OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# João Paulo Borges Coelho

João Paulo Constantino Borges Coelho (Porto, 1955) és un historiador i escriptor moçambiquès.

## Biografia

Nascut a Portugal, el seu pare era transmontano i de mare moçambiquesa, aviat va anar a viure amb els seus pares a Moçambic, i el 1975 adquiriria la nacionalitat d'aquest país.
Va estudiar a Moçambic, assistint a la Pêro de Anaia a Beira, i posteriorment va obtenir un doctorat en Història Econòmica i Social a la Universitat de Bradford (Regne Unit) i una llicenciatura en Història per la Universitat Eduardo Mondlane de Maputo a Moçambic.
Sobretot, João Paulo Borges Coelho és un historiador. És professor Història Contemporània de Moçambic i Àfrica Austral a la Universitat Eduardo Mondlane, a Maputo, i, com a professor convidat, al Màster en Història d'Àfrica a la Facultat d'Arts de la Universitat de Lisboa. S'ha dedicat a la investigació de guerres colonials i de la guerra civil de Moçambic, després d'haver publicat diversos textos acadèmics a Moçambic, Portugal, Regne Unit, Espanya i Canadà.
Com a escriptor de ficció el 2003 va publicar As Duas Sombras do Rio. En 2005 va guanyar el Premi José Craveirinha de Literatura amb As Visitas do Dr. Valdez, i en 2006 novament amb Crónica da Rua 513.2. El 13 d'octubre de 2009 fou guardonat amb el Premi Leya, amb la narració O Olho de Hertzog. En 2012 fou nomenat doctor honoris causa per la Universitat d'Aveiro.

## Obres
### Còmics

* Akapwitchi Akaporo. Armas e Escravos, Maputo, Ed. do Instituto Nacional do Livro e do Disco, 1981.
* No Tempo do Farelahi, Maputo, Ed. do Instituto Nacional do Livro e do Disco, 1984 (o autor assina apenas João Paulo)

### Narració i novel·la

* As Duas Sombras do Rio, Editorial Caminho, 2003, ISBN 972-21-1552-9.
* As Visitas do Dr. Valdez, Editorial Caminho, 2004, ISBN 972-21-1641-X.
* Índicos Indícios I. Setentrião, Editorial Caminho, 2005.
* Índicos Indícios II. Meridião, Editorial Caminho, 2005.
* Crónica da Rua 513.2, Editorial Caminho, 2006, ISBN 972-21-1781-5
* Campo de Trânsito, Editorial Caminho, 2007.
* Hinyambaan, Editorial Caminho, 2008, ISBN 972-21-1972-9.
* O Olho de Hertzog, LeYa, 2010, ISBN 978-989-660-039-6.
* Cidade dos Espelhos, Editorial Caminho, 2011, ISBN 978-972-212-398-3.

## Referències

* ↑ Currículum de João Paulo Constantino Borges Coelho de la Universitat Eduardo Mondlane
* ↑ Paulo Borges Coelho Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine. al web de l'UAB
* ↑ Doutores honoris causa pela UA

## Enllaços externs

* João Paulo Borges Coelho, João Albasini y La Mundialización de la Literatura Mozambiqueña per Stefan Helgesson, Revista Evsal.
* Entrevista a João Paulo Borges Coelho, a la Revista Buala
* João Paulo Borges Coelho a Caminho
# Amarillo (desambiguació)

«Amarillo» té aquests significats:
Viccionari
# Món Divers

Món Divers va ser un diari en línia en català especialitzat en informació sobre nacions sense estat i minories, drets humans, i conflictes al món. Es va publicar des del 29 de desembre de 2006 fins al 2011. A banda de les notícies d'actualitat, el web incloia una petita obra de consulta que contenia informació històrica, política i lingüística sobre les principals nacions i pobles sense estat del planeta.

## Referències

* 1 2 «Món Divers, la pàgina de les nacions sense estat». VilaWeb, 10-02-2007.
* ↑ «MónDivers se hace un hueco entre los medios digitales en catalán» (en castellà). Actualidad Editorial, 29-02-2008.

## Enllaços externs

* Món Divers Arxivat 2007-10-12 a Wayback Machine.
# Museu Arqueològic de Tebes

El Museu Arqueològic de Tebes és un dels museus més importants de Grècia. Conté una col·lecció remarcable d'objectes procedents de les excavacions de jaciments de l'antiga Beòcia.

## Història del museu

Antonios Keramopoulos l'inaugurà al 1905 i al principi estava en un edifici de dues plantes construït en un pujol al nord de l'antiga acròpoli de Cadmea. El progressiu creixement de les col·leccions feu que s'haja hagut de traslladar a altres edificis construïts per a tal fi. El 1962 s'inaugurà un nou edifici i després es construí el museu actual que en substituí l'anterior en la part occidental del pujol i que té una àrea d'exposició de 1.000 m².

## Col·leccions

El museu conté una col·lecció d'objectes de períodes compresos entre el paleolític i l'època otomana procedents de jaciments arqueològics de l'àrea de l'antiga Beòcia, i es distribueix en 11 seccions històriques que s'exposen en quatre grans sales, una avantsala i el pati. A més, hi ha altres sectors del museu destinats a exposicions temàtiques diverses: història de la recerca arqueològica a l'àrea, mitologia relacionada amb Beòcia, la influència cultural des de l'antiguitat fins als temps moderns, i programes educatius.

### Períodes prehistòrics

Entre els objectes exposats destaquen els de l'edat del bronze, procedents sobretot dels palaus micènics de Tebes i Orcomen, entre els quals hi ha abundant ceràmica, joies, armes, frescs i eines, així com inscripcions en lineal B. Singulars en són els segells cilíndrics orientals i els sarcòfags de Tanagra.
* Fresc micènic (reconstruït)
* Esfinx pintada en un sarcòfag de Tanagra del període micènic
* Inscripció en lineal B

### Períodes històrics

De l'època arcaica, a més d'objectes de ceràmica singulars, són remarcables els curos procedents d'Acrefias. Del període clàssic, les esteles funeràries i ofrenes votives a Hèracles a la muntanya Eta. Dels períodes hel·lenístic i romà, una sèrie de busts. Al museu també hi ha una torre d'època medieval.
* Curos arcaic del Ptoió d'Acrefias
* Decret de proxenia d'Onquest
* Esquif del període clàssic en què es representa una espècie de dansa ritual

## Referències

* ↑ Museu Arqueològic de Tebes en la pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: història (en grec).
* 1 2 3 Museu Arqueològic de Tebes en la pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: descripció (en grec).
* 1 2 Museu Arqueològic de Tebes en la pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: col·leccions Arxivat 2020-06-09 a Wayback Machine. (en grec).
# Comtat d'Eifel

El comtat d'Eifel fou una jurisdicció feudal d'Alemanya (Germània) situat a la Ripuària.
En cartes entre 844 i 856 s'esmenta un comte a Eifel anomenat Matfred (II) emparentat (però segurament no fill) amb Matfred d'Orleans (Matfred I); un carta datada el 846 fa referència a propietat a Jülich i també s'esmenta a Matfrid encara que no es pot assegurar que sigui com a comte de Jülich. Matfred ja és esmentat com a comte el 15 de desembre del 843 quan sol·licitava de Lotari I la donació de certes terres al pagus Lugdunense (Lió) al vassall Immoni. Com a comte d'Eifel s'esmenta en cartes de 17 de febrer del 844, 7 de maig del 846, 28 de gener del 855, 28 de juny del 856; en un acord entre Carles II el Calb i Lluís el Germànic del juny del 860 apareix en una relació de nobles (Chuonradus, Evrardus, Adalardus, Arnustus, Warnarius, Liutfridus, Hruodolfus, Erkingarius, Gislebertus, Ratbodus, Arnulfus, Hugo, item Chuonradus, Liutharius, Berengarius, Matfridus, Boso, Sigeri, Hartmannus, Liuthardus, Richuinus, Wigricus, Hunfridus, Bernoldus, Hatto, Adalbertus, Burchardus, Christianus, Leutulfus, Hessi, Herimannus també Hruodulfus, i Sigehardus). En el tractat de Meerssen del 8 d'agost del 870 s'atribuïen a Llúis el Germànic cinc comtats de Ripuaria. Vanderkindere pensa que aquestos cinc comtats foren Jülich (comtat de Jülich), Zülpich, Eifel, Bonn i Colònia. En un document del 14 de juny del 877 probablement redactat per Carles II el Calb quan ja veia la mort propera, esmenta a Matfred i altres nobles als que demana donar suport al seu fill si viatjava en el futur a la zona del Mosa. El 878 el Papa Joan VIII l'esmenta en una carta com Mactefrido illustri comiti. Apareix per darrer cop subscrivint una carta de donació de 18 de setembre del 882. Així doncs va mantenir el càrrec durant el domini de França a Lotaríngia (870-880).
El següent comte esmentat fou Albuí que està testimoniat en una donació de Zuentibold el 16 d'octubre del 898, en una carta de confirmació de Lluís IV d'Alemanya el 18 de gener del 908 i en donació de 15 d'octubre del 910.
El comtat d'Eifel té llavors un buit. Una carta datada el 15 de juny del 943, esmenta el pagus Heflinse in comitatu Tulpiciacensi el que indicaria que Eifel (Heflinse) havia estat unit a Zulpich (Tulpiciacensi) però no es pot afirmar que aquesta situació s'hagués produït ja vers 910.

## Nota

* ↑ Léon Vanderkindere, La Formation territoriale des principautés belges au Moyen Âge, 1902, accessible a (pdf)

## Referències

* Comtat d'Eifel
# Lucignano

Lucignano és un municipi situat al territori de la província d'Arezzo, a la regió de la Toscana (Itàlia).
Limita amb els municipis de Foiano della Chiana, Marciano della Chiana, Monte San Savino, Rapolano Terme i Sinalunga.
Pertanyen al municipi de Lucignano les frazioni de Calcione, Croce, Pieve Vecchia i Santa Maria.

## Galeria fotogràfica

* Vista del poble
* Castell
* Vista del poble
* Església de S. Francesc
* Portal de St. Just
# Dion Beebe

Dion Beebe (Brisbane, 1968) és un director de fotografia australià guanyador de l'Oscar l'any 2006 per Memòries d'una geisha.

## Biografia

Amb tan sols 5 anys Beebe va marxar a Ciutat del Cap (Sud-àfrica). Va estudiar cinematografia a l'escola Pretoria Tecnikon i a la Australian Film Television and Radio School, a Sydney, on es va graduar el 1990. Ha treballat en el món de la música amb vídeos del grup INXS i en el de la publicitat, a la televisió.

## Filmografia

* Praise (1998)
* Holy Smoke (1999)
* Forever Lulu (2000)
* The Goddess of 1967 (2000)
* Charlotte Gray (2001)
* Equilibrium (2002)
* Chicago (2002)
* In the Cut (2003)
* Collateral (2004)
* Memòries d'una geisha (2005)
* Miami Vice (2006)
* Rendition (2007)
* Land of the Lost (2009)
* Nine (2009)
* Green Lantern (2011)
* Gangster Squad (2013)

## Premis

* BAFTA a la millor fotografia (2005) - Collateral
* Oscar a la millor fotografia (2006) - Memòries d'una geisha
* BAFTA a la millor fotografia (2006) - Memòries d'una geisha

## Nominacions

* Oscar a la millor fotografia (2002) - Chicago
* BAFTA a la millor fotografia (2002) - Chicago

## Enllaços externs

* La seva fitxa a IMDB (anglès)
# Amaril·lis

Amaril·lis (Amaryllis) és un gènere de plantes amb flor bulboses dins la família de les amaril·lidàcies (Amaryllidaceae). Són plantes natives de Sud-àfrica amb usos com a plantes ornamentals.
S'utilitzen com a plantes ornamentals. Durant molts anys hi va haver confusió entre els botànics entre els gèneres Amaryllis i Hippeastrum, ambdós a la família de les amaril·lidàcies, i com a resultat d'això, el nom d'"Amaryllis" també es fa servir per a les varietats cultivars del gènere Hippeastrum.

## Característiques

Amaryllis té un bulb de 5–10 cm de diàmetre. Les fulles fan 30-50 cm de llargada i 2–3 cm d'amplada, disposades en dues fileres. El bulb entra en dormició fins al final de l'estiu (fenomen d'estivació). Aquesta planta no tolera les glaçades però tampoc prospera en ambients tropicals perquè requereix el període de dormició. Aquestes plantes creixen molt bé en el clima mediterrani, ja que són originàries del clima mediterrani sud-africà. En anglès aquestes flors es coneixen popularment amb el nom de naked ladies ('senyores nues') a causa de la flor que creix a l'extrem d'una tija desproveïda de fulles.
El color normal de les flors és el blanc, però també de manera natural es presenten colors porpres.
Aquestes espècies es cultiven des de principi del segle xviii.
El nom d'Amaryllis prové de l'obra "Églogues" del poeta llatí Virgili, que al seu torn prové del grec ἀμαρύσσω (en llatí amarysso) que significa 'brillar'.

## Taxonomia

"Amaril·lis" és un nom vernacular ambigu que pot designar alguns tàxons diferents. Aquests poden fer part de la família Liliaceae (o Amaryllidaceae) segons la classificació clàssica. La Aquest gènere va ser publicat per primer cop l'any 1753 a l'obra Species Plantarum de Carl von Linné (1707-1778).

### Espècies

Dins del gènere Amaryllis es reconeixen les dues espècies següents:
* Amaryllis belladonna L.
* Amaryllis paradisicola Snijman

### Sinònims

Els següents noms científics són sinònims d'Amaryllis:
* Sinònims homotípics
* Liliago Heist.
* Lilionarcissus Trew
* Sinònims heterotípics
* Belladonna (Sweet ex Endl.) Sweet ex Harvey
* Coburgia Herb.

## Referències

* 1 2 3 «Amaryllis» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 1r maig 2023].
* ↑ «Amaryllis» (en anglès). North Carolina Extension Gardener Plant Toolbox. North Carolina State University. [Consulta: 2 maig 2023].
* ↑ «The Belladona». Thegoodwebguide.co.uk. Arxivat de l'original el 17 d’octubre 2010. [Consulta: 9 gener 2016].
* ↑ «amaryllis». Behind the name. [Consulta: 9 gener 2016].
* ↑ «Amaryllis L.» (en anglès). International Plant Names Index, The Royal Botanic Gardens, Kew, Harvard University Herbaria & Libraries and Australian National Botanic Gardens. [Consulta: 1r maig 2023].
* ↑ Linné, 1753, p. 292.

## Bibliografia

* von Linné, Carl. Species plantarum, exhibentes plantas rite cognitas ad genera relatas, cum differentiis specificis, nominibus trivialibus, synonymis selectis, locis natalibus, secundum systema sexuale digestas (en llatí). Estocolm: Laurentius Salvius, 1753.
# Dom Pérignon

Pierre Pérignon, anomenat Dom Pérignon, (Sainte-Menehould, 1638 - Abadia de Saint-Pierre d'Hautvillers, 24 de setembre de 1715) va ser un monjo benedictí que va importar de Limós (Llenguadoc-Rosselló) el mètode de fer xampany ("méthode champenoise"), encara que el xampany com el coneixem actualment no va ser elaborat fins a mitjan segle xix.
La famosa marca de xampany Dom Pérignon de la casa Moët & Chandon, té aquest nom en honor seu.
Dom Pérignon no va ser ni vinyataire ni alquimista. Al monestir d'Hautvillers, prop d'Épernay (capital de la Champagne), va assegurar-se el control de les vinyes i les premses de vi de l'abadia.
La seva acta de baptisme és del 5 de gener de 1639. Va ser admès als 13 anys al col·legi de jesuïtes de Châlons-en-Champagne, el 1656 entrà al monestir benedictí de Verdun on fidel a la regla de Sant Benet (ora et labora) alternà treball manual i lectura i pregària. Dom Pérignon, després d'un pelegrinatge a l'abadia benedictina de Saint-Hilaire descobrí el mètode de vinificació de vins efervescents de Limós, tornà a l'abadia d'Hautvillers i experimentà el mètode en les vinyes de la Champagne. Va tenir el càrrec d'encarregat del celler (cellérier-intendant) fins a la seva mort el 1715. Va ser enterrat a l'església abacial d'Hautvillers.
La primera innovació de dom Pérignon consistí a assortir sistemàticament, abans mateix de les premsades, els raïms de diferents orígens. No hi havia dificultat de fer-ho, ja que els viticultors locals tenien l'obligació de donar part de la seva collita al monestir (delme). D'aquesta manera Pérignon podia fer la mescla de raïms ell mateix per assegurar-ne la qualitat.
No se sap si és cert o no que Dom Pérignon va ser el primer a fer el xampany en ampolles i que hauria substituït els taps de fusta amb estopes embegudes en oli pels taps de suro provinents de Catalunya.

## Referències

* ↑ Mariné, Abel. «Cava o xampany - 15 nov 2013». [Consulta: 23 juny 2023].

## Vegeu també

* Xampany
* Dom Pérignon (xampany)
* Mètode champenoise

## Bibliografia

* René Gandilhon Naissance du champagne Dom Pierre Pérignon, Hachette, 1968.

## Enllaços externs

* Retrat de Dom Pérignon, escultura de Léon Chavalliaud
# Guadua angustifolia

La Guadua angustifolia és una espècie de plantes de canyes de bambú gegant, del gènere Guadua, de la família de les poaceae, ordre Poales, classe Liliopsida, divisió Magnoliophyta.

## Distribució i hàbitats

La Guadua angustifolia es concentra a la conca del riu Amazones i la conca d'Orinoco. Normalment es troba en altituds baixes (per sota 1,500 m), però s'ha trobat fins a 2,500 m. Els seus hàbitats inclouen bosc tropical, sabanes, bosc de galeria.

## Ús

Des d'una perspectiva utilitària, Guadua és el bambú americà més important. A causa de la seva qualitat, el gènere s'ha utilitzat àmpliament per a construcció de cases al llarg dels rius de Colòmbia i a la costa de l'Equador.
# Muntacàrregues

Un muntacàrregues és una mena d'ascensor, normalment elèctric, de tecnologia mecànica o hidràulica, que serveix per moure càrregues verticalment. Es tracta d'una plataforma o una cabina que corre entre dues guies. És usat sovint en edificis en construcció, magatzems i botigues d'auto-servei. El seu ús requereix un cert coneixement i diferents governs exigeixen un permís o llicència pel seu funcionament.

## Història

El primer prototip de muntacàrregues va ser una plataforma unida a un cable utilitzat per aixecar objectes, creat el 1851. Aquest model va inspirar a Elisha Otis per a crear un elevador amb un sistema dentat, que anava esmorteint la caiguda del pes, en cas que el cable es trenqués.

## Referències

* ↑ Historia del ascensor (castellà)

## Enllaços externs

* Definicions, varietats i imatges (castellà)
* http://www.articulosinformativos.com.mx/Montacargas-a853592.html Arxivat 2008-05-05 a Wayback Machine.
# Lluís Ferran de Pol

Lluís Ferran de Pol (Arenys de Mar, Maresme, 17 de gener de 1911 - l'Hospitalet de Llobregat, 19 d'octubre de 1995) fou un escriptor i advocat català.

## Biografia

Era fill de Josep Ferran i Condominas fabricant téxtil i Maria de Pol i Vilà. El 1933 es llicencià en Dret a la Universitat de Barcelona, on es declarà deixeble d'Antoni Rovira i Virgili, i el 1937 ja va guanyar el Premi Narcís Oller. Durant la guerra civil espanyola fou instructor de milícies i lluità al front d'Aragó marxà a França, on fou internat al camp de Sant Cebrià de Rosselló. Gràcies a les gestions del Comitè Britànic per als refugiats d'Espanya marxa a Mèxic, on el 1946 es va llicenciar en lletres. Allí va treballar en el diccionari enciclopèdic UTEHA, fou col·laborador al diari mexicà Excelsior i fins i tot va viure en una comunitat indígena maia, que li va inspirar una novel·la. Amb Joan Sales, Raimon Galí i altres fundà les revistes en català Full Català i Quaderns de l'Exili, on polemitzà en la defensa d'un catalanisme renovat a causa de la dura experiència de la guerra civil. També conegué la filòloga gal·lesa Esyllt T. Lawrence, amb la qual es casà.
El 1948 tornà a Catalunya i s'establí a Arenys de Mar, on exercí d'advocat, alhora que col·laborava a Serra d'Or i publicava narracions infantils a Cavall Fort i Tretzevents. La seva obra reflecteix la fascinació pels ambients mexicans i pel substrat indígena, i es defineix pel seu estil creador i una gran imaginació. El 1986 va rebre la Creu de Sant Jordi. També ha traduït al català El vell i el mar d'Ernest Hemingway i Enllà d'A. J. Cronin.
És enterrat al Cementiri d'Arenys de Mar.

## Obres

* Tríptic (1937, publicada el 1964)
* Abans de l'alba (1954)
* La ciutat i el tròpic (1956, premi Víctor Català 1955)
* Érem quatre (1960)
* Miralls tèrbols (1966)
* De lluny i de prop (1973)
* Sedna (1980)
* Entre tots ho farem tot (1982)
* El gegant i el rabadà. Neu al parc (1993)

## Referències

* ↑ «esquela de Maria de Pol i Vilà». La Vanguardia, 31-01-1967, pàg. 25.

## Enllaços externs

* LletrA. «Lluís Ferran de Pol». Universitat Oberta de Catalunya i Institut Ramon Llull.
* «Lluís Ferran de Pol». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
# Diomys crumpi

Diomys crumpi és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a altituds d'entre 1.000 i 2.000 msnm a l'Índia, Myanmar i el Nepal. El seu hàbitat natural són els boscos de diferents tipus. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie. Aquest tàxon fou anomenat en honor del col·leccionista de mamífers C. A. Crump.

## Referències

* ↑ Molur, S.; Laginha Pinto Correia, D. Diomys crumpi. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 19 gener 2018.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 91. ISBN 978-0801893049.
# Ali Asgari

Ali Asgari (Teheran, 25 de juliol de 1982) és un director de cinema iranià.

## Biografia

Nascut a Teheran, comença al cinema treballant com assistent a diverses pel·lícules d'altres directors. Més endavant, es mudaria a Itàlia, on estudiaria cinema. El 2011 publica el seu primer curtmetratge, Tonight Is Not a Good Night For Dying.
El seu primer llargmetratge fon Disapearance, estrenat el 2017. El 2022 estrena la pel·lícula Until Tomorrow, que narra la història d'una mare fadrina que viu a Teheran. El 28 d'octubre del 2022 va guanyar la Palmera d'Or a la XXXVII Mostra de València.

## Referències

* ↑ «Ali Asgari talks Berlinale title 'Until Tomorrow' and filmmaking in Iran». Moving Images Middle East. Arxivat de l'original el 2023-03-30. [Consulta: 26 octubre 2022].
* 1 2 3 Srinivasan, Anusha. «Interview with Ali Asgari» (en anglès britànic), 10-01-2018. [Consulta: 26 octubre 2022].
* 1 2 Richter, Marina D. «Interview With Ali Asgari: The Baby Was the Most Expensive Actor on the Set» (en anglès americà), 23-02-2022. [Consulta: 26 octubre 2022].
* ↑ Haliloğlu, Nagihan. «Women's impossible choices in Ali Asgari's 'Until Tomorrow'» (en anglès americà), 12-10-2022. [Consulta: 26 octubre 2022].
* ↑ Contreras, Voro. «Un alegato en defensa de la libertad de la mujer iraní triunfa en la Mostra». Levante-EMV, 28-10-2022. [Consulta: 28 octubre 2022].
# Adhesió de Croàcia a la Unió Europea

Croàcia va sol·licitar l'ingrés a la Unió Europea (UE) el 2003, i després de rebre la seva sol·licitud recomanació positiva per part de la Comissió Europea, el Consell Europeu reunit a Brussel·les va acordar el 18 de juny de 2004 concedir-li l'estatus de país candidat. L'inici de les negociacions per a la seva adhesió van començar, després d'una demora d'alguns mesos, a l'octubre de 2005, posant-se en marxa al mateix temps el procés de recerca sobre el grau d'aproximació al patrimoni comunitari del país candidat. S'esperava que Croàcia s'adherís al voltant de l'any 2010, però els dubtes sorgits al voltant de l'ampliació i futur de la UE després del rebuig d'Irlanda al Tractat de Lisboa en referèndum, van afectar el calendari previst per a l'adhesió croata. Una vegada produïda la ratificació final del Tractat de Lisboa, les negociacions amb Croàcia van entrar a la seva fase final quedant oficialment concloses el 30 de juny de 2011 el que va permetre alhora la signatura del tractat d'adhesió el 9 de desembre de 2011 que va ser sotmès a ratificació mitjançant referèndum el 22 de gener de 2012. L'adhesió de Croàcia a la UE com a membre ple es va produir l'1 de juliol de 2013.
Després d'Eslovènia, Croàcia és la que millor s'ha recuperat de la dissolució de Iugoslàvia i és la segona exrepública iugoslava en ser membre de la UE. Té una economia de mercat estable i es troba per davant d'estats membres de la UE com Polònia, Bulgària i Romania pel que fa al PIB per capita.
L'adhesió de Croàcia ha exigit la consolidació institucional del país, una reforma electoral, increment dels fons per a la Cort Constitucional de Croàcia i el Síndic de Greuges, així com millores en la regulació dels drets de les minories i el retorn i integració de refugiats. Tots aquests avenços i millores van permetre la clausura de la Missió de Croàcia de l'Organització per a la Seguretat i la Cooperació a Europa a la fi de 2007.

## Referències

* ↑ «BalkanInsight.com - Croatia To Join EU by 2010». [Consulta: 11 octubre 2013].
* ↑ Smyth, Jamie «Karadzic's arrest hailed as victory for EU enlargement policy». Irish Times, 05-08-2008. Arxivat de l'original el 2012-03-07 [Consulta: 23 agost 2008].
* ↑ «Los croatas dan un claro apoyo a la adhesión en la UE en 2013». El País, 22-01-2012 [Consulta: 22 gener 2012].
* ↑ «Croacia entró en la UE el 1 de julio de 2013» (en castellà). El Universal. Arxivat de l'original el 2013-07-02. [Consulta: 11 octubre 2013].
* ↑ «OSCE Office in Zagreb - Homepage» (en anglès). [Consulta: 11 octubre 2013].

## Enllaços externs

* Web oficial de la UE sobre l'ampliació (anglès) Arxivat 2016-07-15 a Wayback Machine.