OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nabat Yuhan`im

Nabat Yuhanʿim fou rei de Qataban al segle ii.
Era fill de Shahr Hilal Yuhaqbid, al que va succeir. Va regnar uns anys sol però avançat el seu regnat, vers la meitat del segle ii dC hi va associar al tron al seu fill Marthad o Martad, que se suposa que el va succeir.

## Referències

* Mounir Arbach, « La chronologie du royaume de Qatabân du Ier siècle avant J.-C. au Ier siècle après J.-C. », Chroniques yéménites en línia, 10/2002, posat en línia 21 d'abril de 2003, Consulta 31 d'octubre de 2010. URL
# Audio Video Interleave

Audio Video Interleave (AVI) és un format d'arxius que actua com contenidor de fluxos de dades d'àudio i de vídeo. El format AVI va ser definit per Microsoft per a la seva tecnologia Vídeo per a Windows el 1992.
El format AVI permet emmagatzemar simultàniament un flux de dades de vídeo i diversos fluxos d'àudio. El format concret d'aquests fluxos no és objecte del format AVI i és interpretat per un programa extern denominat còdec. És a dir, l'àudio i el vídeo continguts en l'AVI poden estar en qualsevol format (mp3/divx, o Ogg/xvid, per exemple). Per això se'l considera un contenidor.

## Funcionament

El format AVI permet emmagatzemar simultàniament un flux de dades de vídeo i diversos fluxos d'àudio. El format concret d'aquests fluxos no és objecte del format AVI i és interpretat per un programa extern denominat còdec. És a dir, l'àudio i el vídeo continguts en l'AVI poden estar en qualsevol format (AC3/DivX, o MP3/Xvid, entre altres). Per això se'l considera un format contenidor.
Perquè tots els fluxos puguin ser reproduïts simultàniament és necessari que s'emmagatzemin de manera intercalada (interleave). D'aquesta manera, cada fragment del fitxer té prou informació com per a reproduir uns pocs fotogrames juntament amb el so corresponent.
Observeu que el format AVI admet diversos fluxos de dades d'àudio, el que en la pràctica significa que pot contenir diverses bandes sonores en diversos idiomes. És el reproductor multimèdia qui decideix quin d'aquests fluxos ha de ser reproduït, segons les preferències de l'usuari. Els fitxers AVI es divideixen en fragments ben diferenciats denominats chunks. Cada chunk té associat un identificador denominat etiqueta FourCC. El primer fragment es denomina capçalera i el seu paper és descriure meta-informació respecte a l'arxiu, per exemple, les dimensions de la imatge i la velocitat en fotogrames per segon. El segon chunk conté els fluxos entrellaçats d'àudio i vídeo. Opcionalment, pot existir un tercer chunk que actua a manera d'índex per a la resta de chunks.

## Vegeu també

* Haali Media Splitter
* QuickTime VR
# Baldriga de Townsend

La baldriga de Townsend (Puffinus auricularis) és un ocell marí de la família dels procel·làrids (Procellariidae) que cria a les illes Revillagigedo i es dispersa pel Pacífic oriental a l'altura de la costa mexicana.
# Baldriga de barbeta blanca

La baldriga de barbeta blanca (Procellaria aequinoctialis) és una espècie d'ocell de la família dels procel·làrids (Procellariidae), d'hàbits pelàgics, que habita als oceans meridionals, arribant als 30° S. Cria a les Malvines, Geòrgia del Sud, Tristan da Cunha, Kerguelen, illa Macquarie, Campbell, Auckland i Antípodes.
# Aurelio Luini

Aurelio Luini (c. 1530 — 1593) va ser un pintor italià i dibuixant de Milà, el quart i últim fill de Bernardino Luini. Representant tardà del Manierisme, va ser amic de Gian Paolo Lomazzo.
Juntament amb el seu germà Giovan Pietro, també pintor, va treballar el fresc de la capella de la Resurrecció o Bergamini, a l'església de Sant Maurizio al Monestir Major a Milà (1555).
Altres treballs d'ell inclouen Lamentació a Sant Barnaba, frescs a Santa Maria di Campagna de Pallanza, Llac Maggiore (juntament amb Carlo Urbino), frescs per a Sant Vincenzo alle Monache (ara en la Pinacoteca de Brera), una Santa Tecla per a la Catedral de Milà i una Verge amb el Nen entre sant Roc i sant Sebastià per a la catedral de Tortona.

## Referències

* Bora, G. (1998). «Aurelio Luini». En M. Gregori. Pittura a Milano. Rinascimento e Manierismo. Milan. pp. 265-266 and 277..
# Neithard Resa

Neithard Resa (Berlín, 1 de setembre de 1950) és un violista alemany i antic membre de la Filharmònica de Berlín.

## Biografia

Resa va néixer a Berlín com a fill d'un comerciant i va començar a tocar el violí als set anys. Va estudiar violí a la "Musikhochschule" Berlin el 1969, primer amb Michael Schwalbè, des del 1971 en privat amb Marie-Luise von Kleist König i el 1972 amb Max Rostal. El 1975 va canviar a viola. Als anys setanta, va treballar juntament amb la "Sinfonieorchester Aachen" a través del "Deutscher Musikrat" i es va convertir en membre del Boerries Quartet. El 1976, va aprovar el seu examen final artístic i el 1977, el seu examen de concert a la "Hochschule für Musik und Tanz Köln". El 1977 va marxar als Estats Units amb una beca del "German Academic Exchange Service", on el violista Michael Tree del Guarneri String Quartet el va ensenyar a Filadèlfia.
Com a successor de Giusto Cappone, Resa es va convertir en la viola principal amb la Berliner Philharmoniker del 24 d'agost de 1978 al 2010, on va romandre fins a la seva jubilació. A més de tocar l'orquestra, està especialment compromès amb la música de cambra. Del 1980 al 1987 va tocar octet a la Filharmònica, des del 1985 és membre fundador i violista juntament amb els seus companys d'orquestra Daniel Stabrawa (primer violí), Christian Stadelmann (segon violí) i Jan Diesselhorst (violoncel) al Quartet Philharmonia Berlín. Del 1985 al 1997, Resa va fer classes a l'Acadèmia Karajan. Va actuar com a solista amb directors com Bernard Haitink, Daniel Barenboim i Zubin Mehta.
El 24 de juny de 2017, va ser succeït per Simon Rattle, director d'orquestra de la Filharmònica de Berlín.

## Bibliografia

* Berliner Philharmoniker: Variations with Orchestra - 125 Years of the Berliner Philharmoniker, vol. 2, biografies i concerts, Verlag Henschel, 2007, ISBN 978-3-89487-568-8

## Referències

* 1 2 Neithard Resa, in Du - the magazine of culture. Vol. 53 (1993), issue 1: The cast of a republic: the Berlin Philharmonic Orchestra
* ↑ https://www.musik-und-theaterfreunde-aachen.de/site/assets/files/1409/1999_-_festschrift_75_jahre_gmt.pdf
* ↑ Yannik Eisenaecher: Brahms, Dvorak, Turnage. Berliner Philharmoniker, Sir Simon Rattle, Berliner Philharmonie, 24 juny 2017, Fresh Ears Classics of 2 febrer 2018, consultat el 23 març 2018
* ↑ Address by Neithard Resa on the occasion of his retirement: Johannes Brahms Serenade No. 2 in A major for small orchestra op. 16, Digital Concert Hall 24 juny 2017, consultat 17 Setembre 2020
# Atmospheric Reentry Demonstrator

Atmospheric Reentry Demonstrator o ARD va ser un vehicle experimental europeu per a l'estudi de la reentrada atmosfèrica.
Consistia en un model a escala del 80% del mòdul de comandament d'una nau Apollo per realitzar proves tecnològiques per a un possible vehicle de rescat de tripulació per l'Estació Espacial Internacional. No anava tripulada, i estava estabilitzada en els tres eixos.
Entre els seus instruments contenia un sistema de comunicació amb els satèl·lits TDRS de la NASA, un sistema de navegació GPS, 7 propulsors de control per hidrazina per al sistema de control de posició, que estava derivat del sistema de control de l'Ariane 5, un escut tèrmic de 2,8 metres de diàmetre, tres paracaigudes de 23 metres de diàmetre i una balisa SARSAT per a la seva recuperació.
Va ser llançat en un Ariane 5 el 21 d'octubre de 1998 des de Kourou. El ARD es va separar de l'etapa superior de l'Ariane als 12 minuts i 2 segons de l'enlairament, entrant en una òrbita de 830 km x 1 km, garantint la reentrada abans de completar l'òrbita. El vehicle va caure a l'oceà Pacífic a 3,69 graus nord i 153,35 graus oest, dins de l'àrea de 5 km en el qual es va calcular que cauria, i va ser recuperat per vaixells de l'armada francesa.
Un dels objectius del ARD era validar els algorismes desenvolupats al cancel·lat programa del transbordador Hermes, que són similars als usats per la NASA en el seu transbordador espacial i es basen en un perfil de desceleració de referència, la qual cosa permet un guiat acceptable per a uns requisits de càlcul moderats.

## Referències

* Wade, Mark. «ARD» (en anglès), 2008. [Consulta: 21 agost].
* EADS ARD web page Arxivat 2006-10-26 a Wayback Machine.
* ESA ACRV review Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.
* ARD drop test from a stratospheric balloon performed in Southern Italy in 1996
Agència Espacial Europea :
# Barringerita

La barringerita és un mineral de la classe dels elements natius, que pertany al grup de la barringerita. S'anomena així per Daniel Moreau Barringer, un dels principals impulsors de la teoria que assenyalava que el cràter Meteor (Arizona, EUA) era d'origen meteorític.

## Classificació

La barringerita es troba classificada en el grup 1.BD.10 segons la classificació de Nickel-Strunz (1 per a Elements; B per a Carburs metàl·lics, silicurs, nitrurs i fosfurs i D per a Fosfurs; el nombre 10 correspon a la posició del mineral dins del grup), juntament amb els següents minerals: schreibersita, niquelfosfur, monipita, florenskiïta, allabogdanita, andreyivanovita i melliniïta. En la classificació de Dana el mineral es troba al grup 1.1.21.1.

## Característiques

La barringerita és un mineral de fórmula química (Fe,Ni)₂P. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 7. El mineral es troba en bandes d'uns 10 o 15 µm d'amplada, i un centenar de micres de llarg, formades per grans individuals de menys d'una micra de diàmetre.

## Formació i jaciments

El mineral ha estat descrit al meteorit d'Ollague (Bolívia), un meteorit de ferro i níquel, en el contacte entre schreibersita i troilita. S'ha descrit en altres llocs com ara Rússia, Ucraïna, Letònia, els EUA, Brasil, Argentina, Sud-àfrica, Oman, Jordània, Líbia, Armènia i Canadà.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Barringerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].

## Bibliografia

* Buseck, P. R. (1969): Phosphide from meteorites: barringerite, a new iron-nickel mineral. Science 165, 169-171. - American Mineralogist (1970), 55, 317 (abstract).
* Carlsson, B., Gölin, M. and Rundqvist, S. (1973): Determination of the homogeneity range and refinement of the crystal structure of Fe2P. Journal of Solid State Chemistry 8, 57-67.
* Fujii, H., Komura, S., Takeda, T., Okamoto, T., Ito, Y. and Akimitsu, J. (1979): Polarized neutron diffraction study of Fe2P single crystal. Journal of the Physical Society of Japan 46, 1616-1621.
* Chen Kegiao, Jin Zaimiao and Peng Zhizhong (1983): The discovery of iron barringerite (Fe2P) in China. Scientia Geologica Sinica, 199-202 (in Chinese with English abstract). - American Mineralogist (1984), 69, 407 (abstract). - Mineralogical Abstracts (1984), 35, 186-187 (abstract).
* Brandstätter, F., Koeberl, C. and Kurat, G. (1991): The discovery of iron barringerite in lunar meteorite Y-793274. Geochim. Cosmochim. Acta 55, 1173-1174.
* Bulletin de la Société française de Minéralogie et de Cristallographie 98, 289-293.
* Anthony, J. W. et al. (1997): Handbook of Mineralogy, Vol. 3, 44.
* Nazarov, M. A., Kurat, G., Brandstaetter, F., Ntaflos, T., Chaussidon, M., & Hoppe, P. (2009). Phosphorus-bearing sulfides and their associations in CM chondrites. Petrology, 17(2), 101-123.
# Bezimiànnoie (Saràtov)

* Per a altres significats, vegeu «Bezimiànnoie».
Bezimiànnoie (en rus: Безымянное) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2019 tenia 1.456 habitants. Pertany al districte municipal d'Engels.

## Referències

* ↑ «МБОУ «ООШ п. Лощиный». Историческая справка о селе». Arxivat de l'original el 2016-03-06.
* ↑ «Указ Президиума ВС РСФСР от 19 октября 1984 года: О ПЕРЕИМЕНОВАНИИ НЕКОТОРЫХ НАСЕЛЕННЫХ ПУНКТОВ В САРАТОВСКОЙ ОБЛАСТИ». Arxivat de l'original el 2016-03-07.
# .onion

El .onion és un pseudo domini de primer nivell genèric indicant una adreça anònima accessible per l'intermediari de la xarxa Tor.
Aquestes adreces no són adreces reals d'Internet, i el domini .onion no forma part de la jerarquia oficial del DNS, sinó que usant un proxy apropiat, els programes com navegadors Web, poden accedir a direccions .onion enviant la demanda per la xarxa Tor. L'objectiu del sistema és de fer que tant el client com el servidor siguin més difícils de rastrejar, sia l'un a l'altre o per un servidor intermediari o un altre usuari de la xarxa.
Les adreces del pseudo domini .onion són cadenes de caràcters sense sentit, generades automàticament a partir d'una clau pública en la configuració d'un servei ocult de la xarxa Tor.
Domini de primer nivell genèric :
Actuals :
Proposats :
Llista de dominis de primer nivell territorial :
# Sant Clem

* Per a altres significats, vegeu «Sant Clem d'Enviny».
Sant Clem o Sant Climent de Salàs fou una església del terme municipal de Salàs de Pallars, a la comarca del Pallars Jussà. És a poc més d'un quilòmetre al nord-oest de la vila, a 714,2 metres d'altitud, al costat meridional del camí del Bosc. Aquesta pista passa ran de la Font de Sant Clem, al sud-est de les restes de l'església, poc abans d'arribar-hi venint de Salàs. Era un temple d'una sola nau, amb porxo a migdia. L'absis, quadrat, era orientat cap al nord-est. El temple és d'època moderna. Actualment és del tot en ruïnes.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9

## Vegeu també

* Font del Sill.
# Dmítrievka (Vladímir)

* Per a altres significats, vegeu «Dmítrievka».
Dmítrievka (en rus: Дмитриевка) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2012 tenia vuit habitants. Pertany al districte municipal de Múrom.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09. [Consulta: 7 maig 2018].
# Diant (fill de Pèlops)

* Pel que fa a la ciutat francesa vegeu Diant.
Diant, (en grec antic Δίας), va ser, segons la mitologia grega, un fill de Pèlops i d'Hipodàmia. Segons aquesta filiació, és germà d'Atreu i de Tiestes.
De fet, les tradicions sobre Diant són una variant de les complexes llegendes referides a l'origen dels Atrides. Va tenir una filla, Clèola, que es va casar amb Atreu i li va donar un fill, Plístenes. Aquest és el pare d'Agamèmnon i Menelau, i d'una filla, Anaxíbia. Una altra tradició explica que Clèola, filla de Diant, era la dona de Plístenes, el fill d'Atreu, i ella seria la mare de Menelau, Anaxíbia i Agamèmnon.

## Referències

* ↑ «Harry Thurston Peck, Harpers Dictionary of Classical Antiquities (1898), Pelops». [Consulta: 9 juliol 2021].
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 137. ISBN 9788496061972.
# Dichocrocis

Dichocrocis és un gènere d'arnes de la família Crambidae. El gènere va ser descrit per Julius Lederer el 1863.

## Taxonomia

* Dichocrocis acoluthalis West, 1931
* Dichocrocis actinialis Hampson, 1899
* Dichocrocis albilunalis Hampson, 1912
* Dichocrocis alluaudalis Viette, 1953
* Dichocrocis atrisectalis Hampson, 1908
* Dichocrocis attemptalis (Snellen, 1890)
* Dichocrocis bilinealis Hampson, 1896
* Dichocrocis bimaculalis Kenrick, 1907
* Dichocrocis biplagialis Hampson, 1918
* Dichocrocis bistrigalis (Walker, 1866)
* Dichocrocis clystalis Schaus, 1920)
* Dichocrocis clytusalis (Walker, 1859)
* Dichocrocis credulalis (Snellen, 1890)
* Dichocrocis definita (Butler, 1889)
* Dichocrocis dorsipunctalis Schaus, 1927
* Dichocrocis erixantha (Meyrick, 1886)
* Dichocrocis eubulealis (Walker, 1859)
* Dichocrocis evaxalis (Walker, 1859)
* Dichocrocis festivalis (Swinhoe, 1886)
* Dichocrocis frenatalis Lederer, 1863
* Dichocrocis fuscoalbalis Hampson, 1899
* Dichocrocis galmeralis Schaus, 1927
* Dichocrocis gyacalis Schaus, 1920
* Dichocrocis leptalis Hampson, 1903
* Dichocrocis leucostolalis Hampson, 1918
* Dichocrocis liparalis West, 1931
* Dichocrocis loxophora Hampson, 1912
* Dichocrocis macrostidza Hampson, 1912
* Dichocrocis megillalis (Walker, 1859)
* Dichocrocis nigricinctalis Hampson, 1912
* Dichocrocis pandamalis (Walker, 1859)
* Dichocrocis pardalis Kenrick, 1907
* Dichocrocis penniger Dyar, 1913
* Dichocrocis philippinensis Hampson, 1912
* Dichocrocis plenistigmalis (Warren, 1895)
* Dichocrocis pseudpoeonalis Hampson, 1898
* Dichocrocis punctilinealis Hampson, 1899
* Dichocrocis pyrrhalis (Walker, 1859)
* Dichocrocis rigidalis (Snellen, 1890)
* Dichocrocis rubritinctalis Hampson, 1918
* Dichocrocis strigimarginalis Hampson, 1899
* Dichocrocis tigridalis Mabille, 1900
* Dichocrocis tlapalis Schaus, 1920
* Dichocrocis tripunctapex Hampson, 1899
* Dichocrocis tyranthes Meyrick, 1897
* Dichocrocis xanthocyma Hampson, 1898
* Dichocrocis xanthoplagalis Hampson, 1912
* Dichocrocis xuthusalis (Walker, 1859)
* Dichocrocis zebralis (Moore, 1867)

## Espècies antigues

* Dichocrocis crocodora (Meyrick, 1934)
* Dichocrocis plutusalis (Walker, 1859)
* Dichocrocis punctiferalis (Guenée, 1854)
* Dichocrocis surusalis (Walker, 1859)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 21 febrer 2019].
# Dichelostemma ida-maia

Dichelostemma ida-maia és una planta herbàcia, perenne i bulbosa de la família de les Asparagàcies.
És nativa del nord de Califòrnia i del sud d'Oregon als Estats Units, on creix a boscos de muntanya i prats costaners. També es cultiva com a planta ornamental per les seves flors vistoses de color vermell i crema.
És una planta perenne que presenta un escap sense fulles que remata en una umbel·la que porta de 6 a 20 flors. Cada flor és un tub cilíndric de color vermell de dos a tres centímetres de llarg. L'extrem de cada tèpal s'arrissa cap enrere per revelar una superfície inferior blanca brillant. Els rínxols voregen la boca de la flor tubular formant una corona.

## Referències

* ↑ «Dichelostemma ida-maia» a The Plant List. Data consulta: 11 de juny de 2014.

## Bibliografia

* Pink, A.. Gardening for the Million. Project Gutenberg Literary Archive Foundation, 2004.
* Flora of North America Editorial Committee, e. 2002. Magnoliophyta: Liliidae: Liliales and Orchidales. Fl. N. Amer. 26: i–xxvi, 1–723.
* Hickman, J. C. 1993. The Jepson Manual: Higher Plants of California 1–1400. University of California Press, Berkeley.

## Enllaços externs

* Dichelostemma ida-maia - Galeria de fotos
* Jepson Manual Treatment = Dichelostemma ida-maia
* Dichelostemma ida-maia
# Districte d'Ústí nad Orlicí

El districte de Ústí nad Orlicí - (txec) Okres Ústí nad Orlicí - és un districte de la regió de Pardubice, a la República Txeca. La capital és Ústí nad Orlicí.

## Llista de municipis

Albrechtice · Anenská Studánka · Běstovice · Bošín · Brandýs nad Orlicí · Bučina · Bystřec · Čenkovice · Červená Voda · Česká Rybná · Česká Třebová · České Heřmanice · České Libchavy · České Petrovice · Choceň · Cotkytle · Damníkov · Dlouhá Třebová · Dlouhoňovice · Dobříkov · Dolní Čermná · Dolní Dobrouč · Dolní Morava · Džbánov · Hejnice · Helvíkovice · Hnátnice · Horní Čermná · Horní Heřmanice · Horní Třešňovec · Hrádek · Hrušová · Jablonné nad Orlicí · Jamné nad Orlicí · Javorník · Jehnědí · Kameničná · Klášterec nad Orlicí · Koldín · Kosořín · Králíky · Krasíkov · Kunvald · Lanškroun · Leština · Letohrad · Libecina · Libchavy · Lichkov · Líšnice · Lubník · Lukavice · Luková · Mistrovice · Mladkov · Mostek · Nasavrky · Nekoř · Nové Hrady · Orlické Podhůří · Orličky · Ostrov · Oucmanice · Pastviny · Petrovice · Písečná · Plchovice · Podlesí · Přívrat · Pustina · Radhošť · Řepníky · Řetová · Řetůvka · Rudoltice · Rybník · Sázava · Seč · Semanín · Skořenice · Slatina · Sobkovice · Sopotnice · Sruby · Stradouň · Strážná · Studené · Sudislav nad Orlicí · Sudslava · Svatý Jiří · Šedivec · Tatenice · Těchonín · Tisová · Trpík · Třebovice · Týnišťko · Újezd u Chocně · Ústí nad Orlicí · Velká Skrovnice · Verměřovice · Vinary · Voděrady · Vraclav · Vračovice-Orlov · Výprachtice · Vysoké Mýto · Zádolí · Záchlumí · Zálší · Zámrsk · Zářecká Lhota · Žamberk · Žampach · Žichlínek

## Referències

* ↑ «Czech Republic: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 27 desembre 2021].
* ↑ «Regionální statistiky» (en txec). Arxivat de l'original el 2022-01-25. [Consulta: 27 desembre 2021].
# Diclidurus

Diclidurus és un gènere de ratpenats de la família dels embal·lonúrids que es troba a Sud-amèrica i, de vegades també, a Centreamèrica.

## Descripció

Es diferencien de la resta d'embal·lonúrids per tenir el pelatge de color blanc.

## Taxonomia

Subgènere Depanycteris
* Ratpenat blanc petit (Diclidurus isabellus)
Subgènere Diclidurus
* Ratpenat blanc de palmera (Diclidurus albus)
* Ratpenat blanc gros (Diclidurus ingens)
* Ratpenat blanc de bosc (Diclidurus scutatus)

## Referències

* ↑ Distribució (anglès)
# Diomedea

Diomedea és un gènere d'ocells de la família dels diomedeids (Diomedeidae). En aquest gènere eren classificats antany la major part dels albatros, però en 1996 es van separar les espècies més petites en el gènere Thalassarche i les del Pacífic nord en el gènere Phoebastria. Són grans ocells d'hàbits pelàgics que viuen als oceans meridionals, i en general crien en illes remotes.

## Llista d'espècies

Se n'han descrit 6 espècies dins aquest gènere:
* Albatros de l'illa d'Amsterdam (Diomedea amsterdamensis).
* Albatros de les Antípodes (Diomedea antipodensis).
* Albatros reial septentrional (Diomedea sanfordi).
* Albatros reial meridional (Diomedea epomophora).
* Albatros de l'illa de Tristan da Cunha (Diomedea dabbenena).
* Albatros viatger (Diomedea exulans).
Alguns autors consideren subespècies algunes d'aquestes espècies.

## Referències

* ↑ Classificació dels procel·lariformes segons el IOC Arxivat 2013-12-05 a Wayback Machine. Rev. 19-07-2010
* ↑ El genere Diomedea a TAXONOMICON Rev. 19-07-2010
# Didó Sotiriu

Didó Sotiriu (en grec: Διδώ Σωτηρίου, en turc: Dido Sotiriyu, 18 de febrer de 1909, Atenes-† 23 de febrer de 2004, ibíd.) fou una periodista, escriptora i dramaturga grega.

## Biografia

Va néixer a Anatòlia, aleshores part de l'Imperi Otomà, al si d'una família poliglota acomodada. Segons l'escriptora, la seva infantesa va ser molt feliç, acompanyada de dos germans grans i dos de petits. Son pare es va arruïnar quan ella tenia vuit anys i va anar a viure amb un oncle ric que vivia a Atenes, on va poder fer els seus estudis. El 1919 la família va traslladar-se a Esmirna durant l'ocupació grega, però després de la conquesta turca d'Àsia Menor durant la Guerra greco-turca (1919-1922) la família va tornar a Grècia, al Pireu, on el pare treballava al port.
Aquests esdeveniments van fer que tingués un gran sentit de la justícia social i el 1933 es va unir al front antifeixista, va conèixer la camarada de Lenin, Aleksandra Kol·lontai, el 1935, va fundar el 1945 la Federació Femenina Internacional Democràtica a París i es va oposar a la dictadura d'Ioannis Metaxàs i a l'ocupació grega de la Segona Guerra Mundial, militant al Partit Comunista grec i escrivint en un diari antifeixista.
Va treballar més endavant en publicacions com Gynaika o Neos Kosmos i en el diari comunista Rizospastis, del qual fou redactora en cap.
El 1986 va fundar amb Zülfü Livaneli i Mikis Theodorakis l'associació d'amistat grecoturca Dafne.

## Obres

* Οι νεκροί περιμένουν (1959)
* Ηλέκτρα (1961)
* Ματωμένα χώματα (1962)
* Η Μικρασιάτικη Καταστροφή και η στρατηγική του ιμπεριαλισμού στην Ανατολική Μεσόγειο (1975)
* Εντολή (1976)
* Μέσα στις φλόγες (1978)
* Επισκέπτες (1979)
* Κατεδαφιζόμεθα (1982)
* Θέατρο (1995)
* Τυχαίο συναπάντημα και άλλες ιστορίες (2004)

## Referències

* ↑ «Εθνικό Κέντρο Βιβλίου / Από το 18ο αιώνα μέχρι το 1935». Arxivat de l'original el 2012-01-20. [Consulta: 21 gener 2022].
* 1 2 «Hommage à Dido Sotiriou (1909-2004)-[Confluences Méditerranée]». [Consulta: 21 gener 2022].
* ↑ «Dido Sotiriou: Leben und Werk». [Consulta: 21 gener 2022].