae Species Listing Arxivat 2011-01-16 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ The Insects: an Outline of Entomology (anglès)
* ↑ The Bornean species of the stonefly genus Neoperla (Plecoptera: Perlidae) (anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* BioLib (anglès)
# La Carlota

La Carlota és un municipi de la província de Còrdova a la comunitat autònoma d'Andalusia, a la comarca de Valle Medio del Guadalquivir.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 10.023 | 10.295 | 10.336 | 10.471 | 10.518 | 10.736 | 10.944 | 11.203 | 11.488 | 11.906 |

## Història

La Carlota fundada en 1767 a causa de l'interès del rei Carles III per colonitzar algunes zones despoblades de la vall del Guadalquivir i Sierra Morena (vegeu Colonització de Sierra Morena i Andalusia). El marc legal per a portar a terme aquesta empresa colonitzadora ho va constituir el Fur de les Noves Poblacions d'Andalusia, que va establir tres grans zones de colonització les capçaleres de la qual serien La Carolina, La Carlota i La Luisiana.
L'objectiu d'aquesta colonització va ser doble: d'una banda protegir el trànsit de diligències poblant aquestes zones (despoblades després de la neteja ètnica que va seguir a la invasió castellana de l'Àndalus) que servien de refugi al bandolerisme, i per altra posar en explotació grans zones improductives fins llavors. El projecte va ser impulsat per dos grans il·lustrats: Pedro Rodríguez de Campomanes i Pablo de Olavide, qui va ser comissionat per a portar a terme la colonització. El reclutament de colons que habitarien aquestes terres li va ser encarregat a l'aventurer Juan Gaspar de Thurriegel, que va portar a Espanya prop de sis mil colons catòlics alemanys i flamencs, a més d'alguns catalans i valencians. Aquest és el motiu que encara subsisteixin cognoms i trets ètnics centreeuropeus entre els seus habitants. D'aquells 6.000 colons es van establir a la Carlota aproximadament 1.600. A la influència francesa i de la Il·lustració es deu el qual administrativament el municipi es dividís en "departaments", i no en llogarets, i que la Real Carlota anés no solament la capçalera del seu actual municipi, sinó també cabdal de les colònies occidentals, que comprenien San Sebastián de los Ballesteros, Fuente Palmera i La Luisiana. Pel mateix motiu l'urbanisme de La Carlota és ortogonal, amb carrers que es creuen perpendicularment i donen lloc a illes regulars, que s'estenen a banda i banda del Camí ral (després carretera nacional IV) que duia des de Cadis a Madrid. Entre els seus vilatjans il·lustres es troba l'escriptor Juan Bernier.

## Enllaços externs

* Formulari Dades Econòmiques Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* Bibliografia Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.
* La Carlota - Sistema d'Informació Multiterritorial d'Andalusia
* El blog de La Carlota...