OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Piazza Cavour

La Piazza Cavour és una plaça situada entre la Via Triboniano i la Piazza Adriana, en el rione Prati de Roma, Itàlia. Dedicada a l'estadista piemontès Camillo Benso di Cavour, es troba en una zona que en l'antiguitat va ser ocupada parcialment pels Neronis, que donen el seu nom a tot el barri. Al jardí central de la plaça, realitzat per Nicodemo Severi entre 1895 i 1911, es troba un monument dedicat a l'estadista, es tracta d'una estàtua de bronze sobre una plataforma de granit i un pedestal de marbre, envoltada per al·legories d'Itàlia, Roma, el Pensament i l'Acció. L'obra, dissenyada per Stefano Galletti, es va iniciar l'any 1885 i es va completar en 1895.
A la plaça es troba un temple de l'Església evangèlica valdense, seu de la comunitat dels fidels romans i de la Facultat Valdense de Teologia; el Palazzo De Parente, dissenyat per Gaetano Koch; i el Teatre Adriano. També fa cap a la plaça el costat posterior del Palau de Justícia de Roma, anomenat Palazzaccio, és una obra imponent realitzada entre 1889 i 1911 per l'arquitecte Guglielmo Calderini, .
L'any 2004 van començar les obres de restauració de la plaça, que es van interrompre a causa de troballes arqueològiques i problemes burocràtics. Al febrer de 2010 es van reprendre, i van concloure el 26 de gener de 2012 amb la realització d'una zona per als vianants davant del Palau de Justícia, coincidint amb l'obertura de l'any judicial, i la remodelació del jardí central de la plaça. La superfície de la zona per als vianants es va ampliar a uns 14.000 m² i està inspirada en el projecte original de Nicodemo Severi. El paviment és de pòrfir i travertí. El jardí va ser realitzat l'any 1910, i és decorat amb plantes de baladre, de llorer i envoltat de nombroses palmeres, adquirides a l'ajuntament de Ventimiglia.
La nova viabilitat de la plaça i dels seus voltants va ser estudiada per millorar el transport públic de la zona. La plaça és accessible per l'estació Lepanto de la línia A del Metro de Roma.

## Referències

* ↑ Rendina i Paradisi, 2004, p. 344.
* ↑ Touring Club Italiano, 1993, p. 671-672.
* ↑ «Monumento a Camillo Cavour» (en italià). Sovraintendenza ai Beni Culturali di Roma. [Consulta: 27 desembre 2020].
* ↑ Touring Club Italiano, 1993, p. 672-673.
* 1 2 «Piazza Cavour inaugurata dopo il restyling. La nuova mobilità» (en italià). Roma Capitale. Arxivat de l'original el 26 de febrer de 2019. [Consulta: 27 desembre 2020].
* ↑ «Piazza Cavour e dintorni Roma, a cura di Anna Zelli» (en italià). www.annazelli.com. Arxivat de l'original el 2021-10-23. [Consulta: 27 desembre 2020].

## Bibliografia

* Rendina, Claudio; Paradisi. Le strade di Roma. Volume primo A-D (en italià). Newton Compton Editori, 2004. ISBN 88-541-0208-3.
* Touring Club Italiano. Roma (en italià). 8.ª, 1993 (Collana Guida d'Italia). ISBN 88-365-0508-2.
# Piauí

Piauí és un estat localitzat al nord-oest de la Regió Nord-est del Brasil. Té per límits l'estat de Maranhão a l'oest; l'oceà Atlàntic al nord; els estats de Ceará i Pernambuco a l'est; i la Bahia i part de l'estat de Tocantins al sud. Té 1,64% de la població del Brasil. La seva capital i la ciutat de Teresina.

## Relleu

El relleu de Piauí comprèn planes costaneres i d'al·luvió en els marges del riu Parnaíba i dels seus afluents, al centre i al nord de l'Estat. Al llarg de les fronteres amb Ceará, Pernambuco i Bahia, en les chapadas (altiplans) d'Ibiapaba i del Araripe, a est, i de Tabatinga i Mangabeira al sud, es troben les més grans altituds de l'estat, situades entorn dels 900 metres d'altitud. Entre aquestes zones elevades i el curs dels rius que flueixen a través de l'estat (els principals: Parnaíba, Gurguéia, Fidalgo i Urubu Preto), es troben formacions planes, vorejades per escarpats accentuats, resultants de l'acció erosiva de les aigües.

## Economia

Piauí és un dels estats més pobres del Brasil, i participa solament amb 0,5% del Producte Intern Brut del país. Els serveis representen més de 60% del PIB, l'agricultura i ramaderia representen 9,1% i la indústria 26,3% (dades de 2002). El principal centre de comerç de l'estat és la capital, Teresina.
Els principals productes exportats són: cera vegetal (extreta de palmells), soia (introduïda en l'estat en els anys 1990), robes, drupa d'anacard, crancs i uns altres crustacis, i cuir. No hi ha moltes i variades indústries (els principals productes industrialitzats veuen d'altres regions). La ramaderia és feta de manera extensiva, principalment per a consum intern. L'est i el sud de l'estat sofreixen amb les sequeras periòdiques del Sertão brasiler, que afecten la ramaderia i agricultura, i produeixen l'èxode de persones per a altres regions i per a les grans ciutats.
El turisme té algun potencial en el litoral (en el delta del riu Parnaíba, en la divisa amb l'estat de Maranhão) i en els Parcs Nacionals de Sete Cidades ("Set Ciutats") i de la Serra da Capivara, situats al sud de l'estat. Però aquests dos parcs nacionals sofreixen amb la falta d'accessos més fàcils que permetin un nombre significatiu de visitants. Així, el turisme representa poc per al PIB de l'estat. El Parc Nacional de la Serra da Capivara és també considerat un Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO per seves pintures rupestres.
# Pedro Altares Talavera

Pedro Altares Talavera (Carabaña, 3 d'octubre de 1935 - Madrid, 6 de desembre de 2009) va ser un periodista espanyol.

## Biografia

Fill d'Esteban Altars Martínez, va seguir estudis de Comerç, fins a graduar el 1965. Durant aquest temps, va combinar la seva activitat formativa amb treballs de professor, escrutador de travesses i venedor per Nadal en uns grans magatzems. Després de treballar com a administratiu en una empresa, inicia la carrera periodística a l'Escola de Periodisme de l'Església.
Va començar a exercir la professió el 1966, sota els auspicis de qui va ser el seu professor, Joaquín Ruiz-Giménez, a la revista Cuadernos para el diálogo. En aquesta revista arribaria a exercir els llocs de secretari de redacció, conseller tècnic de direcció i director, això últim entre 1976 i 1978. En les seves pròpies paraules, Cuadernos para el diálogo va constituir "una plataforma de llançament d'un grup d'homes" i més tard "una pedrera de polítics" que cobrien tot l'espectre social, pedrera que va ser cridada humorísticament "cuadernícola". Va patir processament en 1968 pel Tribunal d'Ordre Públic per una conferència dictada a Barcelona el 1966 sobre el tema "L'opinió pública en l'Església", que va ser publicada.
Va desenvolupar la seva professió en els tres mitjans: ràdio, televisió i premsa escrita. Va escriure articles al Mundo Social, Juventud Obrera, El Ciervo, Serra d'Or, Aún, El País, entre d'altres. El 1979, va treballar al desaparegut diari Informaciones com a crític de teatre. Va ser director de l'Editorial Mezquita i prologuista, coautor i autor de diversos llibres. Es va encarregar del programa de Ràdio Nacional d'Espanya Onda 1 Col·loquis i va ser contertulià al programa, també de RNE, Escritos en el aire, juntament amb els periodistes Felipe Mellizo i Antonio Casado Alonso, entre d'altres. També va ser director adjunt del diari El Sol i membre del comitè permanent de la Comissió de Cultura del PSOE. Casat amb Pilar Lucendo, comptava amb nombrosos amics i eren comuns les tertúlies a casa de la localitat de Torrecaballeros, a Segòvia.
En televisió va presentar el Telediario de TVE entre 1993 i 1995, així com el programa El debate de hoy entre 1995 i 1996. En ràdio va treballar a Ràdio Nacional d'Espanya, on va conduir programes com Debate 24 hores i va col·laborar en els esmentats Coloquios o Escritos en el aire. Va actuar com a jurat en el premi de periodisme "Cirilo Rodríguez", que atorga l'Associació de la Premsa de Segòvia, en les edicions de 2007, 2008 i 2009. Va ser pare del crític de la Secció d'Espectacles del diari El País, Guillermo Altares. Va morir a Madrid el 6 de desembre del 2009.

## Alguns llibres publicats

* Informe sobre la información (1971), amb Manuel Vázquez Montalbán
* Españoles ante la sucesión (1974)
* Euskadi: sin la paz nada es posible (1984), amb José María Benegas
* Alemania: la gran coalición (2006)
* Arquitectura negra

## Referències

* ↑ Dader, JL «El periodista, entre el Poder». , 23-10-2014.
* ↑ Antonio., Martínez Jiménez, José. Lengua castellana y literatura, 3 ESO. Madrid: Akal, 2011. ISBN 9788446033677.
# Phil Bryant

Dewey Phillip "Phil" Bryant (Moorhead, Mississipi, 9 de desembre de 1954) és un polític estatunidenc del Partit Republicà. Des de gener de 2012 ocupa el càrrec de governador de Mississipi.
# Pita superba

La pita superba (Pitta superba) és una espècie d'ocell de la família dels pítids (Pittidae) que habita els boscos de Manus, a les Illes Bismarck.
# Plaça Nova (Palafrugell)

La plaça Nova de Palafrugell, oberta el 1758, se li va posar aquest nom per diferenciar-la de la plaça de l'Església. La finalitat era eixamplar el nucli antic de la vila, ofegat per les muralles. La Universitat de Palafrugell o antic ajuntament va comprar el terreny on hi ha la plaça Nova el 23 de juliol de 1758, per 221 lliures, 15 sous i 6 diners.
El prior va oferir 100 lliures i la venedora, la senyora Maria Lluïsa de Carreras, va rebaixar el preu en 25 lliures (a fi d'ajudar a desplaçar concursos, pilotes i balls de davant de l'església). La senyora Carreras també va vendre tres parcel·les que quedaven a la part de migdia i es va comprometre a deixar un carrer a la part de llevant de la finca: el carrer del Clos, ara de Sant Sebastià.
El 13 de maig de 1931 s'anomenà plaça de la República i des del 12 de febrer de 1939, plaza de España, fins a la fi de la dictadura franquista.
Actualment és la plaça cèntrica de la vila, on es troba el Centre Fraternal, el Cercle Mercantil i les restes de la muralla de Palafrugell. A prop seu s'hi troba el mercat de Palafrugell, el Teatre Municipal de Palafrugell o la Biblioteca de Palafrugell.

## Referències

* 1 2 3 «Plaça Nova». Ajuntament de Palafrugell. [Consulta: 6 gener 2013].
# Picarón

Els picarones són unes postres típiques de la gastronomia peruana.
La preparació és força senzilla: es barregen els ingredients amb aigua i es fregeixen. Pareguts als bunyols, se serveixen amb xarop. És un menjar que pot consumir-se als carrers del Perú.
L'origen dels picarones és prehispànic, car se sap que els indígenes preparaven menjars barrejant carbassera i moniato.

## Fonts

* «Picarón». Diccionario de la lengua española. Real Academia Española (castellà).
* «Picarones» (en castellà). Gastronomía peruana. Lima: Municipalidad de Lima. Arxivat de l'original el 2010-11-27. [Consulta: 8 setembre 2010].
* «PICARONES» (en castellà). Sabores del Perú. Lima: Patronato del Perú. Arxivat de l'original el 2010-08-11.
# Piroxenita

La piroxenita és una roca ígnia plutònica de color fosc composta principalment per piroxè i amb quantitats menors d'olivina, biotita i amfíbol.

## Referències

* ↑ pyroxenite, Encyclopædia Britannica Academic Edition (en anglès)
* ↑ pyroxenit, Nationalencyklopedin (en suec)

## Enllaços externs

* Clasificación de las Rocas Ígneas Univ. Oviedo (castellà)
# Picot garser capblanc

El picot garser capblanc (Leuconotopicus albolarvatus) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita el bosc de coníferes, principalment pins, de les muntanyes des del sud de l'interior de la Colúmbia Britànica, nord de Washington i nord d'Idaho, cap al sud, a través d'Oregon fins al sud de Califòrnia i zona limítrofa de Nevada.
# Pietat Desplà

La Pietat Desplà és una pintura a l'oli sobre fusta encarregada per l'ardiaca Lluís Desplà i d'Oms al pintor Bartolomé Bermejo que està datada l'any 1490. Es conserva al Museu de la sala capítular de la Catedral de Barcelona, on també es troba la làpida sepulcral de Lluís Desplà. Originalment, va ser encarregada per a servir de retaule de la capella privada de Lluís Desplà.
La Pietat Desplà és una obra mestra de la pintura del gòtic tardà, clarament influïda per la pintura flamenca.

## Descripció

El tema central d'aquesta obra és La Pietat o Pietà, és a dir, la representació de Maria, la Mare de Jesús, amb el seu fill mort damunt la seva falda, després de la crucifixió. A la dreta del grup principal s'hi troba el retrat del donant, Lluís Desplà (1444-1524), que apareix agenollat. A l'esquerra hi ha representat Sant Jeroni vestit amb hàbits cardenalicis i amb un lleó adormit als seus peus.
El pintor ha situat l'escena en un paisatge a cel obert representat amb tota mena de detalls. En primer terme s'observen flors i plantes silvestres i petits animalons com papallones, marietes, un llangardaix, una cadernera, un escurçó, etc.
Al fons s'hi veu la creu del Calvari i la ciutat de Jerusalem. El cel està parcialment ennuvolat i mostra les llums violàcies del capvespre.
Mesura 164 × 178 cm.
Al peu de la taula, sobre el marc, es llegeix la inscripció en llatí "Opus Bartholomei Vermeio cordubensis impensa Lodovici de Spla Barcinonensis archidiaconi absolutum XXIII aprilis anno salutis christianarum CCCCLXXXX" que vol dir "Obra de Bartolomé Bermejo de Còrdova, costejada per Lluís Desplà, ardiaca de Barcelona, acabada el 23 d'abril de l'any 1490 de la redempció cristiana"

## Restauracions

Ha estat intervinguda els anys 1971 i 1985. La darrera restauració és de l'any 2017 i ha estat possible gràcies al mecenatge de la Fundació Banc Sabadell.

## Referències

* ↑ «La 'Pietat Desplà' torna a lluir tots els detalls». Ara.cat.
* ↑ J.B «Segona epifania de la ‘Pietat Desplà'». El Punt Avui.
* ↑ «Coneix més sobre la ‘Pietat Desplà’ de Bartolomé Bermejo, una obra restaurada gràcies a la Fundació – Fundació Banc Sabadell». [Consulta: 14 abril 2017].

## Bibliografia

* Ruiz Quesada, Francesc «Lluís Desplà a la Pietat de Bartolomé Bermejo». Retrotabulum, 2012. ISSN: 2014-5616 [Consulta: 25 febrer 2014].
* Ordóñez, Ana (dir.)ː Pietat Desplà. El procés de restauració de l'obra mestra de Bartolomé Bermejo. Barcelonaː Fundació Banc Sabadell, 2017.
* SUREDA i PONS, Joan (Coord.)ː Pintura III. Darreres manifestacions. Barcelonaː Enciclopèdia Catalana, 2006 [Col. L'art gòtic a Catalunya] ISBN 8441208964 p. 212 i s.
# Philippe Massoni

Philippe Massoni (París, 13 de gener del 1936 - París, 14 de febrer de 2015) va ser un prefecte francès i representant a Andorra dels coprínceps Jacques Chirac i Nicolas Sarkozy del 2002 al 2007, en reemplaçar Fréderic de Saint-Sernim. Fou comissari de la policia, cap de la policia de París i conseller personal de Chirac abans de ser nomenat representant del copríncep.

## Referències

* ↑ «Notice biographique Philippe Massoni» (en francès). Société Française d'Historie de la Police, 08-04-2018. Arxivat de l'original el 2023-01-28. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «Philippe Massoni : biographie» (en francès). L'Obs, 19-05-2002. Arxivat de l'original el 2019-03-25. [Consulta: 6 gener 2024].
# Torre Torretes

Torre Torretes és un sainet en un acte, original de Josep Burgas, estrenat al teatre Catalunya de Barcelona, la nit del 24 de febrer de 1912, per la companyia de teatre del Sindicat d'Autors Dramàtics Catalans.
L'acció passa un diumenge d'estiu, en un jardí d'una torre del terme de Montcada.

## Repartiment de l'estrena

* Donya Elvira: Antònia Verdier
* Isabel: Ramona Mestres
* Fineta: Pilar Castejón
* Don Pau Torretes Josep Bergés
* Senyor Regordosa: August Barbosa
* Senyor Rovira: Lluís Puiggarí
* Enric Rafael Bardem
* Rafel: Carles Capdevila
* Senyor Prat: Avel·lí Galceran
* Senyor Reig: Ramon Tor
* Senyor Gros: Eduard Torres
* Senyor Puig: Ramon Martori
* Enric: Andreu Guixer

## Referències

* ↑ «"Torre Torretes", sainet d'en Josep Burgas». El Teatre Català, 1, 29-02-1912, pàg. 13 [Consulta: 13 abril 2020].
# Caseta de l'Astradrell

La Caseta de l'Astradrell és un mas situat al municipi de Ginestar a la comarca catalana de la Ribera d'Ebre.
# Casa del 6 del Carrer de Sant Pere

La Casa del 6 del Carrer de Sant Pere és un edifici medieval de la vila de Vilafranca de Conflent, de la comarca d'aquest nom, a la Catalunya del Nord.
Com el seu nom indica, és en el número 6 del carrer de Sant Pere, en el sector nord-occidental de la vila. Li corresponen les parcel·les cadastrals 33 i 35.
La casa, del segle xiv, ha estat molt afectada pel pas del temps. Actualment subdividit en dos habitatges, de la construcció original només ha conservat alguns elements de la planta baixa de la façana: al costat de migdia, un arc segmental, amb el muntant dret destruït i les arestes de l'esquerra aixamfranades (se suposa que el desaparegut era igual).
Més cap al nord, hi havia vestigis de dos altres arcs segmentals, destruïts, dels quals es conservaven només els muntants aixamfranats. En l'actualitat han estat reconstruïts, i un fa de porta de l'habitatge, i el més septentrional, de finestral. La porta, que també té desaparegut el muntant esquerre, està coronada per un estret dintell.

## Referències

* ↑ La casa, en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «189 - Vilafranca de Conflent». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Garrigou Grandchamp, Pierre. «Inventaire des édifices domestiques des XIIe, XIIIe et XIVe siècles à Villefranche de Conflent». A: La maison au Moyen Age. Toulouse: Société archéologique du Midi, 2002.
# Gwendolen Mason

Gwendolen Mason (24 de maig de 1883 - Oxford, 2 de juliol de 1977) va ser un arpista gal·lesa. Va ser alumna de John Thomas (Pencerdd Gwalia).
Gwendolen va néixer a Menai Bridge, filla de John Eilan Mason Parry i de la seva dona Sarah. El 1913 es va convertir en la primera arpista que va interpretar al Regne Unit la Introducció et allegro pour harpe, flûte, clarinette et quatuor de Maurice Ravel. Es va casar amb Philip Sainton l'abril de 1915.
Encara era professora a la Royal Academy of Music el 1959. Entre els seus alumnes hi havia Gwendoline i Margaret Davies, Shân Emlyn Jones i Osian Ellis. Va ser membre fundador de la United Kingdom Harpists Association, 1964. Va morir als 93 anys.

## Enregistraments

* Maurice Ravel - Ses amis et ses interprets: amb Robert Murchie (flauta), Gwendolen Mason (arpa), Charles Woodhouse (violí), Haydn Draper (clarinet), direcció; Maurice Ravel, Gabriel Pierné, Albert Wolff; orquestres/conjunt, Lamoureux Concerts Association Orchestra, International String Quartet, Colonne Concerts Orchestra: segell "Music & Arts Programs Of America Catalog #: 703 Spars Code: AAD"

## Notes

* ↑ https://books.google.cat/books?id=BByuf5LdRaUC&redir_esc=y//(en anglès). Companyia editorial Hafner. 1962. pàg. 139.
* 1 2 https://www.ancestry.co.uk/genealogy/records/gwendoline-gwendolen-alice-eilian-mason-parry-24-vcxtw//Ascendència%5BEnllaç+no+actiu%5D. Consultat el 28 de gener de 2021.
* 1 2 https://books.google.cat/books?id=GbU3AAAAMAAJ&redir_esc=y//(en anglès). Música clàssica. 1980. pàg. 31. ISBN 978-0-7136-1963-8.
* 1 2 Roslyn Rensch (27 de febrer de 2017).//https://books.google.cat/books?id=MzvqDQAAQBAJ&pg=PA171&redir_esc=y#v=onepage&q&f=false//(en anglès). Indiana University Press. pàg. 171. ISBN 978-0-253-03029-0.
* 1 2 Ian Parrott (1969)//https://books.google.cat/books?id=IQE5AQAAIAAJ&redir_esc=y//(en anglès). C. Davies. pàg. 34. ISBN 978-0-7837-7302-5.
* ↑ The Times, 25 Mawrth 1915, p 11
* ↑ http://www.davidwatkins.info/Pages/Musical_life_overview.html//David%5BEnllaç+no+actiu%5D Watkins (en anglès). Consultat el 18 de gener de 2021.
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-12-01. [Consulta: 24 febrer 2021].
# Khartron

El JSC "Khartron" (Hartron) (en ucraïnès: Хартрон, anteriorment NPO "Electropribor", rus: НПО "Электроприбор", que significa Associació de Producció Científica "d'Aparells elèctric") és una de les oficines líders en disseny d'enginyeria del CEI (i l'única d'Ucraïna), que desenvolupa i produeix vehicles espacials i els sistemes de control de míssils.

## Productes

Han dissenyat sistemes de control per:
Coets:
* Energia
* Tsiklon
* Tsiklon-4
* Strela
* SS-7 'Saddler'
* SS-8 'Sasin'
* SS-9 'Scarp'
* SS-15 'Scrooge'
* SS-18 'Satan'/Dnepr
* SS-18 'Satan'/Dnepr
* SS-19 'Stiletto'
Mòduls orbitals:
* Kvant-1
* Kvant-2
* Kristall
* Priroda
* Spektr
Satèl·lits:
* més de 150 satèl·lits de la sèrie Kosmos

## Referències

* Khartron Corp. (Westron) history (official website) Arxivat 2009-01-05 a Wayback Machine.
* ↑ Owners and beneficiaries of JSC "Khartron" (Hartron). Retrieved May 16, 2023.
* ↑ Krivonosov, Khartron: Computers for rocket guidance systems
* ↑ «Control systems for intercontinental ballistic missiles and launch vehicles». Arxivat de l'original el 2014-03-05. [Consulta: 20 març 2013].
# Khartaphu

Khartaphu (també Kardapu) és una muntanya de la Mahalangur Himal, una secció de l'Himàlaia, que es troba a la capçalera de la vall de Kharta, al Tibet i a tan sols 7 km al nord-est de l'Everest. Amb 7.213 msnm és la 102a muntanya més alta de la Terra.
Al Khartaphu hi destaca un important cim secundari, el Khartaphu Ost, també anomenat Xiangdong, 28° 4′ N, 86° 57′ E﻿ / ﻿28.067°N,86.950°E﻿ / 28.067; 86.950﻿ (Khartaphu West) que es troba 2,6 km a l'oest del cim principal, s'eleva fins als 7.018 msnm i té una prominència de 158 metres.
La primera ascensió es va produir el 18 de juliol de 1935 per Eric Shipton, Edwin Kempson i Charles Warren, membre de l'expedició britànica de reconeixement del Mont Everest.

## Referències

* 1 2 (anglès) PDF Eberhard Jurgalski, High Asia - All mountains and main peaks above 6650 m, 25 agost 2019
* 1 2 «High Asia summits over 6,750 metres high with 500 metres of re-ascent». viewfinderpanoramas.org. [Consulta: 9 agost 2014].
* ↑ «Xiangdong, China». peakbagger.com. [Consulta: 16 març 2020].
# Kokopelli (cràter)

Kokopelli és un cràter sobre la superfície del planeta nan Ceres, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 20.3 ° de latitud nord i 126.5 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 34 km. El nom va ser fet oficial per la UAI el 25 d'agost del 2017 i fa referència a Kokopelli, déu de la fertilitat de la cultura navajo.

## Referències

* ↑ "Kokopelli (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Leach, Marjorie. ABC-CLIO. Guide to the Gods, 1992.
# La Esperanza (Uruguai)

La Esperanza és un poblat de l'Uruguai, ubicat al sud-oest del departament de Cerro Largo, limítof amb Durazno i Treinta y Tres. Té una població aproximada de 220 habitants, segons les dades del cens del 2004.
Es troba a 196 metres sobre el nivell del mar.

## Referències

* ↑ (anglès) Mapa, localització, clima i altres dades
# Kràsnaia Miza

Kràsnaia Miza (en rus: Красная Мыза) és un poble de l'óblast de Leningrad, a Rússia, que el 2017 no tenia cap habitant, pertany al districte de Vólossovo.

## Referències

* ↑ «Переписная оброчная книга Водской пятины 1500 года» С. 593 (304)
* ↑ Йордебокер Писцовые книги Ижорской земли. Том 1. Годы 1618—1623, С. 83
* ↑ «Генеральная карта провинции Ингерманландии» Э. Белинга и А. Андерсина, 1704 г., составлена по материалам 1678 г.