OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jaume Tomàs i Sabaté

Jaume Tomàs i Sabaté (Sants, Barcelona, 1933 - Barcelona, 2010) fou un empresari català.

## Biografia

De jovenet va arribar a formar part del primer equip de bàsquet del FC Barcelona i del Sant Josep de Calassanç. Es va llicenciar en econòmiques i era professor de la Càtedra d'Empresa Familiar de l'IESE. Entre 1992 i 1999 fou vicepresident del Cercle d'Economia. Va ser president i fundador, en primer lloc, de societats com Segasco i Acef. Entre els importants càrrecs que va exercir, figuren el de director general de Gallina Blanca, conseller delegat d'Agrolimen, president del Consell d'Administració de Fira de Barcelona i vocal del Consell del Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (BBVA). El 2003 fou membre del Consell Social de la Generalitat de Catalunya.
El 2006 va rebre la Creu de Sant Jordi. També era membre del patronat dels Amics del MNAC. Morí el 16 de maig de 2010 a Barcelona, als 77 anys.

## Referències

* ↑ «Jaume Tomàs i Sabaté». GEC. [Consulta: 2 abril 2023].
* ↑ Muere Jaume Tomàs tras una larga vida ligada a Agrolimen y Gallina Blanca a La Vanguardia
* ↑ «Economía - Mor l'empresari Jaume Tomàs, de 77 anys». La Xarxa. [Consulta: 2 abril 2023].
# Gaspar Molera

Gaspar Molera (Vic, fl. segle XVI) fou un metge i astrònom català.

## Obra

Pronostich per l'any MDXXXIII: e durara en part fins çerca del any MDXXXVI. Barcelona: Carles Amorós Provençal, el 20 de febrer de 1533. [ N'existeix una edició facsímil, a partir de l'exemplar propietat de Francesc Carreras Candi, impresa a Barcelona: Lluís Deztany, Estampa dels Germans Serra d'en Russell, [1909.]

## Bibliografia

* SALARICH I TORRENTS, Miquel S., S. YLLA-CATALÀ I GENÍS, Miquel. Vigatans il·lustres. Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 1983, Osona a la Butxaca, 5-6
* BERNAT, Pasqual. Científics d'Osona. Diccionari històric i biobibliogràfic dels científics nascuts o vinculats a Osona. Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2010, Osona a la Butxaca, 28
* ROVIRÓ I ALEMANY, Ignasi. Diccionari de filòsofs, teòlegs i mestres del seminari de Vic (1749 – 1968). Temple Romà, Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2000, Osona a la butxaca 22 – 23
# Gaspar Noé

Gaspar Noé (Buenos Aires, 27 de desembre de 1963) és un director de cinema argentí. També ha treballat com a operador de càmera, muntador i productor i ajudant de direcció. Ha realitzat la majoria dels seus llargmetratges a França lloc on resideix des de fa anys.
És fill del pintor argentí Luis Felipe Noé.

## Biografia

Gaspar ha desenvolupat dins del cinema càrrecs com operador de càmera, muntador i productor. La seva carrera comença amb el migmetratge carn el 1991, però és el 2002 quan entra per la porta gran al món del cinema amb la presentació en el Festival de Canes de la polèmica obra Irreversible.

## Filmografia
### Curtmetratges

* Tintarella di luna (1985)
* Pulpe amère (1987)
* Carne (1992)
* Une expérience d'hypnose télévisuelle (1995)
* Sodomites (1998)
* Intoxication (1998)
* Eva (2005)
* Destricted (segment de We Fuck Alone) (2006)
* 8 (segment, SIDA) (2007)
* 7 Days in Havana (segment per anunciar)

### Largmetratges

* 1998: Seul contre tous
* 2002: Irreversible
* 2009: Enter the Void
* 2015: Love
* 2018: Climax

### Videoclips

* 1996: Je n'ai pas, Mano Solo / Les Frères Misère
* 1998: Insanely Cheerful, Bone Fiction
* 1999: Je suis si mince, Arielle
* 2004: Protège-moi, de Placebo (Va ser censurat pel seu contingut)

### Publicitat

* 2008: Yves Saint-Laurent:La Nuit de l'Homme, amb Vincent Cassel

## Altres feines
### Ajudant de direcció

* 1985: Tangos, l'exil de Gardel, de Fernando E. Solanas
* 1988: Le Sud (Sur), de Fernando E. Solanas

### Càmera

* 1996: La Bouche de Jean-Pierre, de Lucile Hadzihalilovic
* 1998: Good Boys Use Condoms, de Lucile Hadzihalilovic

### Actor

* 1995: Cinémation n°1749, de Gérard Courant - D'ell mateix
* 1996: Le Rocher d'Acapulco, de Laurent Tuel - Jean-Marc (Veu)
* 1997: Dobermann, de Jan Kounen - De venedor
* 2002: Irréversible, d'ell mateix - Un client del bar Rectum

## Premis
### Seul contre tous

* Premi de la Setmana de la Crítica i premi de la juventud al Festival de Cannes
* Premi de la crítica internacional al Festival de film de Sarajevo
* Premi especial del jurat al Retrobaments franco-americans d'Avinyó
* Premi al millor actor al Festival international de cinema francophon de Namur
* Premi al millor guió al Festival internacional de cinema de Catalunya
* Premi a la millor òpera prima i a la millor fotografia al Festival International de Cinema d'Estocolm
* Premi Especial [Où ?]

## Referències

* ↑ http://www.cineclubvila.cat/llargmetratge/410-Irreversible.html Arxivat 2011-09-08 a Wayback Machine. Polèmica Irreversible
* ↑ Hopewell, John. «Del Toro set to spend '7 Days in Havana' (anglès)». Variety, 08-12-2010. [Consulta: 9 desembre 2010].

## Enllaços externs

* http://www.letempsdetruittout.net/gasparnoe/ Arxivat 2010-11-21 a Wayback Machine.
# Gerra del «cicle de la vida»

La gerra del «cicle de la vida» és una peça, datada del segle i aC que forma part dels fons del Museu d'història de València, on es pot contemplar com a part de la seva exposició permanent.
La peça va ser trobada en unes excavacions arqueològiques (dirigides per l'arqueòloga María Luisa Serrano Marcos i coordinades per Alberto Ribera Lacomba, del Servei de Recerca d'Arqueologia Municipal de València) realitzades a la plaça Cisneros de la ciutat de València.
Es tracta d'una tenalla de gran grandària (les seves dimensions són: altura de 400 mil·límetres, diàmetre boca de 230 mil·límetres, diàmetre base de 132 mil·límetres) i forma bitroncocònica, que respondria al subtip 2.2 establert per Consol Mata i Parreño i Helena Bonet Rosado.
La base presenta lleugera solera, el cos és ovoide i el diàmetre màxim (de 370 mil·límetres) apareix en la meitat superior del cos. Presenta dos nanses geminades que parteixen des de la part inferior del coll fins a la meitat superior de la panxa. La boca presenta una vora amb llavi exvasat i amb motllura. El material empleat per a la seva realització és una ceràmica fina i depurada de color marró clar-gris-marró clar.
La decoració, que és de color vermell vinoso, és excepcional i inèdita en les produccions ibèriques. En els dibuixos, que estan en bandes i filets en la vora, coll i panxa, es mostra una escena amb animals fantàstics que potser descriu un esdeveniment històric viscut a València. En la part inferior apareix una sanefa decorada a pinzell pinta de 1/4 de cercles concèntrics. En la part superior del cos es representa un fris amb mètopa emmarcat per les anses, utilitzant, com a separació de l'espai decoratiu, una banda vertical en SSS i una altra mètopa amb rombes enllaçats entre les quals es desenvolupen les dues escenes que conformenl'ornamentació principal del got.
En una de les bandes decoratives apareix una Quimera central al costat d'altres dues figures de menor grandària, portant fletxa, llança i escut. Completant l'escena apareix representat un animal jove, possiblement una daina.
En el segon quadre decoratiu apareix un cavall amb les potes davanteres avançades i les crineres a l'aire, en clara actitud de fugida. Després d'aquesta figura es troba un llop en posició d'atac a la figura anterior. Entre aquests dos animals apareix un gall corrent. Els espais buits entre figures es completen amb elements de farcit; espirals, ovas i losanges encadenats.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Olmos, Ricardo «El vaso del "Ciclo de la Vida" de Valencia: : una reflexión sobre la imagen metamórfica en época iberohelenística». (CCHS-IH) Artículos, 2000. ISSN: 0066-6742 [Consulta: 12 abril 2018].
* ↑ Consuelo, Mata Parreño; Bonet Rosado, Helena «La cerámica ibérica: ensayo de tipología» (en castellà). Estudios de arqueología ibérica y romana : homenaje a Enrique Pla Ballester., 1992, pàg. 117-174.
# Canal del Roine a Seta

El Canal del Roine a Seta és un canal hidràulic de França que uneix l'estany de Thau, a l'altura de Seta al riu Roine a Bellcaire. Més enllà de l'estany de Tau es prolonga a través del Canal del Migdia cap a Tolosa. El canal té la consideració de gran tonatge per part de Voies navigables de France que en té la gestió. Serveix per a la navegació de plaer i turística amb petites barques, també permet la pràctica del rem en diversos llocs del recorregut.

## Història

Els treballs van començar a principis del segle xviii per tal de prolongar el Canal del Migdia. Llavors s'anomenava Canal dels Estanys, ja que travessava els estanys costaners en la part sud. El 1789 es va arribar a Sant Geli i poc després s'unia amb el Roine a Beaucaire.

## Recorregut

El recorregut del canal es pot dividir en dues parts:
* Al departament de l'Erau de Seta a La Mota Granda, és un canal que travessa els estanys del sud del districte de Montpeller.
* Al departament del Gard va d'Aigüesmortes fins a Bellcaire i travessa planes humides de la Petita Camarga.
El canal comença en els límits municipals de Seta i Frontinhan abans de passar prop de l'antic centre de Frontinhan. Després de rebre un canal que prové del port industrial de Seta, el canal travessa l'Estany d'Ingril. Continua i travessa les cabanes dels Aresquiers, Vic de la Gardiòla i Vilanòva de Magalona; passa entre l'Estany de Vic al nord i l'Estany de Pierre Blanche al sud. El canal arriba a l'illa de Magalona on passa per l'antiga catedral. En el recorregut separa l'Estany d'Arnel, al nord, i l'Estany del Prévost al sud.
A Palavàs, travessa el riu costaner Lez. En línia dreta passa entre l'Estany de Méjean (o de Peròus) i l'Estany del Grec, que queda al sud. Passa al costat de les urbanitzacions costaneres de Magalona i travessa el territori comunal d'aquest municipi, al sud de l'Estany de l'Or.
El Canal passa llavors al departament del Gard en una plana al sud de Macilhargues i de Sent Laurenç de Gosa. Al centre d'Aigüesmortes, creua el canal que uneix aquesta vila medieval amb Lo Grau dau Rèi. Aquí, el canal pren direcció nord-est, cap a l'interior on travessa la Petita Camarga al municipi de Vauvèrd.
Travessa tres municipis del Gard: Sant Geli, Bèlagarda et Bellcaire. Al sud de Sant-Gilles, unes rescloses permeten accedir al Roine, al nord de la Camarga.

## Notes i referències

* ↑ Carte des voies navigables en France Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. sur le site de Voies navigables de France, consultée le 25 mai 2008.
* ↑ Présentation du Canal de Rhône à Sète sur le site de l'Association du canal du Midi, page consultée le 25 mai 2008.
# Carmel Codinyach i Oliana

Carmel Codinyach i Oliana (1869 – 1955) va ser un frare carmelita i compositor.
Va ser fill d'Olot juntament amb els seus dos germans, que també varen ser frares carmelites. Carmel Codinyach va professar en l'ordre dels Carmelites l'any 1884. De la seva vida se sap que va residir a Còrdova al col·legi convent de Hinojosa del Duque i que va viatjar a Itàlia l'any 1938. Va dur a terme una publicació d'una col·lecció de quaderns de música religiosa a Jerez de la Frontera entre els anys 1928 i 1931 i es va mudar a la ciutat l'any 1955.

## Obra

En el Fons musical de Sant Esteve d'Olot (SEO) es conserven les següents obres seves:
* Salm en Sol M (incomplet)
* Impresos de la seva col·lecció Laudes Numinis in Carmelo.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria; Monells, Carme. Fons de l'Església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa..
# Carmel Giner i Bolufer

Carmel Giner i Bolufer (1901-1974) va ser un historiador valencià, cronista oficial de Pego (Marina Alta). Va escriure molts articles referents a la vila on va nàixer i morir. Va fundar i dirigí revistes locals com "La Voz de Pego" (1923-1924), "Bullentó" (1942), "Festes a Pego" (1944), també va col·laborar i escrigué articles en Las Provincias, El Mercantil Valenciano, "Anales del Centro de Cultura Valenciana", "Valencia Atracción", "Saitabi, revista de Arqueología", etc. Destaca en conjunt per la seua aportació historiogràfica comarcal.

## Bibliografia

* Topografía histórica de los valles de Pego, Anales del Centro de Cultura Valenciana, tom 17, València, gener-abril, 1947
* 45 años al servicio de Pego 1917-1962,, Ediciones Bullentum, Pego, 1963
* L'onomàstica àrab, morisca i cristiana en la vall de Pego, durant els segles XV, XVI i XVII, Impremta Mari Montañana de València, 1968
# Resolució 2074 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2074 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 14 de novembre de 2012. Després d'observar la situació actual a Bòsnia i Hercegovina, el Consell va prorrogar el mandat d'EUFOR Althea a Bòsnia i Hercegovina, encarregada de vigilar el compliment de l'acord de Dayton en substitució de la SFOR i la IFOR, durant un any més.
El Consell va observar que disset anys després de la signatura de l'acord de Dayton, aquest encara no estava plenament implementat, i que el retorn dels refugiats era ser crucial per a una pau duradora. Però la situació a Bòsnia i Hercegovina era tranquil·la i estable, i les autoritats podien garantir la seguretat.
La reforma d'EUFOR Althea es va completar el setembre de 2012. El nombre de tropes es va reduir i la missió es va enfocar a la formació i l'enfortiment dels serveis de seguretat de Bòsnia i Hercegovina. Alhora es va recordar a les parts interessades la seva obligació de cooperar per aplicar l'acord de pau i que es considerarien mesures contra les parts que no compleixin amb les seves obligacions.

## Referències

* ↑ «Security Council, Adopting Resolution 2074, Authorizes Renewal of European Union Stabilization Force in Bosnia and Herzegovina to Oversee Peace Accord». United Nations, 14-11-2012.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2001 a la 2100 (2011 - 2013)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Capdevila (mas a les Llosses)

Capdevila és una masia al terme municipal de les Llosses inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

La construcció, de planta quadrada, consta de planta baixa, pis i golfes i espais destinats a feines de pagès. La façana principal s'obre a migdia, lloc on podem veure-hi una galeria amb arcades a l'altura del primer pis i de les golfes. La coberta és de dos vessants i de teula àrab, col·locada sobre encavallades de fusta (la part de llevant), i sobre bigues de fusta i enrajolada a ponent, fet que es deu al fet que va ser restaurada tan sols un vessant. A tocar la casa hi trobem altres construccions pròpies d'una explotació agrària, així com la casa dels masovers.

## Història

La casa original és de 1714, segons una llinda, situada a la cantonada formada pels murs de llevant i nord. Per bé que el seu interior conserva una llinda de l'any 1699, aquesta hauria estat re-aprofitada. Anteriorment, aquesta casa estava situada al peu mateix del camí ral. La principal reforma que ha sofert la casa al llarg de la seva existència fou l'aixecament del vessant de ponent de la teulada, fet que ocorregué a mitjans del segle xix. Durant la Guerra dels Carlins la casa prengué cert relleu a ser refugi d'algunes persones del lloc.

## Referències

* 1 2 «Mas Capdevila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# As Somozas

As Somozas és un municipi de la província de la Corunya a Galícia. Pertany a la Comarca de Ferrol.
Evolució demogràfica :
| 1900 | 1930 | 1950 | 1981 | 2004 |
| 3.801 | 3.934 | 3.962 | 2.004 | 1.403 |
| Fonts: INE i IGE (Els criteris de registre censal variaren i les dades de l'INE i de l'IGE poden no coincidir.) |||||

## Parròquies

* As Enchousas (San Pedro)
* Recemel (Santa María)
* Seixas (Santa María)
* As Somozas (Santiago Seré)

## Esport

* Unión Deportiva Somozas, equip de futbol.
# Dascyllus flavicaudus

Dascyllus flavicaudus és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud-est d'Oceania, incloent-hi les Illes de la Societat, les Tuamotu i Pitcairn.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Quercus delicatula

Quercus delicatula és una espècie de roure que pertany a la família de les fagàcies i està dins del subgènere Cyclobalanopsis, del gènere Quercus.

## Descripció

Quercus delicatula és un arbre de fins a 13 m d'alçada. Branques del primer any d'uns 2 mm de gruix, glabres. El pecíol és esvelt, 1-2 cm, glabrós; les fulles fan fins a 12 cm de llarg,naoim el limbe de les fulles és ovat, oblongoel·líptic, o algunes vegades obovadoel·líptic, 6-9 × 2-3.5 cm, semblant al paper, base cuneada, marge sencer o lleugerament crenat cap a l'àpex, àpex caudat; nervis secundaris 7 o 8 a cada costat de la nervadura central, abaxialment lleugerament elevats, glabrescents; nervis terciaris abaxialment discrets a fosques. Les infructescències d'1 cm, amb 1 o 2 fruits. La cúpula és cupular, d'uns 1,5 × 1,6-1,8 cm, que tanca 1/3 de la gla aproximadament, l'exterior i l'interior marró grisenc i pubescent, paret d'uns 1 mm de gruix; bràctees en 7 o 8 anells, marge 2 o 3 apicals sencers, altres denticulants. La gla és el·lipsoide, 2-2,5 × d'uns 1,5 cm, com a mínim apicalment velutinós, base i àpex arrodonits; cicatriu d'uns 5 mm de diàmetre, plana; estil persistent, umbonat. Floreig entre abril i maig i fructifica entre octubre i novembre.

## Distribució i hàbitat

Quercus delicatula creix al sud de la Xina, a les províncies de Guangdong, Guangxi i Hunan, als boscos muntanyencs mesofítics mixtos, entre els 300 i 700 m.

## Taxonomia

Quercus delicatula va ser descrita per Chun i Tsiang i publicat a Journal of the Arnold Arboretum 28(3): 324. 1947.

### Etimologia

Quercus: nom genèric del llatí que designava igualment al roure i a l'alzina.
delicatula: epítet llatí que vol dir més aviat delicat.

## Referències

* ↑ The Plant List, Quercus delicatula Chun & Tsiang
* 1 2 Cheng Yi, Wu; De-yuan, Hong. «Cyclobalanopsis delicatula» (en anglès). Flora of China Editorial Committee. 1999. Flora of China (Cycadaceae through Fagaceae). 4: 1–453 p. 388. Pequín & St. Louis: Science Press i Missouri Botanical Garden. [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «Quercus delicatula». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 2 octubre 2019].

## Enllaços externs

* dibuix lineal, Flora of China Illustrations vol. 4, figura 377, dibuixos 1 + 2 a la part inferior esquerra
# Norbergita

La norbergita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de l'humita. Rep el seu nom de la localitat de Norberg, on es troba la mina Östanmossa, la seva localitat tipus.

## Característiques

La norbergita és un silicat de fórmula química Mg₃(SiO₄)F₂. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 6 i 6,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la norbergita pertany a «9.AF - Nesosilicats amb anions addicionals; cations en [4], [5] i/o només coordinació [6]» juntament amb els següents minerals: sil·limanita, andalucita, kanonaïta, cianita, mullita, krieselita, boromullita, yoderita, magnesiostaurolita, estaurolita, zincostaurolita, topazi, al·leghanyita, condrodita, reinhardbraunsita, kumtyubeïta, hidroxilcondrodita, humita, manganhumita, clinohumita, sonolita, hidroxilclinohumita, leucofenicita, ribbeïta, jerrygibbsita, franciscanita, örebroïta, welinita, el·lenbergerita, sismondita, magnesiocloritoide, ottrelita, poldervaartita i olmiïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Östanmossa, a la localitat de Norberg, al comtat de Västmanland, Suècia. També ha estat descrita a Austràlia, Canadà, Xina, Finlàndia, Itàlia, Pakistan, Romania, Rússia, Escòcia i els Estats Units.

## Referències

* ↑ «Norbergite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 octubre 2017].
* ↑ «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: May 2017» (en anglès). International Mineralogical Association. Arxivat de l'original el 10 d’agost 2019. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Agnes Nicholls

Agnes Nicholls (Cheltenham, Anglaterra, 14 de juliol de 1877 - Londres, 21 de setembre de 1959) fou una cantant anglesa.
El 1894 era becària del Royal College of Music de Londres, allà estudià cant amb Albert Visetti, i debutà a l'escena amb molt d'èxit en el Lyceum Theatre, el 1895. Posseïdora d'una bella veu de soprano, cultivà el teatre durant molts anys, actuant sovint al Covent Garden de Londres i en tots els principals teatres d'òpera anglesos, formant part de les companyies de Thomas Beecham i Michael Denhof.
La seva més sòlida reputació l'adquirí com a cantant de concerts i oratoris. Va prendre part en tots els festivals importants celebrats a Anglaterra, així com en les sèries de concerts dirigits per Richter i Weingartner a Londres. Les parts de soprano de les obres corals de Parry foren escrites per a ella, el mateix que el dècim quadern d'English Lyrics del referit compositor.
En la primera audició del poema d'Elgar, The Kingdom, estrenà la part de la Verge. La seva última presentació publica fou el 1904, en ocasió dels Jubilee Concerts celebrats en el Crystal Palace.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix VII, pàg. 1066 (ISBN 84-239-4577-4)
# Aleksàndrovka (Volsk)

* Per a altres significats, vegeu «Aleksàndrovka».
Aleksàndrovka (en rus: Александровка) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 3 habitants. Pertany al districte municipal de Volsk.

## Referències

* ↑ «Регионы России → Саратовская обл. → Вольский р-н → Александровка с.». Arxivat de l'original el 2015-04-05. [Consulta: 22 febrer 2018].
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2018-03-24. [Consulta: 22 febrer 2018].
# Duilia Maenia de unciario foenore

Duilia maenia d'unciario foenore va ser una llei de l'antiga Roma, establerta l'any 357 aC proposada pels tribuns de la plebs Marc Duili i Luci Meni, segons diu Titus Livi. Eren cònsols Gai Marci Rutil i Gneu Manli Capitolí Imperiós i es va aprovar l'any 396 de la fundació de Roma (357 aC). Aquesta llei va establir l'interès del diner en un 1% cosa que va agradar força als plebeus.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, II, 16, 19
* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 47 [Consulta: 20 abril 2022].
# Alforja (sac)

Les alforges són una mena de sac doble (simètric), fet de tela forta o de cuir que forma dues bosses grans per tal de poder compensar la càrrega quan s'emplenen. S'utilitzen per a transportar més bé productes i estris diversos. Les alforges eren molt utilitzades pels camperols de la península Ibèrica, perquè quan anaven molt plenes o pesaven molt es podien posar a lloms de les cavalleries. També es coneixen com a alforges les bosses que porten les bicicletes penjades als laterals del darrere per portar càrrega. Com a sinònim d'alforja es pot utilitzar: motxilla, cabàs, etc.

## Referències

* ↑ Arline Zatz. Horsing Around in New Jersey: The Horse Lover's Guide to Everything Equine. Rutgers University Press, febrer 2004, p. 41–. ISBN 9780813533346 [Consulta: 14 febrer 2011].