OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# César de Bus

César de Bus (Cavalhon, Valclusa, 3 de febrer de 1544 - Avinyó, 15 d'abril de 1607) fou un sacerdot, fundador de la congregació dels Preveres de la Doctrina Cristiana. És venerat com a beat per l'Església catòlica.

## Biografia

Era el setè dels tretze fills del comte Jean-Baptiste de Bus, cònsol de la vila, i d'Anne de la Marche; el seu pare provenia de la noble dels Bussi, originària de Como (Itàlia). Estudià a Cavalhon i després amb els jesuïtes d'Avinyó (Valclusa). Als divuit anys, va començar la carrera militar i prengué part en les guerres de religió contra els hugonots. Es dedicà a conrear la poesia i la poesia, i pensà a allistar-se per anar al setge de La Rochelle, però una malaltia li impedí d'anar-hi. Anà després a servir a la cort de Carles IX de França, a París, i durant tres anys abandonà la vida virtuosa i pietosa que havia portat fins llavors.
Tornà a Cavalhon en 1575 i reprengué la seva vida habitual; en morir un germà seu, canonge de la catedral de Selon de Provença, heretà les seves rendes i començà a estudiar teologia i filosofia. El 1582 fou ordenat sacerdot i canonge de la catedral de Cavalhon. Molt zelòs de la disciplina del clergat i amant de la caritat, treballà a la comunitat de L'Illa de Sòrga, destacant pel seu zel en la predicació i la catequesi entre els joves i els adults. Entre 1586 i 1592 es retirà a fer vida eremítica. La lectura del nou catecisme promulgat pel Concili de Trent li donà la idea de difondre'l i hi fundà, el 1592 i amb el seu cosí G. B. Romillon, una congregació de preveres seculars dedicada a l'ensenyament del catecisme, la dels Preveres Seculars de la Doctrina Cristiana o Doctrinaris. La congregació fou aprovada per Climent VIII el 23 de desembre de 1597; l'any següent, la congregació s'establí a Avinyó, a Sainte-Praxède i, després, a Saint-Jean-le-Vieux.
A més, Bus constatà la manca de formació religiosa en les dones i fundà en 1594, també a L'Illa i amb Françoise de Bermond, una congregació femenina, les Filles de la Doctrina Cristiana, destinades a donar aquesta instrucció i anomenades també Ursulines (tot i no tenir relació amb l'orde del mateix nom); no obstant això, la congregació femenina no sobrevisqué al seu fundador.
En 1594, Bus quedà cec; morí el 15 d'abril (dia de Pasqua) del 1607 a Avinyó. Fou sebollit a l'església de Santa Maria in Monticelli de Roma, seu general de la congregació.

## Veneració

Proclamat venerable per Pius VII en 1821, fou beatificat el 27 d'abril del 1975 per Pau VI. El papa Francesc en signà, l'abril de 2029, el decret de canonització, que encara no s'ha celebrat.

## Bibliografia

* "César de Bus", a Catholic Encyclopedia.
# Dewey Beach

Dewey Beach és una població dels Estats Units a l'estat de Delaware. Segons el cens del 2000 tenia 301 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Dewey Beach tenia 301 habitants, 161 habitatges, i 83 famílies. La densitat de població era de 341,8 habitants per km².
Dels 161 habitatges en un 9,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,1% hi vivien parelles casades, en un 5,6% dones solteres, i en un 48,4% no eren unitats familiars. En el 40,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 13% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,87 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,45.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 8,3% tenia menys de 18 anys, un 5,6% entre 18 i 24, un 23,3% entre 25 i 44, un 34,6% de 45 a 60 i un 28,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 52 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 110,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 79.471 $ i la renda mediana per família de 97.505 $. Els homes tenien una renda mediana de 56.563 $ mentre que les dones 39.583 $. La renda per capita de la població era de 51.958 $. Cap de les famílies i l'1,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Dewey Beach». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Dewey Beach». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Jesuset

Jesuset és una partida de l'Horta de Lleida, de Lleida.
Partida històrica, és engolida pràcticament tota pel barri d'El Secà de Sant Pere, de Lleida.
Limita:
* Al nord amb la partida de Serrallonga.
* Al nord-est amb la partida de La Plana de Lleida.
* A l'est amb la partida de Pardinyes altes.
* Al sud-est amb la partida de Pardinyes baixes.
* Al sud amb el barri de Pardinyes.
* A l'oest amb el barri d'El Secà de Sant Pere.
* Al nord-oest amb la partida de La Cort (partida).

## Enllaços externs

* Oficina municipal de l'Horta de Lleida Arxivat 2010-09-21 a Wayback Machine.
* Mapa de les Partides de Lleida Arxivat 2011-09-05 a Wayback Machine.
* Institut Català de Cartografia
# Diari de Vilanova

El Diari de Vilanova fou una publicació de Vilanova i la Geltrú successora de l'antic Diario de Villanueva y Geltrú, fundat el 1850 per Josep Pers i Ricart. L'antic Diario es va publicar ininterrompudament fins al 1936, en què va desaparèixer a causa de la Guerra Civil Espanyola. Durant el conflicte bèl·lic, va ser substituït pel Butlletí del Comité de Defensa Local i, després de la Guerra, el 1941, per un nou setmanari, Villanueva y Geltrú, editat per la Red de Prensa del Movimiento. Aquesta capçalera es va mantenir, amb diferents formats, fins a la Transició, moment en què els treballadors del periòdic es van constituir en cooperativa i van rebatejar el setmanari amb el nom de Diari de Vilanova. La capçalera es va publicar fins al maig de 2017, quan va passar a denominar-se, per qüestions empresarials, DV. El nou DV va tenir una vida efímera, de 50 números, fins que va desaparèixer definitivament a finals d'abril de 2018. Encara hi va haver un últim intent de rebatejar la publicació, amb el nom de Diari de la Ciutat. D'escassa qualitat, es va deixar de publicar el juliol del mateix any. Des d'aleshores, Vilanova i la Geltrú no disposa de cap mitjà de comunicació local en paper de pagament.
El Diari de Vilanova era una publicació força arrelada a la capital del Garraf. La professionalització posada en marxa els anys vuitantes del segle XX la va convertir en un mitjà líder entre la premsa comarcal catalana, amb una difusió que superava els 7.000 exemplars per setmana. Sota la batuta de Josep Francesc Huguet Prats, el periòdic va commemorar el seu 150è aniversari, l'any 2000, en ple apogeu. Va ser guardonada amb la Creu de Sant Jordi, la Medalla de la Ciutat de Vilanova i la Geltrú i la Medalla al Mèrit Civil. Va obtenir també el Premi Tasis Torrent. El Diari de Vilanova era un dels mitjans fundadors de l'Associació Catalana de la Premsa Comarcal (ACPC). Tenia una posició informativa central i de referència a Vilanova i la Geltrú i a tota la comarca del Garraf, que eren el seu àmbit d'influència. Malauradament, Huguet Prats va morir el 2001 després d'una greu malaltia. La seva filla, Conxita Huguet, es va fer càrrec de l'empresa editora. Van venir aleshores uns anys de creixement, fins al 2007, quan la crisi va provocar els problemes financers que van desembocar en la liquidació de l'antiga editora i en la compra de la unitat productiva del Diari de Vilanova per part d'Edicions Comarca 17, liderada pel periodista Isidre Cunill. Aquesta empresa tampoc no va poder redreçar el periòdic i, lluny d'adequar l'estructura del mitjà a la nova realitat econòmica, va portar a terme una política expansiva que va resultar letal. El fons del Diari de Vilanova es conserva a l'Arxiu Comarcal del Garraf.

## Referències

* Carbonell i Masip, Jaume. Diari de Vilanova 1850-2000. Edicions del Garraf, 2000.
* Moral i Reixach, Sixte. La premsa en català a Vilanova i la Geltrú. Institut d'Estudis Penedescencs, 1985.
# Diari de Sant Cugat

El Diari de Sant Cugat és una publicació setmanal dirigida per Josep Maria Vallès que es va començar a publicar el 15 de novembre de 1992. La capçalera inicialment es va dir Els 4 cantons, fins que el 2001 es va canviar el nom per l'actual. Segons l'EGM té 15.000 lectors. El diari tracta temes d'actualitat local, així com de temàtica catalana.

## Referències

* ↑ «El Diari de Sant Cugat celebra mil números amb un especial». Diari Ara, 10-05-2014 [Consulta: 19 maig 2014].
* ↑ Resum 2a onada 2012 Baròmetre de la comunicaciói la cultura
* ↑ «1.000 invitacions espectaculars per anar al circ, al teatre o al cinema». TotSantCugat. Arxivat de l'original el 20 d’abril 2014. [Consulta: 19 maig 2014].
# Dia Mundial de les Ciutats

El Dia Mundial de les Ciutats és un dia internacional que se celebra el 31 d'octubre cada any, amb l'objectiu de promoure l'interès de la comunitat internacional en l'entorn urbà i tot allò que fa que aquest estigui pensat per a les persones. Això, passa per aconseguir que les nostres ciutats siguin més saludables, més sostenibles, més resilients i més igualitàries. Es pretén impulsar la cooperació entre els països per afrontar les oportunitats i els reptes de la urbanització, i contribuir al desenvolupament d’entorns urbans sostenibles a tot el món.
El 27 de desembre de 2013 l'Assemblea General de les Nacions Unides a la Resolució 68/239 decidí designar, a partir del 2014, el 31 d'octubre cada any 'Dia Mundial de les Ciutats', convidant els Estats, al sistema de les Nacions Unides, en especial a l'ONU-Hàbitat, les organitzacions internacionals corresponents, la societat civil i els altres interessats pertinents a celebrar el Dia i fomentar la sensibilització sobre la problemàtica de les ciutats, i destaca que els costos de totes les activitats que poguessin derivar-se de la celebració del Dia han de sufragar-se amb càrrec a contribucions voluntàries.

## Referències

* 1 2 «World Cities Day 31 October». Nacions Unides. [Consulta: 23 juny 2022].
* ↑ «Dia Mundial de les Ciutats. 31 d’octubre». Diputació de Barcelona, 13-10-2021 [Consulta: 23 juny 2022].
* 1 2 «Día Mundial de las Ciudades, 31 de octubre». ONU-HABITAT. [Consulta: 23 juny 2022].
# Dacrydium

Dacrydium és un gènere de coníferes de la família Podocarpaceae. Consta de 16 espècies d'arbres i arbusts perennifolis dioics. Va ser descrit primer per Solander el 1786. La reclassificació de Laubenfels i Quinn va posar la secció A dins el gènere Falcatifolium, va dividir la secció C en els dos nous gèneres Lepidothamnus, Lagarostrobos i Halocarpus, i va mantenir la secció B com a gènere Dacrydium.
La distribució natural de Dacrydium va de Nova Zelanda, Nova Caledònia, Fiji i les illes Salomó a través de Malèsia a Tailàndia i sud de la Xina.

## Referències

* de Laubenfels, David J. 1969. A revision of the Melanesia and Pacific rainforest conifers, I. Podocarpaceae, in part. Journal of the Arnold Arboretum 50:274-314.
* Quinn, C.J. 1982. Taxonomy of Dacrydium Sol. ex Lamb. emend. de Laub. (Podocarpaceae). Australian Journal of Botany 30: 311-320.
# Dieter Roth

Dieter Roth (Hannover, 1930- Basilea, 1998) fou un pintor, dibuixant, escultor, accionista, poeta alemany. Dieter Roth va viure entre Alemanya, Suïssa i Islàndia. Amb un nom mutable –Dieter Roth, dieter roth, DITERROT, diter rot o Dietrich Roth, segons l'obra i el context–, Roth va ser sempre un rebel que buscava nous mitjans i reivindicava la mutació i el canvi constant. Va morir a Basilea el 1998. La seva obra es troba en nombroses col·leccions, com ara la Tate Gallery de Londres, l'Stedelijk Museum d'Amsterdam, el MACBA de Barcelona i el Moderna Museet d'Estocolm.

## Biografia

De mare alemanya i pare suís, l'any 1943, i a causa de la guerra, el seu germà i ell es van traslladar a Zúric. Roth va accedir a l'art a través del disseny industrial, camp que va ampliar fins a incloure gairebé tots els àmbits de la creació artística.
El fet que defineix aquest artista situat dins el corrent neodadaista i amb arrels en el surrealisme de Marcel Duchamp, és la tendència a dissoldre la distinció entre l'art i la vida, actitud que compartia amb grups d'artistes com Fluxus i els nous realistes. L'any 1953, en col·laboració amb Eugen Gomringer i Marcel Wyss, Roth va fundar la revista Spirale. El 1954 va crear el primer llibre d'artista, un gènere en què reunia la seva producció més coneguda. A diferència de l'americà Edward Ruscha, Roth es va negar a utilitzar la tecnologia comercial per a la producció massiva de llibres perquè concebia cada pàgina com una obra singular.
Les seves primeres escultures de pa cuit són del 1954. D'aleshores ençà, l'interès de Roth en la transformació orgànica va passar a formar part de la seva estratègia per subvertir els mecanismes de la comercialització de l'art. A finals dels anys cinquanta, Roth va treballar a Nova York, on va organitzar happenings i va produir obres cinètiques i segells que incorporaven textos i fotogrames. Als setanta, va col·laborar amb artistes com Arnulf Rainer (1972-1979) i Richard Hamilton (1975-1977), amb qui va passar temporades a Cadaqués. Va morir a Basilea el 1998.

## Obres destacades

* Schokoladenmeer, present a la col·lecció del MACBA

## Referències

* ↑ «Biografia de Dieter Roth al web del MACBA». Arxivat de l'original el 2012-02-14. [Consulta: 30 juny 2012].

## Bibliografia

* Book, Roth, 1959/1976
* The Copley Book, Roth, 1965
* 96 Picadillies, Roth, Hansjorg Mayer, 1977
* The Century of Artists' Books, Drucker, Granary, 1994 / 2004
* The Grove Dictionary of Art, Oxford University Press, 1996
* Mr Fluxus, Williams & Noel, Thames & Hudson, 1997
* An interview with Emmett Williams retrieved 08-10-2008
* Roth Time, A Dieter Roth Retrospective, Dobke and Walter, Lars Müller, 2004
* Dieter Roth, Books and Multiples, Dobke, Hansjörg Mayer, 2004
* Roth In America, Dobke and Becker, Thames & Hudson, 2004
* Dieter Roth. Zeichnungen - Drawings, Eva Presenhuber (ed.), JRP, Zurich, 2007
* The Dieter Roth Foundation Arxivat 2012-04-15 a Wayback Machine.
* A Dieter Roth biography at MoMA Online
* Dieter Roth, New York Times Obituary, 08-10-1998, retrieved 08-10-2008

## Enllaços externs

* Dieter Roth Foundation and museum website Arxivat 2012-04-16 a Wayback Machine.
# Joan I de Trebisonda

Joan I Axuc fou el tercer emperador de Trebisonda. Les fonts primàries només esmenten el moment de la seva mort, ja que va tenir un regnat curt sense incidències remarcables.

## Regnat

Joan I Axuc era el fill primogènit d'Aleix I Comnè de Trebisonda, el creador d'aquest estat. El nom de la seva mare no consta a les fonts documentals primàries; alguns autors l'anomenen artificialment Teodora Axuc. L'historiador William Miller va suggerir que potser era menor d'edat quan el seu pare va morir el 1222 i per això el govern va passar a mans del seu cunyat Andrònic. Hi ha un text, però, que contradiu aquesta suposició: el cronista Ibn Bibi assegura que durant el setge de Sinope (1214) els habitants d'aquella ciutat asseguraven que no passava res si moria l'emperador Aleix perquè tenia fills d'edat adulta que el podien substituir.
En una edició de la Crònica de Miquel Panaret es va interpretar que Joan va governar durant sis anys; però tant William Miller com Fallmerayer creuen que es tracta d'un error i que en realitat només va regnar tres anys, una altra possible explicació seria que Joan fos coemperador de l'anterior governant Andrònic I Gidos durant tres anys i després va governar tres més en solitari.
El cert és que no se sap gaire sobre aquest emperador, excepte que va morir mentre jugava a tzikànion, (en grec: τζυκάνιον) una variant del joc de polo que va estar de moda entre la noblesa romana d'Orient. Joan va caure del cavall mentre jugava i després l'animal va passar per damunt d'ell copejant-lo fins a morir. La crònica diu que el qui l'havia de succeir es deia Ioannikios, però que es va retirar a un monestir i el seu germà Manuel va assumir el govern. Fallmerayer i molts historiadors han assumit que aquest Ioannikios era fill de Joan Axuc, però si cal ser fidels al text de Panaret, no es diu quina relació de parentiu hi havia entre tots dos. Rustam Shukurov creu que Ioannikios podria ser un germà de Joan i Manuel.
S'havia afirmat que durant el regant de Joan Axuc es van emetre les primeres monedes de plata (ἄσπρον, aspron) de l'Imperi de Trebisonda, però els estudis més recents fan sospitar que les monedes trobades s'ajusten més probablement al regnat de Joan II.

## Referències

* ↑ Miller, 1968, p. 19.
* ↑ Vasiliev, 1936, p. 27.
* ↑ Miller, 1968, p. 27.
* ↑ Finlay, 1877, p. 338.
* ↑ Shukurov, 2001, p. 131.
* ↑ Wroth, 1911, p. LXXVIII, 232-235.
* ↑ Gordus i Metcalf, 1975, p. 29.

## Bibliografia

* Finlay, George. The History of Greece and the Empire of Trebizond, (1204–1461). Edimburg: William Blackwood, 1877.
* Gordus, A.A.; Metcalf, D.M. «Non-destructive Chemical Analysis of the Byzantine Silver Coinage of Trebizond». Archeion Pontou, 33, 1975.
* Miller, William. Trebizond: The Last Greek Empire. Chicago: Argonaut Publishers, 1968.
* Shukurov «The Enigma of David Grand Komnenos». Mesogeios, 12, 2001.
* Vasiliev, A. A. «The Foundation of the Empire of Trebizond (1204–1222)». Speculum, 11, 1936.
* Wroth, Warwick. Catalogue of the Coins of the Vandals, Ostrogoths and Lombards and of the Empires of Thessalonica, Nicaea and Trebizond in the British Museum. Londres: Trustees of the British Museum, 1911.
# Dionís I

Dionís I és el nom dels següents personatges:
* Papa Dionís I, Papa de Roma entre 259 i 268.
* Dionís I de Portugal dit "el Just" o "el Pagès" (Lisboa, 1261 - Santarem, 1325), rei de Portugal (1279-1325).
* Dionís I el Vell (431 aC-367 aC), tirà de Siracusa.
# Josep Maluquer i de Tirrell

Josep Maluquer i de Tirrell (Balaguer, Noguera, 17 d'agost de 1833 – Barcelona, 24 de juny de 1916) fou un advocat i polític català, diputat durant el sexenni democràtic i senador durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era fill de Josep Maluquer i Montardit (alcalde de Barcelona el 1841-1843), germà d'Eduard Maluquer i de Tirrell i cosí de Joan Maluquer i Viladot. Fou pare de Josep Maluquer i Salvador.
Estudià dret, fou fiscal de l'Audiència de Barcelona i dirigí la revista El Derecho (1866-69). Va escriure nombrosos tractats de dret i el 1868 fou secretari de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya. Milità inicialment en el Partit Constitucional, amb el qual fou elegit diputat per Castellterçol a les eleccions generals espanyoles de 1871 i abril de 1872. El 1871 fou nomenat sotsecretari del Ministeri de Gràcia i Justícia i el 1871-1874 fou membre del Tribunal de Comptes.
Després de la restauració borbònica fou nomenat senador per la província de Lleida (1876-1880), senador vitalici pel Partit Liberal Fusionista (des de 1881) fiscal del Consell d'Estat (1881) i fiscal de l'Audiència de Barcelona. El 1888 fou també membre de la Diputació de Barcelona i el 1899 vocal de la Comissió de Reformes Socials. Com a senador, participà en els debats de la Constitució Espanyola de 1876, sobre la llei de la impremta i defensà el dret català. També fou president i membre de la Comissió Permanent a Madrid de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre i secretari de la secció barcelonina de la Societat Econòmica d'Amics del País. També va participar activament en la vida de Sant Joan Despí i fou president honorari de l'Ateneu de Sant Joan Despí.

## Obres

* Guía del Síndico en el orden judicial (1863)
* Recopilación de los artículos del Reglamento provisional para la administración de justicia de 26 de septiembre de 1835 en cuanto se refieren al procedimiento criminal ... (1867)
* Col·lecció dels discursos pronunciats ... (1891)

## Enllaços externs

* «Josep Maluquer i de Tirrell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Senat
* Joan Palomas i Moncholi, El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans (1876-1885) Arxivat 2014-01-03 a Wayback Machine., p. 491-492
# José Manuel Menéndez Erimia

José Manuel Menéndez Erimia, més conegut com a Manel (Avilés, 7 de gener de 1971) és un exfutbolista asturià, que ocupava la posició de migcampista.
Va començar a destacar a l'equip de la seua ciutat natal, l'Avilés, per passar a les files del Reial Oviedo el 1992. Després de dos anys al filial ovetenc, Manel debuta amb el primer equip. Eixa campanya, la 94/95 juga 24 partits, bona part com a suplent, però a la següent ja es fa amb un lloc fix a les alineacions de l'Oviedo durant quatre anys.
L'estiu de 1999 fitxa pel Deportivo de La Corunya. Eixa temporada els gallecs guanyen el títol de Lliga, però Manel tot just participa en sis partits. A partir d'ací comença un seguit de cessions al CD Numancia, CD Tenerife i Reial Oviedo. En tots tres casos el seu equip va perdre la categoria. La primera meitat de la temporada 02/03 també va ser cedit al Hannover 96 alemany.
La temporada 03/04 recala al Ciudad de Murcia, i a la campanya següent, a la SD Eibar, on ha continuat sent titular tant en Segona com en Segona B.
En total, l'asturià acumula 233 partits i 4 gols en primera divisió.

## Enllaços externs

* Futbolista de llarg recorregut
# Desmond Koch

Desmond Koch (comtat de Lincoln, 10 de maig de 1932 - Los Angeles, 26 de gener de 1991) va ser un atleta i jugador de futbol americà estatunidenc, que va competir durant la dècada de 1950.
Koch es va graduar al Reed High School de Shelton, Washington, i a la Universitat del Sud de Califòrnia. El 1955 va guanyar el títol de disc de la NCAA, però no es va classificar per disputar el Jocs Olímpics d'Estiu de 1956. Finalment va ser inclòs a l'equip en substitució de Ron Drummond, aconseguint guanyar la medalla de bronze en la prova del llançament de disc del programa d'atletisme. També destacà com a jugador de futbol americà, arribant a provar pel Green Bay Packers i els San Diego Chargers, però mai va jugar com a professional.

## Millors marques

* Llançament de disc. 55,08 metres (1956)
* Llançament de pes. 15,85 metres (1954)
* Llançament de javelina. 64,92 metres (1954)

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Des Koch». [Consulta: 19 juny 2023].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net.
# Dominique Forlini

Dominique Forlini (París, 14 de setembre de 1924) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1948 i 1962. Destacà tant en curses de carretera com en pista.
Durant la seva carrera esportiva aconseguí 13 victòries, destacant per damunt de les altres les dues victòries d'etapa del Tour de França de 1954.

## Palmarès

* 1950
** 1r a la París-Valenciennes
* 1951
** 1r al Circuit de Vienne
** Vencedor d'una etapa al Tour del Sud-est
* 1952
** 1r al Gran Premi de Niça
** 1r al Tour de Corrèze
** Vencedor d'una etapa del Gran Premi de Granville
* 1954
** 1r a Quillan
** 1r als Sis dies de Brussel·les (amb Georges Senfftleben)
** 1r als Sis dies de Berlín (amb Émile Carrara)
** Vencedor de 2 etapes del Tour de França
* 1955
** Campió d'Europa de Madison (amb Georges Senfftleben)
** 1r als Sis dies de Frankfurt (amb Georges Senfftleben)
** 1r al Premi Dupré-Lapize (amb Georges Senfftleben)
* 1956
** 1r als Sis dies de Copenhaguen (amb Georges Senfftleben)
* 1959
** 1r al Premi Dupré-Lapize (amb Pierre Brun)
** 1r al Gran Premi dels Treballadors Socials

### Resultats al Tour de França

* 1949. Abandona (5a etapa)
* 1950. Abandona (18a etapa)
* 1951. Abandona (14a etapa)
* 1954. 32è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1955. Abandona (10a etapa)

## Enllaços externs

* Palmarès de Dominique Forlini Arxivat 2017-01-18 a Wayback Machine. (italià)
# Agató de Samos

Agató (grec antic: Ἀγάθων, llatí: Agathon) fou un escriptor grec natural de Samos que va escriure un llibre sobre Escítia i un altre sobre rius, segons que diuen Plutarc i Estobeu.

## Referències

* ↑ Agathon of Samos a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 66