OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maigret

«Maigret» té aquests significats:
* Comissari Maigret o Jules Maigret, fictici de la policia judicial francesa creat per Georges Simenon
* Maigret (pel·lícula), pel·lícula del 2022 sobre el comissari Maigret protagonitzada per Gérard Depardieu
* Robert Maigret (? - 1568), músic francès
# Maryville (Tennessee)

Maryville és una població dels Estats Units a l'estat de Tennessee. Segons el cens del 2000 tenia 23.120 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Maryville tenia 23.120 habitants, 9.050 habitatges, i 6.045 famílies. La densitat de població era de 560,7 habitants/km².
Dels 9.050 habitatges en un 32,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,3% hi vivien parelles casades, en un 11,9% dones solteres, i en un 33,2% no eren unitats familiars. En el 29,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,9% tenia menys de 18 anys, un 9,8% entre 18 i 24, un 27% entre 25 i 44, un 21,7% de 45 a 60 i un 17,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 40.143 $ i la renda mediana per família de 49.182 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.434 $ mentre que les dones 23.444 $. La renda per capita de la població era de 21.556 $. Entorn del 7,8% de les famílies i el 10,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Maryville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Maryville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Marie Paradis

Marie Paradis (Chamonix, 1778 — 1839) va ser la primera dona a coronar i descendir el Mont Blanc. Segons les fonts, Paradís realitzà aquesta gesta el 14 de juliol de 1808, 1809 o 1811.

## Expedició al Mont Blanc (segons les fonts que la situen el 1808)

Paradis era una serventa que vivia i treballava a Chamonix. El 14 de juliol de 1808, acompanyada per Jacques Balmat (i probablement instigada per algun dels fills del mateix Balmat, també guies de muntanya), va participar d'una expedició que la convertí en la primera dona que coronava el cim del Mont Blanc. L'expedició, on segons Mark Twain també s'hi trobava la parella de Paradis, va acampar als Grands Mulets, i les fonts narren com durant l'atac final al cim, Paradis acusava els efectes de la fatiga i fou ajudada pels guies que l'acompanyaven. Paradis va arribar al cim amb dificultats per respirar, incapaç de parlar i amb ceguesa temporal a causa de la neu.

## Expedició al Mont Blanc (segons les fonts que la situen el 1811)

Alexandre Dumas (pare) va conèixer Marie Paradis durant una estada a Chamonix, de la mà del seu guia, Payot, i ambdós li explicaren l'expedició al Mont Blanc, que hauria tingut lloc el 1811.
Un equip de sis persones, liderat per Jacques Balmat, formava una expedició per coronar el Mont Blanc, a la qual s'hi afegiren dues dones que els volien acompanyar. Balmat només va acceptar que Paradis els acompanyés, ja que l'altra dona estava criant un infant de set mesos.
Durant l'atac al cim, l'endemà d'haver descansat als Grands Mulets, Paradis tenia dificultats en alguns passos molt escarpats, i acusava els efectes de la fatiga, demanant a Balmat que relaxés el ritme de l'ascens en tant que li faltava l'aire. Arran de les dificultats de Paradis per progressar, dos guies l'ajudaren a continuar fins al cim. Segons Payot, Paradis estava al límit del desmai, i que un cop recuperà les forces i veié el paisatge, la resta de l'expedició feu broma dient que li regalarien com a dot tot el territori fins allà on li arribés la vista.

## L'heroïna de Chamonix

Després d'aquesta gesta, Paradis fou anomenada Marie de Mont Blanc. Paradis es va instal·lar a La Côte, on durant molt temps va oferir menjar i beure a cada expedició que es dirigia cap al Mont Blanc. L'any 1838, poc abans de la seva mort, Paradis va participar en la recepció que es va fer a l'expedició d'Henriette d'Angeville, a qui la felicità tot dient que ella era la primera alpinista de veritat que havia pujat i baixat del Mont Blanc.

## Referències

* ↑ Brown, 2002, p. 3–11.
* ↑ Twain, 1907, p. 171.
* 1 2 Matthews, 1898, p. 118-19.
* 1 2 Le Dauphiné Libéré, 27 desembre 2007
* ↑ Clark, 1826, p. 24–25.

## Bibliografia

* Brown, Rebecca A. Women on High: Pioneers of Mountaineering. Appalachian Mountain Club Books, 2002. ISBN 1-929173-13-X.
* Clark, Edmund; H. H. Jackson. Ascents of Mont Blanc. Colburn's New Monthly Magazine, 1826.
* Le Blond, Aubrey. True tales of mountain adventures for non-climbers young and old. Unwin, 1903.
* Mathews, Charles Edward. The annals of Mont Blanc. Unwin, 1898.
* Twain, Mark. A Tramp Abroad. Harper and brothers, 1907.
# Marie Popelin

Marie Popelin (17 de setembre de 1846 - 5 de juny de 1913) va ser una advocada i feminista belga. Popelin va treballar al costat d'Isabelle Gatti de Gamond en pro del desenvolupament de l'educació de les dones, i el 1888 es va convertir en la primera dona a Bèlgica a obtenir un doctorat en lleis.

## Biografia

Marie Popelin va néixer a Schaerbeek, prop de Brussel·les, en el si d'una família de classe mitjana. Al costat de la seva germana Louise, va treballar amb l'educadora feminista Isabelle Gatti de Gamond, impartint classes a Brussel·les de 1870 a 1875. Alguns desacords amb Gatti van portar les germanes a mudar-se a la ciutat de Mons per dirigir una escola per a dones en aquest lloc. El 1882, Marie Popelin va tornar a Brussel·les.
A l'edat de 37, Marie Popelin es va inscriure a la Universitat Lliure de Brussel·les, per estudiar lleis. Va completar els seus estudis el 1888. Inicialment no va obtenir respostes positives quan va voler posar en pràctica la seva carrera, a causa principalment del masclisme que regnava en l'època. No obstant això, li va ser concedit el dret de dur a terme la defensa en casos reals.
Marie Popelin va participar en dues conferències feministes a París el 1889, i va establir la Lliga Belga pels Drets de la Dona (Lligue belge du droit des femmes) el 1892 amb l'ajuda d'Isala Van Diest i Léonie La Fontaine. Popelin era amiga de la feminista nord-americana May Wright Sewall, a qui va conèixer a París el 1889, i amb la seva inestimable ajuda, la secció belga del Concili Internacional per a la Dona (International Council of Women) va ser establerta el 1893. Malgrat els seus incansables esforços en vida, els objectius activistes de Popelin van ser reconeguts després de la seva mort, el 1913.

## Referències

* 1 2 Schirmacher, Kathe. The Modern Woman's Rights Movement: a Historical Survey. Macmillan, 1921.
* ↑ Carlier, Julie «Forgotten Transnational Connections and National Contexts: an ‘entangled history’ of the political transfers that shaped Belgian feminism, 1890–1914». Women's History Review, 19, 4, 2010, pàg. 503–522. DOI: 10.1080/09612025.2010.502396. ISSN: 0961-2025.
* ↑ Albisetti, James C. «Portia Ante Portas: Women and the Legal Profession in Europe, ca. 1870-1925» (en anglès). Journal of Social History, 33, 4, 2000, pàg. 825–857. DOI: 10.1353/jsh.2000.0051. ISSN: 0022-4529.
* ↑ Mossman, Mary Jane. «The First Women Lawyers: Gender Equality and Professionalism in Law». A: Honouring Social Justice. University of Toronto Press, 2008-12-08, p. 199–200. ISBN 978-1-4426-9235-0.
# Marc Valeri Bradua

Marc Valeri Bradua (en llatí Marcus Valerius Bradua) va ser un magistrat romà del segle ii. Formava part de la gens Valèria, una gens romana de les més antigues, suposadament d'origen sabí.
Va ser nomenat cònsol sota l'emperador Còmmode l'any 191, juntament amb Popil·li Pedó Apronià. És mencionat pels Fasti.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1218.
# Marc Valeri Lactuca Màxim

Marc Valeri Lactuca Màxim (en llatí Marcus Valerius M'. F. Volusi N. Lactuca Maximus) va ser un magistrat romà fill de Manius Valerius Volusus Maximus.
Era cònsol romà l'any 456 aC i es va oposar a Luci Icili, tribú de la plebs, que volia assignar l'Aventí als plebeus. El nom de Lactuca, que vol dir enciam i era un dels aliments preferits pels romans, es va convertir en cognomen. Pertany a la mateixa classe de cognoms que Cicer (Ciceró) que vol dir cigró.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita III,31
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1001.
# Marca Billunga

La Marca Billunga o Marca dels Billungs —Billunger Mark o Mark der Billunger (alemany)— fou una jurisdicció feudal de marca al nord-est del Ducat de Saxònia al segle x. Se li va donar el nom de la família que tenia el govern, la casa de Billung o Billúngides.
La marca anava des del riu Elba a la mar Bàltica i des del presumit Limes Saxoniae fins al riu Peene a l'est, aproximadament el territori actual de Holstein oriental, Mecklemburg-Pomerània Occidental, i parts de Pomerània Occidental. L'expansió alemanya a la regió de la marca dels Billungs fou "natural" i l'assentament una autèntica colonització veritable. Això es pot contrastar amb l'ocupació militar de la Marca Geronis, la gran marca de Geró al sud de la dels Billungs.
La marca Billunga es va formar el 936, quan Otó I, duc de Saxònia i rei de França Oriental, va nomenar a Herman Billung princeps militiae (marcgravi de fet, però literalment "príncep de la milícia"), concedint-li control de la frontera amb el govern sobre les tribus obotrites eslaves occidentals, incloent-hi els polabi, warnabi i wagri, així com els redarii, circipani, i tribus de kissini de la confederació dels Veleti, i els danes, que havien fet repetidament campanya en el territori. La major part de la terra dels liutici i els hevelli se situava més enllà del domini d'Hermann, a la Marca Geronis. Els eslaus d'aquesta regió eren sovint mútuament hostils i així cap resistència organitzada no fou trobava pels alemanys. No obstant això el 955 el principal "nako" (cap) obotrite va aprofitar l'ocasió i es va aliar amb els nebots d'Herman, els comtes saxons Wichmann el Jove i Egbert el Borni en la seva baralla domèstica amb el seu oncle. La seva rebel·lió oberta va culminar en la batalla del Recknitz, on els obotrites foren completament derrotats per les tropes del rei Otó.
Herman va gaudir de molta autonomia en la seva marca i se l'anomena a vegades com el "duc de Saxònia", un títol que era de fet tingut per Otó, a causa del grau d'autoritat desplegat i que el rei li delegava com el seu suplent. La germanització Ostsiedlung de les marques orientals va conduir a molts segles de guerra; l'Església Catòlica Romana, tanmateix, "més previsora que la corona... va fer ús del delme a les terres colonials des de bon començament." La política eclesiàstica hauria conduït a una cristianització molt abans que a la germanització.
Herman va morir el 973 i el va succeir el seu fill Bernat I, que si que fou duc de Saxònia. Com la veïna marca del Nord, la marca dels Billungs fou abandonada finalment després de la revolta dels obotrites i velets el 983.

## Referències

* ↑ Segons recerques recents, aquest límit és una falsificació per Adam de Bremen: Bock, Günther «Der "Limes Saxoniae": keine karolingische Grenze!» (en alemany). Jahrbuch Stormarn, XXI, 2013, pàg. 13-30.
* ↑ Thompson, 19208, p. 479.
* 1 2 Aquest esdeveniment és recordat pels Annales Corbeienses, Widukind de Corvey, Thietmar de Merseburg, i Adam de Bremen. Thompson, 1926, pàgina 487
* ↑ Thompson, 1926, p. 487.

## Bibliografia

* Westfall Thompson, James. Feudal Germany. II: New East Frontier Colonial Germany. Nova York: Frederick Ungar, 1928.
# Marjan Sax

Marjan Sax (Amsterdam, 26 de desembre de 1947) és una activista lesbiana feminista neerlandesa, membre de Dolle Mina i co-fundadora de diferents organitzacions feministes, com la Fundació Mama Cash. Sax treballa també com a assessora per a organitzacions de cooperació.

## Trajectòria

Sax va néixer a Amsterdam i va estudiar ciències polítiques a la Universitat d'Amsterdam. Va ser cap d'equip en la Open School al nord d'Amsterdam d'abril 1977 a 1981. Després, va treballar com a investigadora en la Fundació Vrouw & Mitjana des de març de 1983 fins a juny de 1986, on va analitzar la situació de les dones periodistes en els periòdics holandesos. Sax és assessora independent des de 2003. També és publicista i és membre de diferents consells d'administració.

## Activisme

Sax va participar activament en el Dolle Mina i va ser la co-fundadora de diferents organitzacions feministes: el Amsterdamse vrouwenhuis en 1973, el grup d'acció pro-avort Wij Vrouwen Eisen en 1974, el curs Estudis de la Dona a la Universitat d'Amsterdam, el bar per a dones Saarein en 1978 on un col·lectiu de lesbianes i feministes va organitzar diversos esdeveniments (entre uns altres: dies de mares i filles, nits de poesia, dies de cançons populars i festes temàtiques). I el Lesbian Archive Amsterdam (ara IHLIA LGBT Patrimoni) en 1982.
Sax també va participar en moltes altres activitats de lesbianes i feministes. Va ser una de les ocupants de la clínica abortiva Bloemenhove en Heemstede, que va ser amenaçada a tancament en 1976. Aquesta acció va tenir un paper important en la legalització de l'avortament. Sax portava un diari on parlava d'això, que va ser publicat en De Groene Amsterdammer.
En 1982 Saix va co-fundar l'organització Mama Cash amb altres quatre persones, i va ser membre del consell d'administració fins a 2003. L'organització Mama Cash compta amb diferents fons per a dones amb projectes que promoguin l'emancipació i el feminisme. Sax va rebre una herència notable i en 1982 li va donar a Mama Cash un préstec sense interessos de 2,5 milions de florins. Va permetre que l'organització es quedés amb els beneficis. Als anys vuitanta i noranta Sax va estar involucrada en el Roze Draad (1985-1991, el grup de suport feminista de De Va muntar Draad, (una organització per la millora de la posició de les treballadores del sexe) i en el Vrouwen tegen Uitzetting (una col·laboració per recolzar a les dones refugiades).
L'arxiu de Marjan Sax està en el Internationaal Archief voor de Vrouwenbeweging (IAV).

## Premis

Sax ha sigut premiada pels seus esforços a favor del moviment pels drets de les dones holandeses, entre altres el Zilveren Anjer del Prins Bernhard Cultuurfonds en 1995 i el Bob Angelo Penning del COC en 1997.
# Mas del Tancat

El Mas del Tancat és una masia d'Amposta inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Per a anar al Mas de Tancat, cal agafar una carretera secundària des de la que va de Sant Jaume a Amposta, a 3,5 km d'aquesta, en direcció a la Ràpita.
D'estructura força senzilla, però interessant, ja que la casa té adossades unes paridores (o corral per a tancar ovelles).
L'habitatge és un cos de planta rectangular, totalment homogeni. En alçat, té planta baixa i un pis; la teulada té doble vessant amb un petit voladís en forma de senzilla motllura per amagar els caps de les bigues. Al mur es barregen maó i maçoneria.
Té dues portes a la planta baixa, una d'elles gran, per poder entrar el carro, i dues finestres grans i tres de petites al pis, tot amb llindes o amb un arc escarser de maons. Hi ha un petit rafal adossat que dona al pati de les paridores. Aquest, adossat al sud té un espai rectangular amb un gran pati central rodejat per dues de les quatre bandes (una d'entrada) que conformen una galeria -on s'aixopluguen les ovelles- oberta a ell mitjançant grans arcades amb arcs carpanells de maó seguits. Avui sectors del sostre de la galeria han caigut.
El pou, refet modernament, està vora les paridores, i tenia una pica gran per abeurar les ovelles. S'hi va tancar un ramat, que no era dels propietaris, fins fa pocs anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mas del Tancat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Mas del Tio Tomàs

El Mas del Tio Tomàs és un mas situat al municipi d'Aldover, a la comarca catalana del Baix Ebre. Es troba arran de la carretera C-12.
# María Amelia Caracuel del Olmo

María Amelia Caracuel de l'Olmo (Cañete de las Torres, Espanya, 10 de juliol de 1954), és una política espanyola.
Va ser diputada per Còrdova. Diputada de la VII i VIII Legislatura. Diplomada en Dret. Regidora.

## Activitat professional

* Portaveu adjunta de la Comissió de Treball i Afers Socials
* Vocal de la Comissió de Cultura
* Vocal de la Comissió no perm. per a les polítiques integrals de la discapacitat

## Enllaços externs

* Fitxa al Congrés dels Diputats
# Martras de Garona

Martras Tolosana (francès: Martres-Tolosane) és una comuna del departament francès de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-03. [Consulta: 24 agost 2010].
# Matamargó

Matamargó és una de les cinc entitats de població del municipi de Pinós, a la comarca catalana del Solsonès. No hi ha nucli urbà. El poblament és dispers en les masies que componen l'entitat.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| Any | Nucli urbà | Nucli urbà | Nucli urbà | Poblament dispers | Poblament dispers | Poblament dispers | Total |
| Any | Homes | Dones | Total | Homes | Dones | Total | Total |
| 2000 | 0 | 0 | 0 | 23 | 20 | 43 | 43 |
| 2001 | 0 | 0 | 0 | 24 | 23 | 47 | 47 |
| 2002 | 0 | 0 | 0 | 24 | 22 | 46 | 46 |
| 2003 | 0 | 0 | 0 | 24 | 19 | 43 | 43 |
| 2004 | 0 | 0 | 0 | 25 | 19 | 44 | 44 |
| 2005 | 0 | 0 | 0 | 26 | 21 | 47 | 47 |
| 2006 | 0 | 0 | 0 | 25 | 18 | 43 | 43 |
| 2007 | 0 | 0 | 0 | 26 | 18 | 44 | 44 |
| 2008 | 0 | 0 | 0 | 27 | 19 | 46 | 46 |
| Font: INE ||||||||

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al web del MUNICAT Arxivat 2015-11-20 a Wayback Machine.
# María Jesús Lara

María Jesús Lara (Madrid, 1938) és el nom artístic de l'actriu espanyola Leonarda Novillo Sevilla, dedicada sobretot al teatre i la televisió. Mare, amb Manuel Gallardo, de la també actriu Nuria Gallardo. Encara que nascuda en Madrid, en la seva infància va estar vinculada a Santa Cruz de los Cáñamos (Ciudad Real) d'on el seu pare era natural.

## Filmografia

* Adiós, Cordera (1969)
* Los que no fuimos a la guerra (1962)
* Canción de juventud (1962)
* Salto a la gloria (1959)
* Diez fusiles esperan (1959)

## Teatre (selecció)

* La casa de Bernarda Alba (1992), de Federico García Lorca.
* Luces de bohemia (1984) de Ramón María del Valle-Inclán
* Tirano Banderas (1974) de Ramón María del Valle-Inclán
* Tal vez un prodigio (1972) de Rodolfo Hernández
* La ópera de tres cuartos (1971) de Bertolt Brecht
* Luces de bohemia (1970), de Ramón María del Valle-Inclán
* En el Escorial, cariño mío (1968) d'Alfonso Paso
* El carrusel (1964/1965) de Víctor Ruiz Iriarte
* Bodas de sangre (1963) de Federico García Lorca
* Doña Clarines (1962), dels Germans Álvarez Quintero.
* Calumnia (1961), de Lillian Hellman.
* Los años del bachillerato (1960) de José André Lacour
* El baile de los ladrones (1960), de Jean Anouilh.
* Eloísa está debajo de un almendro (1961) de Enrique Jardiel Poncela
* La gata sobre el tejado de zinc (1959), de Tennessee Williams.

## Televisió

* Teatro breve
** Nubes de paso (1980)
* Estudio 1
** La boda de la chica (1980)
** Los tres etcéteras de Don Simón (1978)
** La bella Dorotea (1973)
** Tierra baja (1971)
** Fuente escondida (1969)
* Cañas y barro (1978)
* Novela
** Almudena, o la historia de viejos personajes (1977)
** Un verano con Ángela (1977)
** Menos que nada (1973)
** La esfinge maragata (1973)
** Enrique de Lagardere (1971)
** El rey sabio
* Cuentos y leyendas
** La inocencia castigada (1975)
* Telecomedia
** La oportunidad (1974)
* Ficciones
** Los ojos de la pantera (1974)
** Trilby (1973)
* Tentaciones, Las
** La escuela de los padres (1970)
* Remite: Maribel
** La llave de la despensa (1970)
* Hora once
** Una cruz para Electra (1969)
* ¿Es usted el asesino? (1968)

## Premis

Premi a la millor actriu secundària als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1966,

## Referències

* ↑ «Ejemplar versión andaluza de La casa de Bernarda Alba». Diario ABC, 03-09-1992. [Consulta: 7 novembre 2011].
* ↑ «En el Infanta Beatriz se esterenó Calumnia, de Lillian Hellman». Diario ABC, 29-01-1961.
* ↑ «En el Español se estrenó El baile de los ladrones, de Anouilh». Diario ABC, 05-02-1960.
* ↑ «El el Eslava se estrenó "La gata sobre el tejado de cinc", de T.Williams». Diari ABC, 01-10-1959.
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 162-166
# Melchor Serrano

Melchor Serrano va ser un arquitecte valencià que visqué entre els segles XVII i XVIII. Es tenen poques dades de la seua vida, si bé es coneix la seua participació juntament amb l'arquitecte Gil Torralba en la construcció de l'Ajuntament de Castelló de la Plana edificat entre els anys 1689 i 1716 en estil barroc.

## Referències

* ↑ Una cárcel para el recuerdo, elperiodicomediterraneo.com, 18 de febrer de 2007
* ↑ Arquitectos Serranos
* ↑ «Ajuntament de Castelló». Arxivat de l'original el 2017-01-01. [Consulta: 1r gener 2017].
# Melchor Salvá y Hormaechea

Melchor Salvá y Hormaechea (Pamplona, 13 de març de 1834 - Madrid, 17 de gener de 1917) fou un jurista espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

El seu pare, Jaume Salvà, era un mallorquí catedràtic a la Universitat Central de Madrid. El 22 de setembre de 1856 es va llicenciar en dret administratiu a la Universitat Central de Madrid, doctorant-se en 1858. Des de 1856 fou professor de dret polític comparat a la universitat, en substitució de Laureà Figuerola, el 1857 el nomenaren catedràtic substitut de les vacants i en 1858 obté la càtedra d'Història general del Comerç i Dret mercantil de l'Escola de Comerç de Madrid i la càtedra d'Economia política i Estadística en la Facultat de Dret de la Universitat de Santiago de Compostel·la.
El març de 1860 fou nomenat catedràtic numerari d'Elements d'Economia política i Estadística a la Universitat Central, i el 1864 secretari interí de la Facultat de Dret, càrrec que va ocupar fins a 1866. En 1865 va obtenir la càtedra de Filosofia del Dret i Dret internacional a la Universitat Central, en 1866 la càtedra d'Oratòria forense de la Universitat de Santiago, en 1867 catedràtic numerari d'Economia Política i Estadística de Santiago, en 1869 catedràtic de Filosofia del Dret i de Dret Internacional, el 1871 secretari de la Facultat de Dret de Santiago. En 1876 va obtenir la càtedra de Legislació comparada de la Universitat Central, secció civil i del canònic i en 1879 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.
En 1896 va deixar la Universitat Central de Madrid per Càtedra d'Economia Política i Estadística i Hisenda Pública la Universitat de València fins a la seva jubilació el 1903. Va morir d'arterioesclerosi al seu domicili de Madrid.

## Obres

* De la beneficencia pública. Discurso pronunciado en la Universidad Central en el acto solemne de recibir la investidura de Doctor en la facultad de Jurisprudencia, Don Alejandro Hómez Fuentenebro, Madrid, 1858.
* Curso de Economía Política, José Perales y Martínez, Madrid, 1888.
* Programas de economía política y estadística con arreglo a los cuales explica estas asignaturas en la Universidad Central, José Perales y Martínez, Madrid, 1881.
* Tratado de Economía Política.
* Estudios elementales de Economía política.

## Referències

* ↑ Medalla 17 Arxivat 2016-03-15 a Wayback Machine. de la RACMYP
* ↑ Melchor Salvá y Hormaechea Arxivat 2015-12-10 a Wayback Machine. al Diccionari de Catedràtics Espanyols de Dret
# Mas de la Canova

El Mas de la Canova és un mas situat al municipi d'Esponellà a la comarca catalana del Pla de l'Estany.