OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aeroport de Butare

L'Aeroport de Butare (codi IATA: KGI, codi OACI: HRYI) és l'aeroport que serveix Butare, ciutat situada al districte de Huye, a la província del Sud, Ruanda. La seva localització es troba a uns 80 km per aire al sud-oest de l'Aeroport Internacional de Kigali, l'aeroport més gran del país. Les coordenades geogràfiques d'aquest aeroport són: 2° 35' 42.00"S, 29° 44' 24.00"E (Latitud:-2.59500; Longitud:29.74000).

## Informació general

L'aeroport de Butare és un petit aeroport civil que serveix a la ciutat de Butare. És un dels vuit (8) aeroports que administra l'Office Rwandais de l'Aviation Civile. L'aeroport de Butare es troba a 1768 metres sobre el nivell del mar. L'aeroport té una única pista pavimentada, que mesura aproximadament 860 metres de longitud.

## Enllaços externs

* Ubicació de l'aeroport de Butare a Google Maps
* Rwanda Civil Aviation Authority Homepage

## Referències

* ↑ Airport information for HRYI from DAFIF (efectiu octubre 2006)
* ↑ Informació de l'Aeroport de Butare a Great Circle Mapper. Font: DAFIF (vàlid a octubre de 2006).
* ↑ Nautical Distance Between Kigali And Butare With Map
* ↑ «Butare Airport Administered by the Rwanda Civil Aviation Authority». Arxivat de l'original el 2012-07-21. [Consulta: 12 juny 2018].
* ↑ Elevation of Butare Airport
* ↑ «Dimensions of Runway At Butare Airport». Arxivat de l'original el 2013-02-03. [Consulta: 12 juny 2018].
# The Biggest Fan

The Biggest Fan és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Michael Criscione el 2002. L'argument gira entorn de Debbie, una noia de quinze anys, que coneix i s'enamora del seu ídol, el cantant Chris Trousdale del grup Dream Street.

## Argument

La banda preferida de Debbie és Dream Street, i el seu membre favorit és Chris Trousdale. Quan Chris agafa febre durant la gira de Dream Street, s'allunya i acaba al llit de Debbie, per a gran sorpresa de la seva «fan més gran», que creu que és al cel. Debbie proposa que Chris es quedi amb ella i ell accepta. Per tant, el cap de setmana el dediquen a tenir sexe junts i ella en secret l'amaga perquè pugui escapar per una estona de les pressions de ser una estrella del pop. Chris fins i tot va a la universitat amb Debbie, tot i que disfressat d'un nerd. Mentrestant, els managers de la banda s'estan tornant bojos per la pèrdua de l'estrella, pensant que ha estat segrestat. Al final de la setmana Debbie i Chris (disfressat) van al seu ball de graduació, quan dues noies descobreixen la veritable identitat de Chris i infirmen la policia sobre el parador de Chris.
Es reuneixen finalment en un concert, que acaba en un dolç petó final i l'actuació de Dream Street.

## Repartiment

* Cindy Williams: mare de Debbie
* Richard Moll: Harold Warden
* Kaila Amariah:Debbie Warden
* Adam Wylie: Garfield Warden
* Chris Trousdale: ell mateix
* Pat Morita
* Michael Winslow
* Leslie Easterbrook
* Morgan Brittany
* Erin Cahill

## Referències

* 1 2 «The Biggest Fan (2002)» (en anglès). The New York Times. [Consulta: 27 setembre 2011].
* ↑ «The biggest fan». ImdB.
# The Bishop's Wife

The Bishop's Wife és un pel·lícula estatunidenca de 1947, dirigida per Henry Koster i protagonitzada per Cary Grant, Loretta Young i David Niven.

## Argument

Preocupat per la construcció d'una catedral, el bisbe Henry Brougham (David Niven) té abandonada la seva família. En resposta a una de les seves pregàries, l'àngel Dudley (Cary Grant) arriba al seu socors. Però s'enamora de la dona del bisbe, Julia (Loretta Young).

## Repartiment

* The Robert Mitchell Boys Choir
* Cary Grant: Dudley
* Loretta Young: Julia Brougham
* David Niven: El bisbe Henry Brougham
* Monty Woolley: Prof. Wutheridge
* James Gleason: Sylvester, el taxista
* Gladys Cooper: Mrs. Hamilton
* Elsa Lanchester: Matilda
* Sara Haden: Mildred Cassaway
* Karolyn Grimes: Debby Brougham
* Tito Vuolo: Maggenti
* Regis Toomey: Mr. Miller
* Sarah Edwards: Mrs. Duffy
* Margaret MacWade: Miss Trumbull
* Anne O'Neal: Mrs. Ward
* Ben Erway: Mr. Perry
* Isabel Jewell: La mare histèrica

## Al voltant de la pel·lícula

* El director original de la pel·lícula era William A. Seiter abans de ser reemplaçat per Henry Koster. En la versió de Seiter Cary Grant interpretava el bisbe i David Niven l'àngel. Després d'haver vist les primeres preses Henry Koster va comprendre que els seus papers no encaixaven i els va intercanviar.
* Un remake va ser dirigit el 1996, The Preacher's Wife amb Denzel Washington i Whitney Houston.

## Premis i nominacions
### Premis

* 1948: Oscar a la millor edició de so per Gordon Sawyer (Samuel Goldwyn SSD)

### Nominacions

* 1948: Oscar a la millor pel·lícula
* 1948: Oscar al millor director per Henry Koster
* 1948: Oscar al millor muntatge per Monica Collingwood
* 1948: Oscar a la millor música per Hugo Friedhofer

## Referències

* ↑ «The Bishop's Wife» (en anglès). The New York Times.
* ↑ http://www.imdb.com/title/tt0039190/trivia?ref_=tt_trv_trv
* ↑ «The Bishop's Wife (1947)» (en anglès). New York Times. [Consulta: 14 febrer 2014].
# Terra i Llibertat

* Aquest article tracta sobre l'organització revolucionària russa. Si cerqueu la pel·lícula de Ken Loach, vegeu «Terra i llibertat (pel·lícula)».
Terra i Llibertat (en rus: Земля и Воля, Zemlià i Vólia) fou una organització clandestina nascuda a Rússia el 1861, que va existir fins al 1864. Un dels seus objectius era la preparació d'una revolució camperola. Entre els seus organitzadors hi havia N.N. Obrutxev i S.S. Rimarenko entre d'altres.
Les bases programàtiques es van realitzar amb les idees d'Aleksandr Guertsen i Nikolai Ogariov. Un dels objectius més importants de l'organització fou la convocatòria d'un congrés del poble sense distinció de classes.
Desapareguda l'organització, novament s'organitzà el 1876 com una organització populista, que incloïa treballadors com Aleksandr Mikhailov, Gueorgui Plekhànov, Dimitri Lizogub, incorporant més endavant Serguei Stepniak-Kravxinski, Nikolai Morozov, Sofia Peróvskaia i Lev Tikhomirov. L'organització va existir fins al 1879, per després dissoldre's. L'ala terrorista va formar una nova organització, Naródnaia Vólia, mentre que la branca populista es va organitzar a Repartició Negra.

## Crítica leninista

Lenin titllà l'organització de petitburgesa i considerà que partien de la idea equivocada que la principal força revolucionària del país era la pagesia i no la classe obrera» i que el camí cap al socialisme s'articularia a través d'aquesta sent possible enderrocar el poder del tsar i dels terratinents tan sols mitjançant revoltes camperoles.

## Referències

* ↑ «Terra i Llibertat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Lenin, pàg. 234

## Bibliografia

* Yarmolinsky, Avrahm. «Cap. 11: Land and Liberty». A: Road to Revolution: A Century of Russian Radicalism (en anglès), 1956.
* Ogonovskaya, I.S. У-Фактория. История России: Универсальное пособие для школьников и абитуриентов (en rus), 2004, pàg. 939.
* Lenin. ¿Qué hacer? Problemas candentes de nuestro movimiento (en castellà). L'Havana: Editorial de Ciencias Sociales, 2005. ISBN 959-06-0740-3.
# Giro de Calàbria

El Giro de Calabria (en italià Giro di Calabria) era una cursa ciclista per etapes que es disputava per les carreteres de Calàbria, al sud d'Itàlia, cada any el mes de febrer o abril. No s'ha de confondre amb el Giro de la Província de Reggio de Calàbria, cursa per etapes entre 1920 i 1949, en línia de 1950 a 2005 i de nou per etapes a partir del 2008.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1988 | Gianni Bugno | Emanuele Bombini | Giuseppe Petito |
| 1989 | Alberto Volpi | Marco Saligari | Stefano Colagè |
| 1990 | Guido Winterberg | Gianluca Pierobon | Niki Ruttimann |
| 1991 | Paolo Botarelli | Leonardo Sierra | Stefano Giuliani |
| 1992 | Marco Saligari | Michele Coppolillo | Franco Chioccioli |
| 1993-94 | no disputat |
| 1995 | Stefano Colagè | Francesco Casagrande | Davide Cassani |
| 1996 | Gabriele Colombo | Rodolfo Massi | Michele Bartoli |
| 1997 | no disputat |
| 1998 | Rodolfo Massi | Michele Bartoli | Eddy Mazzoleni |

## Referències

* «Giro di Calabria (Ita) - Ex». memoire-du-cyclisme.eu. [Consulta: 31 agost 2011].
# Pelophryne brevipes

Pelophryne brevipes és una espècie d'amfibi que viu a Indonèsia, Malàisia, les Filipines i Singapur.

## Referències

* Diesmos, A., Alcala, A., Brown, R., Afuang, L., Gee, G., Sukumaran, J., Yaakob, N., Tzi Ming, L., Chuaynkern, Y., Thirakhupt, K., Das, I., Iskandar, D., Mumpuni, Inger, R., Stuebing, R., Yambun, P. & Lakim, M. 2004. Pelophryne brevipes. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 11 d'abril del 2008.
# Liceida

Liceida (també dit Liceales) és un ordre d'Amoebozoa.
Liceida és un ordre de mixomicets adscrit a la subclasse Endospores segons Adolf Engler s'hi inclouen els Cribrarials i els Enteridials.
Es caracteritzen per produir esporangis sense columel·la.

## Sistemàtica

* Família Liceidae
** Licea
** Kelleromyxa
*** Kelleromyxa fimicola
* Família Listerellidae
** Listerella
*** Listerella paradoxa
* Família Enteridiidae
** Lindbladia
** Cribraria
** Dictydium
** Lycogala
** Enteridium
** Dictydiaethalium
** Tubifera

## Referències

* ↑ «www.ncbi.nlm.nih.gov». [Consulta: 25 juny 2009].
# Linselles

Linselles és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 8.197 habitants. Limita al nord-oest amb Comines, al nord amb Wervicq-Sud i Bousbecque, a l'est amb Roncq, al sud-oest amb Quesnoy-sur-Deûle, i al sud amb Wambrechies i Bondues.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 3440 | 3057 | 3157 | 3369 | 3547 | 3681 | 3592 | 3656 | 3638 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 3711 | 4086 | 4177 | 4194 | 4427 | 4402 | 4614 | 4647 | 4634 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 4863 | 4841 | 4841 | 4235 | 5089 | 5466 | 5481 | 5207 | 5499 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 5522 | 5796 | 6504 | 6754 | 7674 | 7876 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1919-1941 | Robert Descamps |
| 1941-1947 | Guillaume Descamps |
| 1947-1965 | Paul Delmotte |
| 1965-1989 | Michel Delplancke |
| 1989- | Jacques Remory |
# Llac de Bienne

El llac de Bienne o llac de Biel (Bielersee en alemany, Lac de Bienne en francès) és un dels tres llacs (els altres són el de Morat i el de Neuchâtel, o Murtensee i Neuenburgersee en alemany) al peu del massís del Jura.
Està situat al cantó de Berna, a Suïssa. El cantó de Neuchâtel també toca la riba del llac a l'extrem oest.
Fa 15 km de llarg i la seva amplada màxima és de 4,1 km. La seva superfície és de 39,3 km² i la seva profunditat màxima és de 74 m. El volum d'aigua és d'1,12 km³ aproximadament i està a 429 metres sobre el nivell del mar.
El llac de Bienne, o de Biel, té una conca de 8.305 km². L'aportació mitjana d'aigua és de 244 m³/s.
Des del 1878 i la primera correcció de les aigües del Jura, l'Aar desguassa al llac de Bienne i és el seu principal afluent. Altres són el Thielle, el rierol de Douanne i el Suze.
El llac rep el seu nom de la ciutat bilingüe de Bienne (Biel en alemany), que es troba a l'extrem est.
# Llac de Can Codorniu

El llac de Can Codorniu és un estancament d'aigua d'origen artificial a Sant Sadurní d'Anoia d'unes 5,25 hectàrees, originat pel tancament del torrent de Can Ferrer del Mas mitjançant un dic de contenció construït al voltant del 1906, fet amb materials argilosos. Amb els anys, s'ha anat naturalitzant fins a adquirir els trets d'un llac natural. El llac es troba a cavall del torrent de Can Ferrer del Mas, que actua de conca principal d'aportació hídrica, i el torrent de Can Codorniu, que n'és la sortida natural. Està situat al nord de la població de Sant Sadurní d'Anoia, en un entorn agrari, envoltat per camps de vinya i per pistes força freqüentades per passejants, ciclistes, etc.
El Llac de Can Codorniu presenta un cinyell helofític força continu i extensions relativament importants de canyissar i debogar en alguns dels sectors de la llacuna on les aigües són més somes. Al seu voltant creix un bosc de ribera força ben constituït, on apareixen roures, oms, pollancres, freixes i alguns salzes blancs, entre altres espècies. Hi són freqüents diverses espècies al·lòctones, com robínies, etc. Les canyes ocupen extensions importants als marges, que en alguns punts estan força alterats per la sobrefreqüentació humana. S'hi troba l'hàbitat d'interès comunitari 9540 Pinedes mediterrànies.
Al llac destaca una zona d'acumulació de sediments, que degut al suau pendent del terreny ha donat lloc a un petit aiguamoll i a l'establiment d'espècies vegetals pròpies d'ambients humits com Equisetum spp., Salix alba, Pteridium aquilinum, Phragmites australis subsp australis, etc.
Pel que fa a la fauna, el llac és interessant sobretot per les poblacions d'amfibis i d'aus aquàtiques. La proximitat a importants zones de nidificació i refugi d'aus, com el Delta del Llobregat, fa que aquest indret prengui importància com a element de connectivitat ecològica per a les aus. Alguns dels factors que amenacen la zona humida són la sobrefreqüentació humana -amb impactes associats com l'abocament de deixalles, el soroll, etc.-, la contaminació de les aigües per productes agroquímics i vessaments d'aigües d'origen urbà, i les captacions, que poden comportar fluctuacions importants del seu nivell.

## Referències

* 1 2 3 4 «Llac de Can Codorniu». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 26 febrer 2014].
# Lo Canar

Lo Canar és un indret i partida del terme municipal de Castell de Mur, dins de l'antic terme de Guàrdia de Tremp, al Pallars Jussà, en territori del poble de Cellers.
Està situat un quilòmetre i mig a ponent del poble de Cellers, al límit septentrional de la zona boscosa repoblada de los Brugals. És a la dreta del barranc de Moror, a migdia de los Pous.
# Lo Campanar

Lo Campanar és una partida rural del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà, en territori del poble de Bóixols.
Està situada al nord-oest de Bóixols, a llevant de Cal Mateu, al nord del Clot d'Oriol i de la partida de Collell, al sud de la Serra de Pi, al sud-est de la Collada de la Serra del Pi i a llevant de la Pista de Carrànima. El límit nord, oest i part del sud de la partida és la de Carrànima, també al sud toca amb el Clot d'Oriol, mentre que per l'altra meitat sud i l'est és la de l'Obac de Carrànima. A l'extrem nord-est toca breument la partida del Serrat del Sastre.
Comprèn les parcel·les 323 a 327 del polígon 2 d'Abella de la Conca, i consta de 6,3990 hectàrees amb pastures, bosquina i conreus de secà.

## Referències

* ↑ «Dades extretes de la Sede virtual del Catastro». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 1r novembre 2011].

## Enllaços externs

* Lo Campanar en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Luci Nevi Balb

Luci Nevi Balb (en llatí Lucius Naevius Balbus) va ser un dels quindecemvirs nomenats el 171 aC per mitjançar en una disputa entre els pisans i lunenses (entre les ciutats de Pisa i Luni), pels límits fronterers de les seves respectives terres.
Formava part de la gens Nèvia, una família plebea, i portava el cognomen Balb (Balbus) que es donava a les persones amb dificultats de parla. S'ha conservat una moneda d'aquesta gens que a l'anvers porta un cap de Venus i al revers la inscripció C. NAE. BA (A) B. amb la Victòria dalt d'un carro.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 457.
# Lluís Ferrandis (músic)

Lluís Ferrandis va ser un músic i cantaire nascut a Castelló de la Plana (País Valencià) al segle XVI. Els seus pares van ser Luis Ferrandis i Mariana Gual.
Va començar a cantar a la catedral de Castelló el 4 de març de 1732 va servir allà fins l'abril de 1736. En aquell moment el mossèn que hi havia era Joseph Pradas. Pel seu servei de 3 anys va rebre trenta lliures.

## Bibliografia

* 1 2 Ripollés Pérez, Vicente. Músicos Castellonenses (en castellà). Castelló: Sociedad Castellonense de Cultura, 1935.
# Lluís Fernández Cabello

Lluís Fernández Cabello (Barcelona, 1 de desembre de 1883 - Sabadell, 23 de juny de 1940) va ser un músic i compositor català, conegut especialment per les seves sardanes. Signava l'obra musical amb el pseudònim L. Arredo.
El 1908 s'instal·là a Sabadell i entrà a formar part de l'orquestra Els Fatxendes, juntament amb el seu germà, el violinista Martí Fernández Cabello. L'arribada dels dos músics provocà un elogiós comentari a la Revista de Sabadell. Poc després, juntament amb el seu germà, s'incorporaren a l'orquestra Els Muixins, en què Lluís era flauta solista i, en formació d'orquestrina, actuava com a bateria. Registrà una seixantena d'obres a la Societat General d'Autors i Editors, la majoria ballables.

## Obra sardanística

* Donant-se les mans (1922)
* La sardana (1923)
* Anneta i Raimond (1924), dedicada al Foment de la Sardana de Sabadell; duu el nom dels seus dos fills
* La donzella bruna (1926), amb lletra de Ramon Ribera i Llobet. Estrenada per la Cobla Barcelona el 16 d'octubre de 1926, al passeig de Colom
* Cor amunt! (1927), estrenada el 27 de juliol al jardí dels Camps de Sabadell
* Anirem a Montserrat
* Dolça companya
* El bes del sol
* El gegant del pi
* Esperança
* Joventut dansaire
* La nostra dansa
* La sardanista, amb lletra de Leandre Roura i Garriga
* Mirant enrere

## Referències

* 1 2 Nonell Juncosa, Jaume; Subirana, Lluís. Els Fatxendes, una gran orquestra de Sabadell, 2006, p. 51.
* ↑ veg. Revista de Sabadell. 04/02/1908, p. 3.
* ↑ NONELL, Jaume; SUBIRANA, Lluís. Cent anys de sardanes a Sabadell. Sabadell, 2006, p. 185.
* ↑ Principals sardanes
* ↑ «Fernández i Cabello, Lluís». Músics per la Cobla. [Consulta: 5 novembre 2012].
* ↑ RIERA, Carles; SERRACANT, Josep; VENTURA, Josep. Diccionari d'autors de sardanes. Barcelona, 2002, p. 61.
# Lloro menut de Meek

El lloro menut de Meek (Micropsitta meeki) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids que habita boscos de les illes Bismarck. Rep el nom del naturalista anglès Albert Stewart Meek. S'han identificat dues subespècies M. m. meeki Rothschild & Hartert, 1914, i M. m. proxima Rothschild & Hartert, 1924.
Els lloros menuts de Meek no han estat gaire estudiats. Es passen el dia enfilats entre el fullatge dels arbres utilitzant el bec, els peus grans i les plomes de la cua endurides com a suport. Es creu que la seva dieta és a base d'insectes, fongs, líquens i molses.

## Referències

* ↑ «Rothschild, Walter, Hartert, Ernst and K. Jordan». Catalogue 39 p. 36. Andrew Isles. Arxivat de l'original el 28 setembre 2007. [Consulta: 23 gener 2013].
* ↑ Alan P. Peterson. «Psittaciformes: Micropsittinae». Zoological Nomenclature Resource, 16-05-2012. [Consulta: 23 gener 2013].
* ↑ «Meek's Pygmy Parrots». Pygmy Parrots. Avian World. [Consulta: 23 gener 2013].
# Lloro menut de cara taronja

El lloro menut de cara taronja (Micropsitta pusio) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids que habita els boscos del sud-est de Nova Guinea, illes Manam i Karkar i arxipèlags D'Entrecasteaux, Louisiade i Bismarck.
# Lloro mitrat

El lloro mitrat (Pionopsitta pileata) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids i única espècie del gènere Pionopsitta, si bé alguns autors inclouen aquí els membres del gènere Pyrilia. Habita la selva humida i alguns cultius del sud-est del Brasil, el Paraguai i nord-est de l'Argentina.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. Edició: TERMCAT, 2017
# Loqueffret

Loqueffret (en bretó Lokeored) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 406 habitants.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1554 | 1689 | 1534 | 1767 | 1861 | 1890 | 1892 | 1927 | 1758 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1763 | 1801 | 1920 | 1991 | 1986 | 1825 | 997 | 1129 | 1135 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1190 | 1258 | 1316 | 1157 | 1115 | 1010 | 990 | 958 | 802 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 725 | 674 | 511 | 482 | 428 | 435 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1953-1977 | Jean-Louis Dantec |
| 1977-2001 | Raymond Rannou |
| 2001-2008 | Jean-Claude Albert |
| 2008- | François Kergoat |

## Referències

* ↑ Font : CASSINI
* ↑ Aquesta baixada brutal s'explica per l'escissió de Brennilis.
# Lora (beguda)

La lora o "beguda dels esclaus" ( serva potio ) va ser durant l'antiguitat un vi barat, de mala qualitat. Si s'afegeix aigua a l'pellofa que queda després d'haver premsat el raïm destinades a la producció de vi, és possible produir una beguda fluixa, semblant al vi.

## Història

La lora, beguda per esclaus i treballadors de l'antiga Grècia i l'antiga Roma, era obtinguda amb les restes de les pells de raïm premsats ja dues vegades, que es deixaven macerar en aigua durant un dia. Llavors, de la barreja resultant, es procedia a un nou premsat per obtenir, amb un afegit posterior d'aigua, un líquid semblant a un vi fluix.
Posteriorment es va seguir utilitzant de forma semblant a l'edat mitjana i ha arribat fins a dates tan tardanes com a mitjans de l'segle xx, sobretot a França, on derivaria amb el nom de piquette ( piqueta) per al consum d'agricultors pobres, peons o treballadors.
Després del premsat del raïm, aquesta beguda es devia oferir als veremadors. La lora es conservava fins al solstici d'hivern.

## Referències

* ↑ Jancis Robinson . Piquette. 3a. Oxford University Press, 2006, p. detalls / oxfordcompaniont00janc/page/532 532. ISBN 0-19-860990-6.
* ↑ Isidro García Tato; Ana María Suárez Piñeiro Acta de la cultura del vino: primer Congreso Peninsular : O Barco de Valdeorras, 10 al 12 de mayo de 2002. Editorial CSIC - CSIC Press, 2005, p. 55–. ISBN 978-84-00-08344-1.
* ↑ Alexander Adam. Roman antiquities: or, An account of the manners and customs of the Romans. Printed for T. Cadell, 1835, p. 395–.
* ↑ Dictionnaire de la conversation et de la lecture. Belin-Mandar, 1838, p. 131–.
* ↑ Bouvier, Michel. Les saveurs du vin antique, Vins d'hier, vignerons d'aujourd'hui (en francès). París: Errance, 2001, p. 199. ISBN 9782877722094.

## Vegeu també

* Producció de vi
* Posca
# Ludovica Albertoni

Ludovica Albertoni (Roma, 1474 - 1533) va ser una monja terciària franciscana, venerada com a beata per l'Església catòlica.

## Biografia

Ludovica Albertoni Cetera va néixer a Roma en una família rica i coneguda. Va casar-se amb Giacomo de Citara i va ser mare de tres filles, però va quedar vídua en 1506. Llavors va entrar en el Tercer Orde Regular de Sant Francesc, gastant la seva fortuna i arruïnant la seva salut tenint cura dels pobres i ajudant-los. Van fer-se famosos els seus episodis d'èxtasi i miracles que se li van atribuir, a més del do de levitació.
Va morir el 31 de gener de 1533. Venerada des de llavors, va ser beatificada el 28 de gener de 1671 per Climent X.

## Escultura de Bernini

Ludovica Albertoni és coneguda per l'escultura que en va fer Gian Lorenzo Bernini a l'església de San Francesco a Ripa de Roma. L'escultura, una de les obres cabdals de l'art barroc, captura el moment que la beata mor, mostrant-la en èxtasi en la unió amb Déu.

## Enllaços externs

* Escultura de Bernini