OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Terao Magonojo

    En aquest nom japonès, el cognom és Terao.
Terao Magonojo (寺尾孫之允) (1611-1672) fou un famós espadatxí que va viure durant el període Edo (segle xvii) al Japó. Magonojo era el germà major de Terao Motomenosuke, i el successor de l'Escola de Musashi. Magonojo va ser enregistrat com l'estudiant favorit de Miyamoto Musashi, i fou a qui Musashi li confià abans de morir el seu llibre Gorin no sho (El Llibre dels Cinc Anells).
Durant els primers anys de Magonojo, este va ser entrenat durant molt de temps per Musashi amb la Kodachi (espasa curta). Una vegada que estaven entrenant, Musashi atacà a Magonojo amb una espasa llarga de fusta, i Terao llavors l'aturà amb la seua espasa curta de fusta, contraatacant després. Després de diverses repeticions d'esta acció, l'espasa de Terao per desgràcia se trencà mentre Musashi estava atacant de dalt cap a baix. Malgrat tot, l'espasa de Musashi se detingué just abans d'impactar el front de Terao. D'esta manera, Magonojo no rebé cap ferida. Aquest grau de control reflecteix bé les habilitat de Musashi. Després de la mort del mestre de Magonojo, ell mateix assumí el paper de successor (que aniria al seu germà menor). Se pensa que Magonojo cremà l'original del Gorin no sho degut a unes ordres específiques de Musashi.

## Vegeu també

* Dokkōdō.

## Bibliografia

* Miyamoto Musashi - Vida i escrits.
# Teruggita

La teruggita és un mineral de la classe dels borats. Rep el seu nom en honor de Mario E. Teruggi (1919-2002), professor de geologia de la Universidad Nacional La Plata, Argentina.

## Característiques

La teruggita és un borat de fórmula química Ca₄Mg[AsB₆O$_{11}$(OH)₆]₂·14H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1968. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la teruggita pertany a «06.FA: Neso-hexaborats» juntament amb els següents minerals: aksaïta, mcal·listerita, admontita i rivadavita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de borats de Loma Blanca, a la localitat de Coranzuli, al departament de Susques, Jujuy (Argentina). També ha estat descrita al camp geotermal d'El Tatio, a la província d'El Loa (Xile), i a la mina Hisarcik, a Emet, a la regió de l'Egeu (Turquia).

## Referències

* ↑ «Teruggite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 juny 2017].
# Denominació d'Origen Ribeira Sacra

La Denominació d'Origen Ribeira Sacra és una de les cinc denominacions d'origen vinícoles de Galícia, creada l'any 1997.

## Geografia

La seva àrea de producció, la Ribeira Sacra, és la zona que envolta els rius Miño i Sil, al sud de la província de Lugo i nord de la província d'Ourense. Les vinyes, cultivades als vessants pendents a la vora dels dos rius, constitueixen un atractiu turístic. L'empar dels rius aporta un microclima a la zona, que juntament amb l'orientació sud dels vessants afavoreix la correcta maduració que el raïm necessita per l'elaboració dels vins.
Les vinyes ocupen una superfície de 1.255 hectàrees, on trobem 94 cellers i 2.811 viticultors que produeixen uns 3 milions de litres de vi anuals.
La denominació d'origen Ribeira Sacra està dividida en 5 subzones: Amandi, Chantada, Quiroga-Bibei, Ribeiras do Sil-Ourense i Ribeiras do Miño.

## Municipis de la D.O.

Els municipis que comprèn la Denominació d'Origen Ribeira Sacra són:
* Subzona d'Amandi: Sober i Monforte de Lemos.
* Subzona de Chantada: Portomarín, Taboada, Chantada, Carballedo i A Peroxa.
* Subzona de Quiroga-Bibei: Monforte de Lemos, A Pobra do Brollón, Quiroga, Ribas de Sil, A Pobra de Trives, Manzaneda e San Xoán de Río.
* Subzona de Ribeiras do Miño: Paradela, O Saviñao, Pantón, Sober e Monforte de Lemos.
* Subzona de Ribeiras do Sil-Ourense: A Teixeira, Parada de Sil, Castro Caldelas e Nogueira de Ramuín.

## Vegeu també

* Llista de vins d'Espanya
* Ribeira Sacra

## Referències

* ↑ «Estadístiques DOPs 2009-2010. Ministerio de Agricultura y Medio Rural y Marino». Arxivat de l'original el 2012-02-06. [Consulta: 9 abril 2015].

## Enllaços externs

* Consell Regulador de la DO Ribeira Sacra (castellà)
# Diego Arsuaga

Diego Arsuaga (Montevideo, 13 de gener de 1966) és un director de cinema uruguaià. Va començar a treballar en cinema publicitari, camp en el que va rebre alguns premis. Durant la dècada del 1980 va codirigir els curtmetratges Los últimos vermicelli (1987) i La fruta en el fondo del tazón (1985). Va crear la seva productora Taxi Films SA, amb la que el 1997 va dirigir el seu primer llargmetratge Otario, que fou premiat als festivals de Gramado i l'Havana. El 2002 va dirigir el seu segon llargmetratge, El último tren, que va guanyar el Goya a la millor pel·lícula estrangera de parla hispana (2002): i el Premi Ariel a la millor pel·lícula iberoamericana. El 2006 va produir La punta del diablo de Marcelo Pavan i el 2008 D.F. (destino final) de Mateo Gutiérrez. El 2011 va dirigir un episodi de la sèrie de televisió Adicciones i el 2012 la pel·lícula El ingeniero.

## Filmografia

* Otario (1997)
* El último tren (2002)
* La punta del diablo (2006)
* Adicciones (2011)
* El ingeniero (2012)

## Referències

* ↑ Diego Arsuaga a retinalatina.org
* ↑ El último tren al web dels Goya
* ↑ "Aunque estemos condenados al fracaso, hay que pelear", El País, 22 de novembre de 2002

## Enllaços externs

* Notícies sobre Diego Arsuaga a El País
# Thanos Mikrútsikos

Athanasios (Thanos) Mikrútsikos (Θάνος Μικρούτσικος) (Patres, Grècia, 13 d'abril de 1947 – Atenes, 28 de desembre de 2019), fou un compositor musical i cantant grec. Se'l considera un dels músics grecs més importants de la recent escena musical grega.
Mikrútsikos va estudiar piano i teoria musical a la Societat Filharmònica de Patres i al Conservatori Hel·lènic, continuant posteriorment els seus estudis de composició amb el professor i compositor G.A.Papaioannou. Mentrestant, residint ja a Atenes, es va graduar a la Facultat de Matemàtiques de la Universitat d'aquesta capital. Als 21 anys començà la seva carrera com a compositor pel que fa a música de cambra, òpera, música simfònica, música per al teatre i cançons. Com a compositor i cantant va popularitzar diversos poetes grecs, molt especialment Nikos Kavadias.
En la seva vessant política, va formar part del moviments opositors a la junta militar grega en el període 1967-1974, essent perseguit per les seves activitats. Acabat el règim dictatorial continuà participant activament en política i a la mort de Melina Merkuri la va succeir en el càrrec de Ministre de Cultura del govern del PASOK, en el període 1994-1996.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Thanos Mikroutsikos - Curriculum vitae» (en anglès). Hellenic Republic. Ministry of Culture, Education and Religious Affairs. Arxivat de l'original el 18 de maig 2015. [Consulta: 29 abril 2015].
* ↑ «βιογραφία. Θάνος Μικρούτσικος» (en grec). [Consulta: 29 abril 2015].
# Teorema d'Earnshaw

El Teorema d'Earnshaw estableix que un conjunt de càrregues puntuals no es pot mantenir en un estat d'equilibri mecànic estacionari exclusivament per la interacció electroestàtica de les càrregues. Aquest teorema va ser provat per primera vegada pel matemàtic britànic Samuel Earnshaw el 1842. En general fa referència als camps magnètics però, originalment, es va aplicar als camps electroestàtics. S'aplica a les forces de la llei de la inversa del quadrat (forces elèctrica i gravitacional) i, també, a les forces de camp magnètic de materials magnètics i paramagnètics o qualsevol combinació d'aquests (però no als materials diamagnètics).

## Explicació

Informalment, el cas d'una càrrega puntual en un camp elèctric estàtic arbitrari és una simple conseqüència de la llei de Gauss. Per a una partícula que està en un equilibri estable, les petites pertorbacions sobre la partícula en qualsevol direcció no han de trencar l'equilibri, la partícula ha de "caure" a la seva posició d'equilibri anterior. Això significa que les línies de camp de força al voltant de la posició d'equilibri de la partícula han d'anar cap a l'interior, cap a aquesta posició. Si totes les línies de camp apunten cap al punt d'equilibri, llavors la divergència del camp en aquest punt ha de ser negativa (és a dir, que actua com a embornal de punt). No obstant això, la Llei de Gauss diu que la divergència d'un camp de qualsevol força elèctrica possible és zero en l'espai lliure. En notació matemàtica, una força elèctrica ${\vec {F}}({\vec {r}})$ que es deriva d'un potencial $U({\vec {r}})$ és sempre divergent (Equació de Laplace):
    $\nabla \cdot \mathbf {F} =\nabla \cdot (-\nabla U)=-\nabla ^{2}U=0.\,$
Per tant, no hi ha mínim o màxim local del potencial del camp en l'espai lliure, només punts de sella. Un equilibri estable de la partícula no pot existir i ha d'haver-hi una inestabilitat en almenys una direcció.

## Vegeu també

* Matriu Halbach
* Levitació magnètica
* Tren Maglev
* Dipol levitant

## Referències

* ↑ Earnshaw, Samuel «On the Nature of the Molecular Forces which Regulate the Constitution of the Luminiferous Ether». Trans. Camb. Phil. Soc., vol. 7, 1842, pàg. 97–112.
* ↑ Scott, W. T. «Who Was Earnshaw?». American Journal of Physics, vol. 27, 1959, pàg. 418. Bibcode: 1959AmJPh..27..418S. DOI: 10.1119/1.1934886.
* ↑ «Is Magnetic Levitation Possible?». High Field Magnet Laboratory. Arxivat de l'original el 2012-09-08. [Consulta: 4 gener 2010].
* ↑ Earnshaw, S., On the nature of the molecular forces which regulate the constitution of the luminferous ether., Trans. Camb. Phil. Soc., 7, pp 97-112 (1842)

## Enllaços externs

* Teorema de Earnshaw y Trampas de Paul per Carlos Gutierres Sosa i Anuar Sánchez Hernández
# Dioscúrides (gravador)

Dioscúrides (en llatí Dioscurides, en grec Διοσκουρίδης) va ser un gravador de joies del temps d'August. Va gravar una gemma de l'emperador amb la seva imatge, que aquest (i els seus successors després) va fer servir de segell o signatura. A la gemma s'hi inclou el nom de Dioscúrides (ΔΙΟΣΚΟΥΡΙΔΟΥ), encara que de vegades se l'ha anomenat Dioscòrides. Existeixen diverses joies atribuïdes a Dioscúrides, però només sis es consideren genuïnes. El menciona Plini el vell a la Naturalis Historia.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/1069?page=root;rgn=pages;size=100;view=image;q1=DiotimaSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 1054. ]
# The Son of the Sheik

The Son of the Sheik és una pel·lícula muda dirigida per George Fitzmaurice i protagonitzada per Rodolfo Valentino i Vilma Bánky La pel·lícula, basada en la novel·la romàntica homònima d'Edith Maude Hull (1925) i adaptada per Frances Marion,(REF1) és una seqüela de “The Sheik” (1921), també protagonitzada per Valentino. Es va estrenar el 5 de setembre de 1926, dues setmanes després que l'estrella morís d'una peritonitis. El 2003, el National Film Registry de la Biblioteca del Congrés dels Estats Units la va seleccionar per a la seva preservació degut al seu interès cultural, històric o estètic.

## Argument

Anys després dels esdeveniments narrats a “The Sheik”, Ahmed, el fill del xeic i Lady Diana, s'enamora de Yasmin, una ballarina i li dona el seu anell com a mostra d'amor i ella el cita el vespree en unes ruines. Yasmin és filla d'un francès renegat que lidera una tropa de lladres i embaucadors. Aquests s'assabenten de les intencions de Yasmin i capturen Ahmed per demanar un rescat. Com que ell es nega a dir qui és el seu pare, Ghabah, un pretendent de Yasmin, el fa torturar i li fa creure que l'han capturat gràcies a Yasmin que ha servit d'esquer. Ahmed és rescatat i jura venjança. iSegresta la noia, portant-la al seu campament del desert. Durant un temps ells dos s'odien però de mica en mica l'amor neix entre els dos.
Mentrestant, el xeic concerta un matrimoni per al seu fill per tal que se li tregui del cap la noia. Lady Diana, però recorda al seu marit que el seu fill no és únicament igual a ell en aparença sinó també en tossuderia i li recorda com es van conèixer ells dos. Després de parlar amb el seu pare, Ahmed reconeix que s'ha equivocat amb Yasmin i l'allibera, manant al seu criat Ramadan que la dugui a la ciutat. En marxar, ella perd l'anell que ell li havia regalat. De camí a la ciutat són atacats per Ghabah i els seus homes que la segresten. Ahmed s'assabenta d'això i que no va ser ella qui el va trair i es dirigeix a la guarida dels lladres per alliberar-la. El xeix s'assabenta de les intencions del seu fill i se li uneix per ajudar-lo. Es produeix una batalla i Ahmed mata a Ghabah. Ahmed, victoriós, salta al cavall de Yasmin i marxa amb ella als braços.

## Repartiment

* Rodolfo Valentino (Ahmed (el fill)/el xeic (el pare))
* Vilma Bánky (Yasmin)
* George Fawcett (Andre, pare de Yasmin)
* Montagu Love (Ghabah)
* Karl Dane (Ramadan)
* Bull Montana (Ali, un dels lladres)
* Bynunsky Hyman (Pincher, un dels lladres)
* Agnes Ayres (Diana, la dona del xeic)

## Referències

* ↑ «“The Son of the Sheik”». The Film Daily XXXVII, 26, 01-08-1926, pàg. 6.
* ↑ «Detail's of United Artists' productions». Motion Picture News, 29-05-1926, pàg. 2573.
* ↑ «United Artists schedule five». Motion Picture News, 01-05-1926, pàg. 2016.
* ↑ «Complete National Film Registry Listing» (en anglès). Film Registry of the National Film Preservation Board. [Consulta: 22 març 2021].

## Enllaços externs

* The Son of the Sheik al catàleg de l'American Film Institute
* Pel·lícula complerta a YouTube
# Teniosi

La teniosi és una malaltia parasitària causa de la infestació amb cestodes que pertanyen al gènere Taenia, un cuc platihelmint. Els dos patògens humans més importants en el gènere són Taenia solium (tènia de porc) i Taenia saginata (tènia bovina). La tercera espècie, la Taenia asiatica, es troba només a l'Àsia oriental. La teniosi és generalment asimptomàtica, però la infecció greu causa pèrdua de pes, marejos, dolor abdominal, diarrea, mal de cap, nàusees, restrenyiment, indigestió crònica, i pèrdua de gana.
Un tipus de teniosi anomenada cisticercosi és causada per la infestació accidental amb els ous de T. solium d'aliments i aigua contaminats. Es coneix com la forma més patògena causada per tènies. Una forma específica de cisticercosi anomenada neurocisticercosi es diu que és la infestació més comuna del sistema nerviós central.
L'OMS inclou la teniosi i la cistercosi a la llista de Malalties tropicals desateses.

## Transmissió

La teniosi es transmet als humans per la ingestió de larves (cisticerc) del cuc presents en la carn d'un porc infectat que no s'ha cuinat prou. Un cop han passat al cos humà, els cisticercs es desenvolupen i esdevenen un cuc adult (cestode) que viu a l'interior de l'intestí humà, i deixa anar proglòtids (segments) amb ous que surten a l'exterior amb la femta. Quan els porcs o altres animals entren en contacte amb aquesta femta s'infecten, i es completa així el cicle.

## Referències

* ↑ «Neglected Tropical Diseases», 06-06-2011. [Consulta: 28 novembre 2014].
* ↑ «Neglected tropical diseases» (en anglès). World Health Organization. [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ «What is taeniasis and cysticercosis?» (en anglès). World Health Organization. [Consulta: 27 agost 2018].
# Tenh de l'Ermitatge

Tenh de l'Ermitatge o Tinh de l'Ermitatge (en francès: Tain-l'Hermitage) és una comuna francesa del departament de la Droma, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana del Droma
# Dosoq

Dosoq (àrab: دسوق, Dusūq) és un municipi egípci, situat 85 km a l'est d'Alexandria i 167 quilòmetres al nord del Caire, al delta del Nil. El novembre de 2006 tenia 129.604 habitants.

## Referències

* ↑ http://desouq.org/ta2sim-edari.html Arxivat 2013-06-05 a Wayback Machine. التقسيم الإداري لمدينة دسوق
# Diccionari àrab-català

El Diccionari àrab-català: àrab estàndard modern és un diccionari bilingüe àrab - català, obra de les filòlogues arabistes catalanes Dolors Cinca i Margarida Castells, publicat l'any 2007.
A part del lèxic de l'àrab estàndard modern, conté el d'un bon nombre dels seus dialectes. Inclou els plurals irregulars de tots els termes, els oportuns neologismes, així com les expressions més usuals dels mitjans de comunicació, assenyalant els diversos localismes. També conté les diverses possibilitats dels imperfectius i dels masdars, si s'escau, i les partícules que regeixen cada verb. També recull noms propis i topònims, amb el mateix tractament que les entrades nominals.
El diccionari inclou un compendi de gramàtica a càrrec de Tànit Assaf i Alexandre Queraltó.

## Referències

* ↑ «Es publica el primer diccionari àrab-català». 3/24.cat. Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 23-12-2007. [Consulta: 21 juny 2018].
* 1 2 Bramon - 2008.

## Bibliografia

* Bramon, Dolors «Una important fita cultural. Un pas endavant de la cultura catalana». El Periódico, 15-01-2008.
# Districte de Lamjung

El Districte de Lamjung (Nepali: लमजुङ जिल्ला) forma part de la Zona de Gandaki, és un dels setanta-cinc districtes de Nepal. El districte, amb capital a Besisahar, cobreix una àrea d'1,692 km² i té una població (2001) de 177,149. Lamjung cobreix principalment poblacions agrícoles.

## Geografia i Clima

| Zona de clima | Altura | % Àrea |
| Superior Tropical | 300 a 1,000 metres1,000 a 3,300 ft. | 18,5% |
| Subtropical | 1,000 a 2,000 metres3,300 a 6,600 ft. | 34,0% |
| Temperat | 2,000 a 3,000 metres6,400 a 9,800 ft. | 20,3% |
| Subalpí | 3,000 a 4,000 metres9,800 a 13,100 ft. | 14,1% |
| Alpí | 4,000 a 5,000 metres13,100 a 16,400 ft. | 8,0% |
| Nival | Damunt 5,000 metres | 3,6% |
| Trans-Himalayan | 3,000 a 6,400 metres9,800 a 21,000 ft. | 1,3% |

## Referències

* ↑ The Map of Potential Vegetation of Nepal - a forestry/agroecological/biodiversity classification system, 2005. ISBN 87-7803-210-9 [Consulta: Nov 22, 2013].
# Districte de Landshut

El districte de Landshut, en alemany Landkreis Landshut, és un districte (Landkreis), una divisió administrativa d'Alemanya de la regió administrativa de la Baixa Baviera a l'estat federat de l'Estat Lliure de Baviera (Freistaat Bayern). Limita al nord i en sentit horari amb el districte de Kelheim, Straubing-Bogen, Dingolfing-Landau, Rottal-Inn, Eichstätt, Mühldorf, Erding i Freising. Compta amb una població de 142.400 habitants (2017).

## Història

La ciutat de Landshut va ser fundada el 1204 per la família Wittelsbach de Baviera. Des de llavors, la regió sempre ha estat part de Baviera.
El districte actual es va establir el 1972 mitjançant la fusió dels antics districtes de Landshut, Rottenburg i Vilsbiburg i afegint alguns municipis dels districtes circumdants.

## Geografia

El districte comprèn un paisatge natural a les dues ribes del riu Isar.

## Economia

Molts residents treballen a la planta d'automòbils de la BMW de Dingolfing (anteriorment Glas) que es va expandir massivament durant la dècada de 1970. Altres es desplacen diàriament a Múnic, que es troba a 74 km al sud-oest.
La primera central nuclear d'investigació a Niederaichbach va ser desmantellada i va tornar al seu estat natural el 1995. Dos reactors nuclears, coneguts com a Isar I i Isar II, al districte d'Essenbach segueixen operatius: la generació d'energia nuclear continua sent una important font laboral local.

## Escut d'armes

* L'escut d'armes mostra:
* el patró blau i blanc de Baviera
* les armes del comtat de Preysing, que governaven el territori en l'època medieval

## Ciutats i municipis

| Ciutats | Municipis | |
| Rottenburg an der Laaber Vilsbiburg | Adlkofen Aham Altdorf Altfraunhofen Baierbach Bayerbach bei Ergoldsbach Bodenkirchen Bruckberg Buch am Erlbach Eching Ergolding Ergoldsbach Essenbach Furth Geisenhausen Gerzen | Hohenthann Kröning Kumhausen Neufahrn in Niederbayern Neufraunhofen Niederaichbach Obersüßbach Pfeffenhausen Postau Schalkham Tiefenbach Velden Vilsheim Weihmichl Weng Wörth an der Isar Wurmsham |

## Referències

* ↑ «Fortschreibung des Bevölkerungsstandes» (en alemany). Bayerisches Landesamt für Statistik und Datenverarbeitung, setembre 2018. [Consulta: 26 setembre 2018].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (alemany)
# Theodore Whitmore

Theodore Whitmore (Montego Bay, 5 d'agost de 1972) és un exfutbolista jamaicà de la dècada de 1990.
Fou 105 cops internacional amb la selecció de Jamaica.
Pel que fa a clubs, destacà a Hull City AFC, Seba United i Tranmere Rovers.
Ha estat seleccionador nacional de Jamaica.

## Referències

* ↑ Holstein, Dick. «Theodore Whitmore - Century of International Appearances». RSSSF, 18-02-2006.
* ↑ «USA - Jamaica». FIFA, 17-11-2004. Arxivat de l'original el 23 d'octubre 2008. [Consulta: 13 novembre 2008].
* ↑ Theodore Whitmore, Fitxa a Soccerway
* ↑ Raynor, Kayon «'Tappa' takes over». The Jamaica Observer, 11-11-2007 [Consulta: 13 novembre 2008]. Arxivat 29 de setembre 2008 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2008-09-29. [Consulta: 11 juny 2019].
* ↑ Theodore Whitmore - Century of International Appearances Arxivat 25 April 2015$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Theodore Whitmore a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Bulls Abroad: Tappa is Taxi's new Jamaica coach». Once A Metro [Consulta: 21 maig 2018].
# Thalwil

Thalwil és un municipi del cantó de Zúric (Suïssa), situat al districte de Horgen.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Thames Tunnel

Thames Tunnel és un túnel sota el riu Tàmesi a Londres (Regne Unit) que connecta Rotherhithe i Wapping. Es troba a una profunditat de 23 metres i és el primer túnel conegut que es va construir amb èxit sota un riu navegable. Fou construït entre el 1825 i 1843 utilitzant el nou mètode inventat per Marc Isambard Brunel.
El túnel fou dissenyat per Marc Isambard Brunel i el seu fill Isambard Kingdom Brunel i obert el 1843 perquè l'utilitzessin carruatges de cavalls però posteriorment fou comprat per fer-hi passar trens de East London Line del metro de Londres. Actualment es troba tancat, ja que la línia East London està sent reconvertida per ser transferida a London Overground cap al 2010.

## Referències

* ↑ «Construcció de Thames Tunnel (anglès)». Brunel Museum. [Consulta: 31 agost 2008].
* ↑ Bagust, Harold. The Greater Genius? (en anglès). Ian Allan Publishing, 2006, p. 97–100. ISBN 0-7110-3175-4.
# Terror a Amityville

Terror a Amityville(títol original: The Amityville Horror) és la primera pel·lícula de la saga de la casa encantada de Amityville. La pel·lícula es va dirigir el 1979 per Stuart Rosenberg i va ser un èxit de públic a pesar que va ser molt injuriada pels crítics de l'època. Està basada en una història real. Ha estat doblada al català.

## Argument

En una localitat de Amityville, el fill gran assassina a tota la seva família. Temps després, George i Kathie Lutz són els nous propietaris de la residència i sense importar-los el que ha passat anteriorment, intenten adaptar-se a la seva nova llar. Ara als Lutz i els seus fills els espera un malson de 28 dies en la qual hauran de sobreviure a la maleïda casa de Amityville

## Repartiment

* James Brolin- George Lutz
* Margot Kidder - Kathy Lutz
* Rod Steiger - Pare Delaney
* Do Stroud - Pare Bolen
* Murray Hamilton - Pare Ryan
* John Larch - Pare Nuncio
* Natasha Ryan ... Amy
* K.C. Martel - Greg
* Meeno Peluce - Matt
* Michael Sacks - Jeff
* Helen Shaver - Carolyn
* Amy Wright - Jackie
* Val Avery - Sergent Gionfriddo
* Irene Dailey - Tia Helena
* Marc Vahanian - Jimmy
* Elsa Raven - Sra. Townsend

## Nominacions

* Oscar a la millor música original per Lalo Schifrin
* Globus d'Or a la millor banda sonora original per Lalo Schifrin

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». British Board of Film Classification, 16-08-1979. [Consulta: 18 març 2014].
* ↑ Samuel Z Arkoff & Richard Turbo, Flying Through Hollywood By the Seat of My Pants, Birch Lane Press, 1992 p 228
* ↑ Gary A. Smith, The American International Pictures Video Guide, McFarland 2009 p 13
* ↑ «The Amityville Horror (1979) - Release info»/ Terror a Amityville a Internet Movie Database (anglès).
* ↑ esadir.cat. Terror a Amityville. esadir.cat.
* ↑ «The Amityville Horror». ‘‘The New York Times'’.