OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Falciot de les palmeres gros

El falciot de les palmeres gros (Tachornis squamata) és una espècie d'ocell de la família dels apòdids (Apodidae) que habita camp obert, sabana, pantans i ciutats de les terres baixes per l'est dels Andes, des de l'est de Colòmbia, Veneçuela, Trinitat i Tobago i Guaiana cap al sud fins al nord-est i est del Brasil amazònic, est de l'Equador, est del Perú i nord de Bolívia.
# Boissiera

Boissiera és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.
Espècies:
* Boissiera bromoides var. glabriflora Boiss.
* Boissiera danthoniae (Trin.) A. Braun
* Boissiera pumilio (Trin.) Hack.
* Boissiera squarrosa (Banks i Sol.) Nevski
# Devario manipurensis

Devario manipurensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia.

## Referències

* ↑ Heckel J. J. 1843. Ichthyologie [von Syrien]. A: J. von Russegger. Reisen in Europa, Asien und Africa, mit besonderer Rücksicht auf die naturwissenschaftlichen Verhältnisse der betreffenden Länder unternommen in den Jahren 1835 bis 1841, etc. Stuttgart. Ichthyol. von Syrien v. 1 (pt 2). 990-1099.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Menon, A.G.K., 1999. Check list - fresh water fishes of India. Rec. Zool. Surv. India, Misc. Publ., Occas. Pap. Núm. 175, 366 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, F.F., 2001. Phylogeny and species diversity of the South and Southeast Asian cyprinid genus Danio Hamilton (Teleostei, Cyprinidae). Department of Zoology, Stockholm University and Department of Vertebrate Zoology, Swedish Museum of Natural History, Estocolm, Suècia.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Vehicle de comandament avançat

Un vehicle de comandament avançat és un vehicle de bombers que funciona com a Centre de Comandament Avançat (CCA), que és l'òrgan operatiu d'un cos de bombers que dirigeix les operacions d'actuació prop d'un sinistre i n'informa directament al centre de coordinació. En el CCA es coordinen els diferents grups d'actuació en una emergència important, rep les instruccions del director de l'emergència i li transmet tota la informació.

## Funcions

Les funcions del CCA són:
* Direcció estratègica de la intervenció per a la resolució de l'emergència i control del risc.
* Coordinació dels diferents grups d’actuació.
* Coordinació entre els diferents cossos dins de cada grup d’actuació.
* Centre de recepció, elaboració i transmissió d’informació.
* Vetllar per a la seguretat dels actuants i víctimes.
* Emetre informació a la població i als mitjans de comunicació.

## Equipament

L'equipament principal del vehicle de comandament avançat és: equips de radiocomunicacions, que a Catalunya utilitzen la Xarxa d’estàndard TETRA, anomenada Xarxa Rescat, telèfons fixos i mòbils, amb les corresponents antenes al sostre del vehicle; ordinadors amb les aplicacions de gestió d'incidències i de seguiment dels vehicles per GPS, amb possibilitat de connexió ADSL i Wi-Fi; sistema d'alimentació, amb generador, fonts d'alimentació i bateries. Pot tenir una sala per a reunions, o bé disposar d'una tenda de campanya per a aquest ús que es muntaria annexa. Altres equipaments són mapes, pissarra, estació meteorològica, càmera de vigilància.

## Referències

* ↑ Diccionari de bombers. Barcelona: Termcat. Generalitat de Catalunya, 1995, p. 144. ISBN 84-393-3689-6.
* ↑ «Pla Territorial de Protecció Civil de Catalunya (PROCICAT)». Generalitat de Catalunya, 16-05-1995. Arxivat de l'original el 5 de març 2022. [Consulta: 12 febrer 2022].
* 1 2 Ruiz Fernández, Pedro José. Disseny d’un Centre de Comandament Avançat per a un cos d’emergències i seguretat (tesi). Castelldefels: Universitat Politècnica de Catalunya, 6 octubre 2006, p. 126.
* ↑ «Els Bombers de Barcelona disposen d’un nou vehicle de comandament avançat». Betevé, 20-07-2021.
# José Pérez Gazzolo

José Manuel Pérez Gazzolo (?, 1 de gener de 1892 - El Pardo, 6 de març de 1939) va ser un militar espanyol, coronel de l'Exèrcit Popular de la República, a favor de la qual va lluitar en la Guerra Civil. Va ser executat en els últims dies de la contesa, durant les lluites internes que van tenir lloc com a conseqüència del cop d'estat del militar insurrecte Segismundo Casado.

## Biografia

Nascut l'1 de gener de 1892 a San Fernando, Cadis, va ser militar de carrera. Pertanyia a l'arma d'infanteria.
El juliol del 1936, a l'esclat de la Guerra civil, ostentava el rang de comandant d'infanteria i es trobava destinat a l'Estat Major de l'Exèrcit. A l'agost va acompanyar a la columna de José Miaja Menant en el seu intent d'ocupar Còrdova. Possiblement continua la resta dels mesos de 1936 a l'Estat Major d'alguna de les columnes que actuen a Andalusia, ja que el 18 de desembre de 1936 és nomenat cap de l'Estat Major de l'Exèrcit del Sud, ja amb el rang de tinent coronel, el qual era manat pel general Fernando Martínez-Monje Restoy. Fins al maig de 1937 romandrà en aquest càrrec, excepte un petit interval després de la caiguda de Màlaga durant el qual és substituït pel coronel José Billón Esterlich. Durant la seva estada en aquesta unitat prepara al costat d'altres militars l'atac al Santuari de la Mare de Déu de la Cabeza (abril de 1937).
El 30 de maig de 1937, després del nomenament de Juan Negrín com a cap del govern republicà, Pérez Gazzolo és traslladat a l'Estat Major de l'Exèrcit del Centre, on és designat segon cap d'Estat Major. Al començament de març de 1939 un decret del govern republicà el va ascendir al rang de coronel.
Poc després va tenir lloc el cop de Casado, al qual Pérez Gazzolo va donar suport. El 6 de març va ser capturat al costat dels coronels Joaquín Otero Ferrer i Arnoldo Fernández Urbano en la posició «Jaca» per efectius de la 8a Divisió manada per Guillermo Ascanio i portat a El Pardo, on serien afusellats. Els seus cadàvers, tanmateix, no van ser trobats fins al dia 23. Com a represàlia per aquestes morts, el coronel Luis Barceló serà també afusellat després de la fi de la lluita entre partidaris de la Junta i comunistes.

## Referències

* ↑ Martín Rubio, 1997, p. 443.
* ↑ Thomas, 2001, p. 1069.
* ↑ Alpert, 2013, p. 347.
* ↑ Romero, 1976, p. 171.
* ↑ Montoliú, 2000, p. 338.
* ↑ Romero, 1976, p. 393.
* ↑ Thomas, 1976, p. 975.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. The Republican Army in the Spanish Civil War, 1936-1939. Cambridge University Press, 2013.
* Martín Rubio, Ángel David. Paz, piedad, perdón... y verdad. La represión en la guerra civil: Una síntesis definitiva. Editorial Fénix, 1997.
* Montoliú, Pedro. Madrid en la guerra civil: La historia. Madrid: Sílex, 2000. ISBN 84-7737-072-9.
* Romero, Luis. El Final de la guerra. Barcelona: Ed. Ariel, 1976.
* Thomas, Hugh. Historia de la Guerra Civil Española. Barcelona: Círculo de Lectores, 1976. ISBN 84-226-0874-X.
* Thomas, Hugh. The Spanish Civil War. Modern Library, 2001.
# Afanassi Fet

Afanassi Fet (rus: Афанасий Фет) (Mtsensk uyezd, 23 de novembre de 1820 $^{(Julià)}$ - Moscou, 21 de novembre de 1892 $^{(Julià)}$), nom complet amb patronímic Afanassi Afanàssievitx Fet, rus: Афанасий Афанасьевич Фет, fou va ser un poeta líric rus, partidari de l'art per l'art. També va destacar com a traductor i autor de memòries.
De família alemanya (Fet és la transcripció russa de Foeth), va publicar les seves obres a la revista Sovremènnik ('El Contemporani') fins al 1859, quan trenca amb els nous directors (Nikolai Txernixevski i Nikolai Dobroliúbov) i comença a col·laborar a Moskvitianin ('El Moscovita') i es retirà a les seves terres a imitació de Tolstoi.
A partir de 1876 adopta oficialment el cognom Xenxín (Шеншин), ja que li són reconeguts els seus drets legítims derivats del casament de la seva mare alemanya amb un representant de la petita noblesa russa; ara bé, si més no en l'àmbit literari, va fer servir sempre el cognom del primer marit de la mare, fins i tot un cop resolt el llarg litigi amb la justícia russa per tal de recuperar el cognom originari. Cap a 1880 s'instal·la a Moscou, on es dedica a fer traduccions dels poetes llatins i a escriure les seves memòries.
Va traduir obres de Juvenal, d'Horaci, de Goethe i de Shakespeare. Va retratar la bellesa de les dones, l'alegria de viure, l'encant de les nits d'estiu o dels paisatges d'hivern.

## Obres

* Lirítxeski panteon ('El panteó líric'), 1840.
* Stikhotvorènia ('Poesies'), I part, 1850.
* Stikhotvorènia ('Poesies'), II part, 1856.
* Vetxèrnie ogní ('Llums del vespre'), 1883-91.
* Moi vospominània ('Les meves memòries'), 1890.
* Rànnie godí moiei jizni ('Els primers anys de la meva vida'), publicació pòstuma el 1893.

## Bibliografia

* WALISZEWSKI, K: Littérature russe. París, A. Colin, 1900.

## Enllaços externs

* «Afanassi Fet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Alguns poemes seus traduïts al català
# Salvador Vergara Larralde

Salvador Vergara Larralde (Etxalar, Navarra, 1952), més conegut com a Vergara II, fou un jugador professional de pilota basca a mà, en la posició de davanter. Germà del també pilotari Vergara I.
Va debutar el 1973 i es retirà el 1973, d'aleshores ençà és director tècnic de l'empresa pilotari Asegarce. En tota la seua carrera com a professional va jugar 2.180 partides, essent una mitjana de 109 partides per any, una cada tres dies.

## Palmarés

* Campió per parelles: 1985, 1986 i 1992.
* Subcampió per parelles: 1981 i 1990.
# Fita de separació de la Masia Llobatera i Masia Perafita

La Fita de separació de la Masia Llobatera i Masia Perafita és una obra de Roses (Alt Empordà).

## Descripció

És una fita termenera de les propietats dels masos Llobatera i la Perafita. Es troba al cim d'una carena, entre dos còrrecs; no és fàcil la localització.
Mesura aproximadament 1 metre d'alçada i té 7 cm de gruix. És tallada en una llosa de pissarra, amb molta cura per donar-li forma rectangular, però amb una base més ampla que la resta on es marca, a cada costat, un sector corbat. En ambdues cares hi resten part de les inscripcions i consta l'any; els fragments malmesos han perdut trossos de pedra. En el costat sud és visible ara: "2.../Llub.../RA/1805". Al nord: "...FIT.../180"

## Història

Les fites són senyals de pedra més o menys treballats, o bé d'obra, que indica la terminació d'una propietat immoble o d'un territori. En aquest cas delimitava les propietats del Mas Llobatera i el Mas de la Perafita. Gràcies a les seves inscripcions podem saber que va ser bastida i col·locada l'any 1803. Per una banda consta "PEDRA FITA 1803" i per l'altra es poden llegir les inscripcions "LL", referents al Mas Llobatera.
En la documentació sobre els plets referents als límits dels termes de Roses i Cadaqués que es conserva a l'arxiu parroquial del darrer poble consta, en una sentència del 1672; ... a tramuntana el terme (entre Cadaqués i Roses) confronta amb terres del Mas Llobateras i part amb el mas de Perafita.... Cal precisar, tanmateix, que la fita era per delimitar els terrenys de les masies i no pas dels municipis.

## Referències

* 1 2 3 4 Text importat de: «Fita de separació de la Masia Llobatera i Masia Perafita». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural. Llicència CC-0 [Importat: 25 agost 2014] (Vegeu l'avís legal per a reutilitzacions).
# Bustier tubular

Un bustier tubular, o alt de tub és un vestit sense mànigues ni elàstics en forma de tub. Cobreix el tors (sense anar més amunt que les aixelles). El seu caràcter elàstic ho manté a lloc, la qual cosa el fa generalment molt ajustat al nivell del pit.
L'escolladura halter o esquena nua és un vestit similar que posseeix un tirant que passa a la part de darrere del coll, i les extremitats del qual van lligades pel davant.
Als Estats Units, aquest vestit ha aparegut als anys 1940 o 1950 i ha esdevingut molt popular als anys 1970. Ha desaparegut en el curs dels anys 1990, i tornat en força a la guarda-roba de les adolescents i de les joves dones americanes, tot particularment les que eren en edat de freqüentar la universitat després de l'any 2000, any després de la qual diferents menes d'escolladures s'han fet moda.

## Referències

* ↑ «Who Made That Tube Top?». The New York Times Magazine, 17-08-2012, p. MM19.
* ↑ Associated Press «Are you ready to slip back into a tube top this summer?». Sarasota Herald-Tribune. Associated Press, 01-06-1998.
* ↑ Willett, Megan. «NJ Middle School Bans Strapless Dresses At Upcoming 8th Grade Dance». www.businessinsider.com. Business Insider, 24-04-2013. [Consulta: 22 abril 2019].

## Vegeu també

* Bustier
# De vlaschaard

De vlaschaard (en neerlandès El camp de lli) és una pel·lícula belga dirigida per Jan Gruyaert. Estrenada el 1983, aquest drama camperol està extret de la novel·la De vlaschaard de Stijn Streuvels publicada el 1907.
La novel·la de Streuvels ja havia estat adaptada per Boleslaw Barlog el 1942-1943 amb el títol Wenn die Sonne wieder scheint.

## Argument

Vermeulen regna com a patriarca a la seva granja i imposa la seva voluntat a la sembra dels camps i a la collita del lli. Quan el seu fill Louis vol interferir en els afers de la granja, el seu pare sent que la seva autoritat està amenaçada. La dona intenta en va mediar entre el seu marit i el seu fill. Però quan Louis corteja la lletera, és la gota: "Dos galls a la mateixa pila de fem, és un gall de més".

## Repartiment

* Vic Moeremans : Vermeulen, el camperol
* Dora van der Groen : Barbele, l'esposa
* René Van Sambeek : Louis Vermeulen, el fill
* Gusta Gerritsen : Schellebelle, la lletera
* Ilse Uitterlinden : Lea
* Mieke Uitterlinden : Fietje
* Dries Wieme : Poortere
* Alice Toen : Tale
* Juliette Van de Sompel : Netje
* Max Schnur : Slijter
* Benthe Forrer : Louise
* Marc Peeters : Ivo
* Dirk Celis : Bert
* Daan Hugaert : Jan
* Carlos van Lanckere
* Jos Geens : Stafke
* Ben Simons
* Jos Kennis
* Rik Bravenboer
* Gil Lefever (com Gil Lefevre)
* André Van Daele (com Dré Vandaele)
* Frans Vercammen
* Maurice Wyckaert
* Bert Van Tichelen
* Alfons Verstrepen
* John De Schutter
* Fons Derre
* Chris Cauwenberghs : el notari
* Guido Lauwaert
* Willy de Bruyne
* Fred Van Kuyk : el comprador de lli
* Nick Van Suyt
* Louis Mortier
* Danny De Jonghe

## Distincions

La pel·lícula va guanyar un total de vuit premis, a Brussel·les, Utrecht, Orleans, Auriac, Sorrento i Santarém, incloent:
* 1983: Festival de Cinema de Brussel·les: premi de la Corps Diplomatique Film foundation
* 1983: Festival de Cinema Neerlandès d'Utrecht: Vedella d'Or al millor actor per Vic Moeremans

## Producció

El director Jan Gruyaert mostra a la primera hora de la pel·lícula el procés del cultiu del lli, des de la preparació del sòl a la primavera fins a la sembra i la collita. Els motius de la tensió entre pare i fill no estan prou ressaltats ni prou convincents per fer creïble el drama final. Els primers seixanta minuts representen més la feina d'un director que la del guionista. És només en l'últim quart d'hora que la pel·lícula avança més o menys gràcies a la fina història d'amor i que es concreta el drama familiar. Només llavors es presenta un desenvolupament dramàtic.
Dora van der Groen ofereix una bona actuació en el seu doble paper de mare atenta i dona calmant. És l'única del repartiment que parla neerlandès una mica acceptable. Vic Moermans, en el seu paper del pagès Vermeulen, no sempre troba el to adequat.

## Referències

* ↑ De vlaschaard a muntpunt.be
* ↑ De Vlaschaard (1983) recensie, Jan Gruyaert, cinemagazine.sl
* ↑ (neerlandès) Johan J. Vincent (algemene leiding), Naslagwerk over de vlaamse film ('Het Leentje'), Brussel : C.I.A.M., 1986, p. 486-488

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Lina Badimon Maestro

Lina Badimon Maestro (Barcelona, 24 de febrer de 1953) és una fisiòloga catalana, experta en recerca cardiovascular.

## Anys 90

Des del 1992 és professora d'Investigació del CSIC, i cap del Departament de Patologia Molecular i Terapèutica de l'Institut d'Investigacions Biomèdiques de Barcelona de la mateixa institució, on ha iniciat una innovadora línia de recerca de les lesions cardíaques a nivell cel·lular i molecular.
Des del 1993, és directora de l'Institut Català de Ciències Cardiovasculars de Barcelona. És professora associada adjunta de Mount Sinai School of Medicine, Nova York, i presidenta de la Societat Espanyola per l'Arteriosclerosi. L'any 1999 va ser nomenada presidenta de la Societat Europea per a la Investigació Clínica (ESCI), European Society for Clinical Investigation).

## Principals contribucions

La seva activitat investigadora se centra en l'ateroesclerosi, la trombosi, la patologia vascular i les síndromes isquèmiques.
El 1986 va crear l'anomenada càmera Badimon, un reactor de flux per a l'estudi d'interaccions cel·lulars i moleculars, d'ús internacional en estudis d'aterotrombosi. Va descriure per primera vegada que les plaques ateroscleròtiques expressen factor de transcripció "NOR - 1" (Neuron - Derived Orphan Receptor -1), nova diana diagnòstica i terapèutica de malalties cardiovasculars.
Ha publicat més de 400 articles en revistes especialitzades i capítols de llibres, citats assíduament en la literatura científica.
| « | És bàsic que la joventut s'interessi per la recerca biomèdica, ja que d'aquí sortirà el coneixement que millorarà la salut de les generacions futures | » |

## Premis i reconeixements

* 1993: Premi Narcís Monturiol al mèrit científic
* 2004: Premi Creu de Sant Jordi
* 2008: Premi Fundació Lilly en Investigació Biomèdica Preclínica
* 2010: Albert Struyvenberg Medal ESCI (Societat Europea per a la Investigació Clínica)
* 2014: Premi Jaume I en Investigació Mèdica

## Referències

* ↑ «Lina Badimon i Maestro | enciclopèdia.cat». [Consulta: 27 febrer 2020].
* ↑ «Biografia de Lina Badimon». Fundación Lilly. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 2 febrer 2015].
* ↑ «Pàgina personal de Lina Badimon al web de l'Institut Català de Ciències Cardiovasculars». Arxivat de l'original el 31 de desembre 2014. [Consulta: 31 desembre 2014].
* ↑ «Lina Badimon a l'exposició "16 científiques catalanes"». [Consulta: 31 desembre 2014].
# John Baptist Cahill

John Baptist Cahill (Londres, 2 de setembre de 1841 – Portsmouth, 2 d'agost de 1910) fou un prelat anglès de l'Església catòlica. Va servir com el segon bisbe catòlic de Portsmouth de 1900 a 1910.
Va néixer a Londres el 2 de setembre de 1841, va estudiar a St. Edmund's College, Ware entre 1855 i 1863. Va ser ordenat sacerdot en 1864. Fou nomenat bisbe auxiliar de Portsmouth i bisbe titular de Thagora el 21 de març de 1900. La seva consagració episcopal va tenir lloc l'1 de maig de 1900, el principal consagrador va ser Francis Bourne, bisbe de Southwark (més tard arquebisbe de Westminster), i els co-consagradors foren John Cuthbert Hedley, bisbe de Newport i Menevia i Charles Maurice Graham, bisbe coadjutor de Plymouth. Tres mesos més tard, fou nomenat bisbe de Portsmouth el 30 d'agost de 1900.
El bisbe Cahill va morir en el càrrec el 2 d'agost de 1910, a l'edat de 68.

## Referències

* 1 2 3 Fitxa a catholic-hierarchy.org

## Enllaços externs

* Second Bishop of Portsmouth Arxivat 2016-03-10 a Wayback Machine.
# Sandra Obiol Francés

Sandra Obiol Francés (Alcoi, 1977) és una sociòloga valenciana.
És professora de Sociologia a la Universitat de València, i coordinadora del Centre Ovidi Montllor entre 2003 i 2010. Entre 2019 i 2022 fou regidora en la seua ciutat per la candidatura Guanyar Alcoi. Ha sigut membre de la junta directiva d'ACPV.

## Referències

* 1 2 ««La juventud tiene una visión fatalista de la vida»». El Comercio, 14-12-2006. [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ García, Candela. «"Ser cualquier otra cosa implica no estar siendo madre y ahí surge la culpa"». Levante-EMV, 13-11-2022. [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ «Sandra Obiol: “Ha funcionat tots aquests anys com un element de reactivació de la nostra cultura”». Les Muntanyes, 23-07-2022. [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ «Sandra Obiol deja su acta de concejal en Alcoy "para atender una demanda de cuidado familiar"». Ràdio Alcoi, 01-07-2022. [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ Teruel, Antonio. «La concejal de Guanyar Alcoi Sandra Obiol presenta su renuncia y deja la política activa». Información, 01-07-2022. [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ Maceda, Víctor. «Examen al Botànic». El Temps. [Consulta: 17 novembre 2022].
# Fita de terme (Ribera d'Ondara)

La Fita de terme de Ribera d'Ondara (Segarra) és una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Fita de terme situada en una cruïlla de camins en direcció a la Sisquella. Aquesta presenta una estructura de secció rectangular monolítica realitzada amb pedra saulonenca que presenta en relleu un dibuix, molt erosionat, d'una creu, en una de les seves cares.

## Referències

* ↑ «Fita de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Buena Vista (Uruguai)

Buena Vista és una petita localitat de l'Uruguai, ubicada al centre-nord del departament de Cerro Largo. Té una població aproximada de 100 habitants, segons les dades del cens del 2004.
Es troba a 149 metres sobre el nivell del mar.

## Referències

* ↑ (anglès) Mapa, localització, clima i altres dades
# Cèsar Sermei

Cèsar Sermei (Orvieto, 1576 - 1668) va ser un pintor renaixentista italià d'Orvieto.

## Biografia

Fill del pintor Fernando Sermei, es va formar a Orvieto i al taller de Roma de Cesare Nebbia. Cèsar Sermei es traslladà a Assís el 1608, on va passar els últims 60 anys de la seva vida. Es va convertir en ciutadà en 1611 i bisbe Tegrimo Tegrimi el va nomenar Cavaller de l'Orde de Crist el 1635. Se li atribueixen diverses obres que ell mateix va descriure a un llibre autògraf en tres volums que es troba a la Biblioteca Comunal d'Assís.

## Obres

Va pintar frescos per l'Església del Nom de Jesús, amb Vincenzo Giorgetti el 1631. Sovint treballava amb el fill de Vincenzo, Giacomo Giorgetti i amb Girolamo Martelli. Va fer diverses obres a Assís, en un moment en què aquesta ciutat va créixer artísticament. També té obres a la Basílica de Sant Francesc d'Assís i a les esglésies de Santa Caterina i Santa Magdalena de Perusa, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Cesare Sermei (1584- 1668)». Key to Umbria. Lynda Evans. [Consulta: 7 octubre 2013].
* ↑ Teza, L. La Pittura a Perugia nel Primo Seicento: Note sul Roncalli e sul Sermei. Perusa: Exercici 6, 1983, p. 48-61.
# Linaria arvensis

Linaria arvensis és una planta herbàcia classificada dins de la família de les escrofulariàcies que habita al sud, oest i centre d'Europa. Creix en terrenys sorrencs, entre roques en zones obertes. És la menor de gènere Linaria, presenta una mida d'entre 8-14 cm, amb tiges alçades, blaves o amb tons purpuris, sense pèls, fulles inferiors partint d'un mateix punt (verticils) i superiors alternes sobre la tija, també blavoses, de fins a 15 mm de llarg i uns 2 d'amplada, generalment alguna cosa enrotllades longitudinalment. Flors a la primavera i estiu, blaus o lila-blau pàl·lid, amb gorja blanca i esperó curt, fi i molt corbat.

## Referències

* ↑ Polunin, Oleg. Flores Silvestres de España y de Europa. Barcelona: Omega, 1989. ISBN 84-282-0857-3.
* ↑ García Muñoz, B. Plantas de Ávila, mi ciudad. Ávila:Obra Social Caja de Ávila, 2004. ISBN 84-96264-09-2.