OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joanna Maranhão

Joanna Maranhao, (29 d'abril de 1987) és una esportista brasilera de l'especialitat de natació que va ser campiona sud-americana a Medellín 2010.

## Trajectòria

La trajectòria esportiva de Joanna Maranhao s'identifica per la seva participació en els següents esdeveniments nacionals i internacionals.

### Jocs Sud-americans

Va ser reconeguda el seu triomf en ser el tercer esportista amb el major nombre de medalles de la selecció de Brasil en els jocs de Medellín 2010. A més en la mateixa edició dels Jocs Sud-americans va sobrepassar la marca als Jocs en l'estil individual Mixt 200m Dones i individual Mixt 400m Dones amb una marca de 02:17.07 i 04:52.84 respectivament.

#### Jocs Sud-americans de Medellín 2010

El seu acompliment en la novena edició dels jocs, es va identificar per ser la novena esportista amb el major nombre de medalles entre tots els participants de l'esdeveniment, amb un total de 6 medalles:
* , Medalla d'or: Natació 400m Estil Lliure Dones
* , Medalla d'or: Natació 200m Papallona Dones
* , Medalla d'or: Natació Combinat Individual 200m Dones
* , Medalla d'or: Natació Combinat Individual 400m Dones
* , Medalla d'or: Natació 4x200m Relleu Lliure Dones
* , Medalla de bronze: Natació Lliure 800m Dones

## Referències

* 1 2 «Informació del Participant en els Jocs Sud-americans de 2010» (en castellà). Medellin2010.0rg, 2010. [Consulta: 1 maig].
* ↑ «IX South American Games Medellín 2010 - Nous Rècords» (en castellà). Medellin2010.org, 2010. Arxivat de l'original el 2011-09-18. [Consulta: 4 abril 2010].
* ↑ «IX South American Games Medellín 2010 - Múltiples Guanyadors de Medalles» (en castellà). Medellin2010.org, 2010. Arxivat de l'original el 2010-04-05. [Consulta: 4 abril].
# Joaquín Arozamena Saiz

Joaquín Arozamena Saiz (8 d'agost de 1944) és un periodista espanyol, que ha desenvolupat la seva carrera professional fonamentalment en el mitjà televisiu.

## Trajectòria

Estudis a l'instituto Cervantes i en la Universitat de Madrid. La seva carrera professional comença en la ràdio. S'inicia en Ràdio Nacional d'Espanya (RNE), en l'espai informatiu España a las ocho. En premsa escrita va col·laborar en el diari ABC.
Va ingressar en Televisió Espanyola (TVE) en 1975, en els serveis informatius, on aviat va aconseguir gran popularitat en assignar-se-li la direcció i presentació de l'informatiu diari de la segona cadena Redacción Noche. L'estil d'Arozamena en la transmissió de notícies adoptava un to divulgatiu i pròxim, allunyat dels cànons ortodoxos del clàssic Telediario.
Al llarg dels seus més de vint anys d'experiència en el mitjà, ha presentat tot tipus de programes, no només informatius, sinó també divulgatius, d'entrevistes, tertúlies i fins i tot concursos.
En 1986 va publicar el llibre Yo, tu hijo, sobre les relacions intergeneracionals.
En l'actualitat, retirat del món de la comunicació, es dedica a escriure i donar conferències.

## Programes de televisió

* Redacción Noche (1977-1978)
* Al cierre (1981-1982)
* De hoy A mañana (1981-1982)
* Telediario (1983-1984)
* Agenda informativa (1986)
* La vida sigue (1988)
* Las doce en punta (1989)
* Domingueros (1989)
* En buena hora (1990-1991)
* Uno más en la familia (1993-1995)
* A las diez en casa (1995)

## Reconeixements

* Premi TP d'Or 1981 al millor presentador
* Premi Víctor de la Serna (1983)
* PREGONER Festes Majors d'Estepona Pregó inoblidable (1985)
* Premi Estrañi de l' Asociación de la Prensa de Cantabria (2011)

## Referències

* ↑ Arozamena y Victoria Prego dirigirán el telediario del segundo canal, El País, 31 d'agost de 1982
* ↑ Joaquín Arozamena está inmerso en su gran pasión: La escritura, Europa Press, 24 d'abril de 2007
* ↑ Arozamena, con 'En buena hora', sustituirá a 'El día por delante' El País, 30 de març de 1990
* ↑ Concedidos los premios de la Asociación de la Prensa de Madrid, EL País, 19 de gener de 1984
* ↑ «Joaquín Arozamena y las cuevas Patrimonio de la Humanidad, premios Estrañi», en El Diario Montañés

## Enllaços externs

* Notícies sobre Joaquín Arozamena a El País
# Joe Jackson

Joseph Walter Jackson (Fountain Hill, Arkansas, Estats Units, 26 de juliol de 1928 - Las Vegas, Nevada, Estats Units, 27 de juny de 2018) era un gestor de talent i patriarca de la família Jackson d'artistes que incloïa els seus fills Michael Jackson i Janet Jackson. Va entrar al Rhythm and Blues Music Hall of Fame com a membre de la classe del 2014.

## Darrers anys

El 2011 Jackson va entrar a l'Arkansas Black Hall of Fame.
El 2014 Jackson va acceptar el premi en nom del seu fill Michael, quan va entrar al Rhythm & Blues Music Hall of Fame amb un Lifetime Achievement Award. L'any següent va rebre el The Rhythm & Blues 2015 Humanitarian Award. El juny de 2015, Jackson va aparèixer als premis BET 2015 amb la seva filla Janet Jackson, que acceptava l'Ultimate Icon Award.
El 27 de juliol de 2015, Jackson va ser ingressat a l'hospital després d'un atac de cor i una arrítmia cardíaca mentre celebrava el seu 87è aniversari al Brasil. No va estar prou estable com per marxar d'aquest país per rebre més tractament fins al cap de dues setmanes. Després de la seva arribada a Los Angeles, Califòrnia l'11 d'agost, va ser tractat al Cedars-Sinai Medical Center per corregir la seva vista borrosa després de l'infart.
El gener de 2017 va morir el seu germà Lawrence.

## Mort

El 22 de juny de 2018, TMZ va informar que Jackson estava hospitalitzat a Las Vegas en les etapes finals d'un càncer pancreàtic terminal. Va morir en un hospici a Las Vegas el 27 de juny a l'edat de 89 anys.

## Referències

* ↑ «J - Arkansas Black Hall of Fame» (en anglès). Arkansas Black Hall of Fame. Arxivat de l'original el 2016-11-23 [Consulta: 28 juny 2018]. Arxivat 2016-11-23 a Wayback Machine.
* 1 2 «http://rhythmandblueshof.com/inductees/». Arxivat de l'original el 2018-10-08. [Consulta: 28 juny 2018].
* ↑ «Janet Jackson Receives Ultimate Icon Award Following BET Tribute» (en anglès). Us Weekly, 29-06-2015.
* ↑ «Joe Jackson admitted to hospital after stroke» (en anglès). USA TODAY.
* ↑ «Joe Jackson -- Finally Home After Brazilian Health Scare (PHOTOS)». TMZ.
* ↑ «Rest in Peace Lawrence Jackson» (en anglès). Joseph Walter Jackson, 15-01-2017. Arxivat de l'original el 2018-06-27 [Consulta: 28 juny 2018]. Arxivat 2018-06-27 a Wayback Machine.
* ↑ «Joe Jackson Hospitalized with Terminal Cancer». TMZ.
* ↑ Leovy, Jill. «Joe Jackson, patriarch of musical family of pop stars, dies at 89». [Consulta: 28 juny 2018].

## Enllaços externs

* Web oficial de Joseph Jackson Arxivat 2014-02-08 a Wayback Machine.
* Perfil a la branca alemanya de Random House
* Entrada a Encyclopedia of Arkansas History & Culture
# Jon Ander Insausti Irastorza

Jon Ander Insausti Irastorza (Mutiloa, 13 de desembre de 1992) és un ciclista basc, professional des del 2015 i actualment a l'equip Bahrain-Merida. Combina la carretera amb el ciclocròs.

## Palmarès en ruta

* 2012
** Campió del País Basc sub-23 en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Segòvia
* 2013
** Campió del País Basc en contrarellotge
* 2014
** Campió del País Basc sub-23 en contrarellotge
* 2017
** Vencedor d'una etapa a la Volta al Japó

## Palmarès en ciclocròs

* 2009-2010
** Campió d'Espanya de ciclocròs júnior
* 2010-2011
** Campió d'Espanya de ciclocròs sub-23

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Joan Tena

Joan Tena és el nom dels següents personatges:
* Joan Tena i Guimerà (1900-?), futbolista valencià
* Joan Tena i Aran (1923-2007), coreògraf i professor de dansa català
* Joan Tena (1977), nom artístic de Joan Antoni Tenllado Navarro, cantautor català
# Javier Rodrigo de Santos López

Javier Rodrigo de Santos López és un polític mallorquí del PP que fou tinent de batle d'urbanisme de Palma entre els anys 2003 i 2007. Entre 1997 i 2001, fou el màxim responsable de la sanitat a les Illes Balears com a Director Provincial de les Illes Balears de l'INSALUD, abans que les competències en sanitat fossin transferides al Govern de les Illes Balears. Es feu famós per gastar 50804 € de diners públics municipals en el que s'anomenà Cas De Santos.

## Referències

* ↑ «Un ex concejal del PP gastó 50.000 euros de dinero público en prostíbulos» (en castellà). El País, 14-03-2008. Arxivat de l'original el 31 de juliol 2012. [Consulta: 10 juliol 2014].
* ↑ «Un ultracatólico arrepentido» (en castellà). El País, 15-03-2008. Arxivat de l'original el 2012-07-29. [Consulta: 10 juliol 2014].
# Josep Roman

Josep Roman (Barcelona, principi segle xx) fou un obrer tipògraf i dirigent anarcosindicalista. En representació de la Societat d'Estampació Tipogràfica va formar part de la Comissió de Propaganda del Consell Directiu de la Federació Local de Societats de Resistència o Solidaridad Obrera celebrada a Barcelona el 3 d'agost de 1907. Va participar també en el primer Congrés de la Confederació Regional de Societats de Resistència de Solidaridad Obrera el 8 de setembre de 1908. El 29 de desembre de 1908 va substituir Jaume Bisbe en la secretaria general de la Confederació Regional. Després dels esdeveniments de la Setmana Tràgica el 1909, fou desterrat de Barcelona fins al mes de novembre.
# Jesús Monllaó i Plana

Jesús Monllaó i Plana (Tarragona, 1967) és un director de cinema català. És llicenciat en filologia anglogermànica i té un màster en Producció de Mitjans pel Christ Church University Collage de Canterbury (Anglaterra). El 2001 va dirigir el seu primer curtmetratge, La mirada obliqua, que va ser nominat al Goya al millor curtmetratge de ficció, Després de dos curtmetratges més, el 2012 va dirigir el seu primer llargmetratge, Fill de Caín, que fou nominat a nombrosos Premis Gaudí 2013. El 2019 esperava l'estrena de l'adaptació de la novel·la de John Katzenbach El psicoanalista.

## Filmografia

* La mirada obliqua (2001)
* Gloria (2002)
* El legado (2004)
* Fill de Caín (2013)
* El psicoanalista (2019)

## Referències

* ↑ Jesús Monllaó a filmin.es
* ↑ La mirada obliqua al web dels Goya
* ↑ Fill de Caín, amb presentació a càrrec de Jesús Monllaó, Sebastià Mery i els intèrprets David Solans, Mercè Rovira i Julio Manrique a la Filmoteca de Catalunya
* ↑ Jesús Monllaó Plana prepara un nou film sobre la novel·la ‘El psicoanalista’, naciodigital.cat, 12 de novembre de 2014
# Joseph Rous (resistent)

Joseph Rous (Puigbalador, 20 de febrer del 1911) va ser un membre destacat de la Resistència nord-catalana deportat als camps de concentració.
Es feu resistent el 1940. Dirigí la branca departamental del moviment Libération (Libération Sud) a partir del 27 de juliol del 1942, després que ho hagués fet en Joan Olibó fins aleshores. El 23 de maig del 1943, i de resultes d'una delació, va ser detingut i torturat per la Gestapo a Perpinyà. El 2 de març del 1944 va ser enviat als camps de concentració, però fou alliberat per l'arribada de les tropes aliades.
Després de la guerra fundà l'associació "Déportés et Internés Résistants des Pyrénées Orientales", que presidí durant una quarantena d'anys.

## Referències

* ↑ Hi ha unes notes biogràfiques de Joseph Rous al web Mémoire et Espoirs de la Résistance, però caldria confirmacions complementàries independents.
* ↑ A la plana web "Mémoire et Espoirs se l'indiquen diverses distincions: Gran Oficial de la Legió d'Honor, Gran Creu de l'Orde Nacional del Mèrit, Creu de Guerra 1939-1945 amb palmes, Medalla de la Resistència amb la roseta "Medal of freedom" dels EUA, George Medal, "Medalla del reconeixement de la Reina dels Països Baixos" «Enllaç».. La font no sembla del tot segura i no se n'ha localitzat una segona que confirmés cap d'aquests aspectes.
* ↑ El succeí en la direcció de la xarxa Marcel Maynéris

## Enllaços externs

* Libération i la seva detenció (francès)
# Joseph Rey

Joseph Rey (Colmar, 10 de setembre del 1899 - 26 de juliol del 1990) fou un polític alsacià, alcalde de Colmar de 1947 a 1977. Durant la Primera Guerra Mundial es va veure obligat a lluitar primer en l'exèrcit alemany i després en el francès. Durant l'ocupació nazi d'Alsàcia va col·laborar amb la Resistència francesa, raó per la qual fou tancat tres anys en el camp de concentració de Schirmeck. Alliberat el 1945, el 1947 fou elegit alcalde de Colmar pel MRP. Aprofità el càrrec per a promoure el turisme a la ciutat creant la gruene-strasse (ruta verda) el 1960, i les relacions transfrontereres amb municipis alemanys i suïssos. Fou considerat un dels principals advocats per a la reconciliació franco-alemanya.

## Enllaços externs

* La gruene-strasse, llegat de Joseph Rey
| Precedit per: Édouard Richard | Alcalde de Colmar 1947 - 1977 | Succeït per: Edmond Gerrer |
# Joseph Rossé

Joseph Rossé (Montreux-Vieux, Alt Rin, 1892 – Vilanuèva d'Òlt (Olt i Garona), 24 d'octubre de 1951) fou un polític alsacià. Treballà com a mestre a Colmar i formà part de la redacció del diari Elsasser Kurier, òrgan del nacionalisme alsacià.
Milità en la Unió Popular Republicana, amb què fou elegit diputat el 1928, i el 1928 es va veure implicat amb Eugène Ricklin en el Procés de Colmar, pel que va perdre la condició de diputat, i condemnat a un any de presó i cinc de deportació. Fou amnistiat el 1931 i elegit novament diputat el 1932 fins al 1940. Participà en la creació del grup parlamentari Republicans de Centre, que el 1936 esdevingué Independents d'Acció Popular.
Fortament pacifista i anticomunista, va ser partidari de l'Acord de Múnic de 1938. El 1939 fou acusat de fer espionatge a favor d'Adolf Hitler i enviat a diverses presons franceses fins que les autoritats alemanyes n'ordenaren l'alliberament. Tot i que no col·laborà obertament amb els ocupants, fou arrestat el febrer de 1945, i el 1947 fou condemnat a 15 anys de treballs forçats. Va morir a la presó d'Eysses uns anys més tard.

## Fonts

* Jean Jolly (dir.), Dictionnaire des parlementaires français, notices biographiques sur les ministres, sénateurs et députés français de 1889 à 1940, Paris, PUF, 1960.
# José Gallardo Moreno

José Gallardo Moreno (Loja, 1904 ? – Màlaga, 7 de gener de 1941) fou un sabater artesà i militant comunista, víctima de la repressió franquista.
Era fill d'un sindicalista, i la seva mare acollia a casa i encoratjava als joves militants, raó per la qual era coneguda com a Mare Coratge. Des de molt jove es trasllada a Màlaga amb la seva família.
De ben jove milità en el sindicalisme i en el comunisme. Des de 1925 era secretari provincial del PCE de Màlaga i el 1931 vicepresident de Ràdio Màlaga, així com membre de Socors Roig. El 1930 va participar en la Unió Regional de Sindicats Andalusos alhora que formava part dels Comitès de reconstrucció del Sindicat Únic de la Pell de la CNT, i quan aquests van ser expulsats el 1932 va organitzar un Sindicat Autònom de la Pell que després participaria en la creació de CGTU el 1932. Durant els fets d'octubre de 1934 va ser empresonat per la seva filiació comunista. I el 1935 quan es produeix l'acostament entre comunistes i socialistes, i la CGTU ingressa en la UGT, va ser escollit Secretari de la UGT de Màlaga.
A les eleccions municipals del 26 de març de 1936 fou escollit regidor de l'ajuntament de Màlaga com a representant del PCE dins les llisters del Front Popular. La seva casa era vora la caserna militar, i des d'allí vigilava els moviments dels qui provocaren el cop d'estat del 18 de juliol. Quan aquest es produí formaria part de l'Executiva Municipal amb sis membres més del PCE.
Durant la guerra va ser el comissari polític de major grau del Batalló de Milícies "Mèxic" organitzat pel PCE. Després de la caiguda de Màlaga al febrer de 1937 va marxar a Almeria, durant la trajectòria del camí van ser detinguts i afusellats la seva germana Elvira i el seu cunyat Manuel Pardo. Amb Rodrigo Lara Vallejo va participar en l'organització de la 52a Brigada Mixta de l'Exèrcit Popular de la República, del que en fou comissari polític ala diferents fronts durant tota la guerra.
Un cop acabada la Guerra Civil Espanyola se n'assabentà que la seva companya, que no tenia cap filiació política, es trobava reclosa a la Presó de Dones de Màlaga. Decidí presentar-s'hi, de manera que fou detingut i tancat a la Presó Provincial de Màlaga. Fou afusellat el 7 de gener de 1941 al cementiri de San Rafael, conegut popularment com del Batatá. En 2014 s'hi inaugurà un panteó per als assassinats pel franquisme en les tàpies del cementiri. Entre els noms hi figura José Gallardo, els seus germans Elvira i Rafael i el seu avi Manuel.

## Referències

* ↑ Emilio Prados li va regalar la novel·la La mare de Màxim Gorki
* ↑ José Gallardo, la fortaleza obrera comunista en la Málaga republicana
* ↑ José Gallardo Moreno a todoslosnombres.org
* ↑ El panteón piramidal de San Rafael devuelve la dignidad a las víctimas del Franquismo, La Opinión de Málaga, 13 de gener de 2014
# José Gamir y Maladen

José Gamir y Maladen, també sovint Maladén o Maladeñ (Puerto Rico, 23 d'agost de 1835 - San Juan de Puerto Rico, 17 de gener de 1896) fou un militar espanyol, governador de Puerto Rico i Capità general de les Illes Balears.
Pertanyia a una família de militars. Era fill del tinent coronel Joaquín Gamir Mata (1789) i de la catalana Ana Maladeny i González de Alvaredo. Els seus germans, Sabino i Eduardo, també seguiren la carrera militar. Fou ascendit a subtinent en 1853 i a tinent d'Estat Major en 1859. Va participar en la guerra d'Àfrica, gràcies a la qual fou condecorat i ascendí a capità després de la batalla de Wad Ras. En 1866 participà en la supressió de la revolta de Villarejo de Salvanés i fou ascendit a comandant. Fou ascendit a tinent coronel en 1868 i a coronel en 1872, tot participant en les principals campanyes de la tercera guerra carlina.
De 1877 a 1881 fou segon caporal de la Capitania general de Puerto Rico, de manera que de forma interina va ser governador de Puerto Rico en 1878. De 1882 a 1885 va ser ajudant de Camp de Sa Majestat el Rei, i després governador militar de Màlaga. En 1886 fou ascendit a general de divisió i nomenat governador militar del Camp de Gibraltar. En febrer de 1892 fou ascendit a tinent general i nomenat Capità general de les Illes Balears i després nomenat Capità General del País Basc. En maig de 1895 fou nomenat novament governador de Puerto Rico. Va morir en el càrrec en gener de 1896.

## Referències

* ↑ DIRECTORES / INSPECTORES GENERALES DEL ARMA DE CABALLERÍA (47) EDUARDO GAMIR MALADEÑ
* ↑ Diario oficial del Ministerio de la Guerra, 2 de febrer de 1892
* ↑ Gaceta de Madrid n. 337, 2 de desembre de 1892
* ↑ José Gamir i Maladen a wikitree.com
# José Galán Peláez

José Galán Peláez (Jaén, 15 d'abril de 1938) és un economista i polític valencià, Secretari General del Partit Comunista del País Valencià des del III congrés.

## Biografia

La seua militància política comença a la Joventut Obrera Catòlica, sent condemnat a presó el 1962 per comunista.
Com a membre del Partit Comunista del País Valencià, va ser Conseller de Treball del Consell del País Valencià des de juny de 1978 fins al juny de l'any següent, que passaria a ser Conseller sense cartera fins a desembre. Després que s'expulsara del PCPV al nacionalista Ernest García i García, Galán el va substituir com a Secretari General en el III congrés del partit, celebrat en setembre de 1980.
A les eleccions a les Corts Valencianes de 1983, Galán fou el candidat a la Presidència de la Generalitat del Partit Comunista, que va ser tercera força amb 6 diputats. Enquadrat al sector eurocomunista, a les eleccions a les Corts Valencianes de 1987 va anar en segona posició en la llista per València del Partit dels Treballadors d'Espanya-Unitat Comunista, escissió del PCE formada pel sector eurocomunista, afí a l'exSecretari General Santiago Carrillo.

## Referències

* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 8 maig 2015].
* 1 2 Diccionari biogràfic de polítics valencians (1810-2006), Jose Piqueras, Arxivat 2006-02-14 a Wayback Machine. ISBN 978-84-95484-80-2, p. 223. (castellà)
* ↑ Anselm Bodoque Arribas, Partits i conformació d'elits polítiques autonòmiques. Transició política i partits polítics al País Valencià Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine., Institut de Ciències Polítiques i Socials, Universitat Autònoma de Barcelona, 2000, p. 19
* ↑ José Galán, nuevo secretario general del PCE valenciano notícia a El País del 23 de setembre de 1980 (castellà)
* ↑ Num. 589 del DOGV 6 de maig de 1987
# Owen Chamberlain

Owen Chamberlain (San Francisco, EUA 1920 - Berkeley 2006) fou un físic i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Física l'any 1959, juntament amb Emilio Segrè, gràcies al descobriment de l'antiprotó, una de les partícules fonamentals.

## Biografia

Va néixer el 10 de juliol de 1920 a la ciutat de San Francisco. Chamberlain estudià física al Dartmouth College on va ser membre de la fraternitat Theta Chi, i també estudià física a la Universitat de Califòrnia a Berkeley. Estigué a la universitat fins que va començar la Segona Guerra Mundial, unint-se al Projecte Manhattan l'any 1942, on hi treballarà juntament amb Emilio Segrè, tant a Berkeley com a Los Alamos (Nou Mèxic). L'any 1943 es casà amb Beatrice Babette Copper, amb qui tindrà quatre fills.
El 1946, després de la guerra, Chamberlain continuà amb el seu doctorat, treballant a la Universitat de Chicago, on Enrico Fermi li farà de guia i mentor, animant-lo que deixi de banda la física teòrica, en aquells moments més prestigiosa, i s'entregui a la física experimental, per a la qual demostrava tenir bones qualitats. Chamberlain rebrà el seu doctorat d'investigació a la Universitat de Chicago l'any 1929.
L'any 1985 se li diagnosticà la malaltia de Parkinson i es va retirar de l'ensenyament el 1989. Va morir a Berkeley, estat nord-americà de Califòrnia, el 28 de febrer de 2006, per problemes relacionats amb la seva malaltia, a l'edat de 85 anys.

## Recerca científica

El 1948, ja acabats els seus treballs experimentals, Chamberlain tornà a Berkeley com a membre de la facultat (hi serà professor de física el 1958), on Emilio Gino Segrè i altres físics estaven portant a terme investigacions sobre el protó. L'any 1955 una sèrie d'experiments amb protons els condueixen al descobriment de l'antiprotó, l'antipartícula del protó, una partícula exactament igual al protó, exceptuant que té càrrega negativa en lloc de tenir-la positiva. Els treballs posteriors d'investigació de Chamberlain inclouen la càmera de projecció temporal, i el seu treball a l'accelerador lineal de Stanford (SLAC, Stanford Linear Accelerator Center).
L'any 1959 fou guardonat, juntament amb Emilio Gino Segrè, amb el Premi Nobel de Física pel descobriment de l'antiprotó.
Chamberlain fou políticament actiu en temes relacionats amb la pau i la justícia social, i es manifestà en contra de la Guerra del Vietnam. Va ser membre influent de Scientists for Sakharov, Orlov and Shcharansky, tres físics de la Unió Soviètica que van ser empresonats per les seves idees polítiques. A la dècada dels anys 1980 ajudà a crear el moviment per a la no proliferació d'armes nuclears.

## Enllaços externs

* «Owen Chamberlain» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
* (anglès) Petita biografia de Chamberlain Arxivat 2004-12-21 a Wayback Machine.
* (anglès) Notícia de la seva defunció en el New York Times
# Estació de Pablo de Olavide

Mapa Metro Línia 1 :
Pablo de Olavide és una estació de la línia 1 del metro de Sevilla situada a la població de Sevilla. Va ser inaugurada el 2 d'abril del 2009, ja que forma part del primer tram (Ciudad Expo - Condequinto) ha inaugurar-se que forma part del primer ferrocarril metropolità d'Andalusia.
Metro de Sevilla :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Ciudad Expo | Guadaira | | Condequinto | Olivar de Quintos |

## Referències

* ↑ «Estaciones línea 1» (en castellà). Metro de Sevilla. Arxivat de l'original el 2011-09-04. [Consulta: 7 juny 2011].
* ↑ «El Metro de Sevilla se inaugurará el 2 de abril a las 14.00 horas» (en castellà). El País, 25-03-2009. [Consulta: 7 juny 2011].