OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Pereira Rebouças

José Pereira Rebouças (Maragogipe, 2 de gener de 1789 - Salvador, 8 de gener de 1843) fou un instrumentista i compositor brasiler.
Primer estudià humanitats, però després es dedicà per complet a la música, i creà una banda de música militar. Quan el seu país lluitava per la independència va combatre com a voluntari contra el general Madeira. Passat aquell període, es traslladà junt amb el seu germà Manuel Maurício a França i Itàlia per a perfeccionar el seu art, mentre Manuel exercia la carrera de medicina. El 1833 tornà al Brasil i hi organitzà l'Acadèmia de Música de Salvador amb Damião Barbosa de Araújo i Domingos Moçurunga. Entre les seves nombroses composicions hi figuren un himne, marxes, obertures, música religiosa, etc.

## Referències

* ↑ Enciclopedia Espasa. 13a. ed. Madrid: Espasa-Calpe, 1998. ISBN 84-239-9428-7.
* ↑ Schleifer, M. F.; Galván, G. «Rebouças, José Pereira». A: Latin American Classical Composers: A Biographical Dictionary (en anglès). 3a edició. Rowman & Littlefield, 2016. ISBN 9780810888715.
# Josep Alsina

Josep Alsina és el nom dels següents personatges:
* Josep Alsina i Bofill (Palafrugell, 1904 – Calella de Palafrugell, 1993) metge català
* Josep Alsina i Casas, conegut com a Agustí de Montclar (Montclar d'Urgell, 1907 – Barcelona, 1936), frare predicador caputxí i poeta català
* Josep Alsina i Clota (Ripoll, 1923 - Barcelona, 1993) hel·lenista català
* Josep Alsina Gebellí (Barcelona, 1917 - Reus, segle XX) escriptor i pedagog català
* Josep Alsina Calvés (Vicepresident de Somatemps)
# Josep Alsina Gebellí

Josep Alsina Gebellí (Barcelona, 13 de febrer de 1917 - Reus segle XX) va ser un escriptor i pedagog català.
El seu pare, reusenc, era cuiner i havia anat a treballar a Barcelona d'on va tornar amb la família quan Josep tenia pocs mesos. Paralític de les cames a causa de la poliomielitis, va estudiar magisteri a Tarragona, però no va exercir mai públicament. Va entrar al cos administratiu municipal on va treballar fins a la seva jubilació. Donava classes particulars a casa seva, per on es movia amb cadira de rodes, a pocs deixebles, sobretot llatí, grec, filosofia i història. D'idees catòliques conservadores, va col·laborar el 1933 i 1934 al periòdic estudiantil Batxiller i a Aules, també una publicació de l'Institut de Reus, que sortí del 1934 al 1936. Va escriure també a la Revista del Centre de Lectura. En la postguerra va col·laborar des del primer número (1952) al Setmanari Reus, amb poemes i escrits de temàtica religiosa, melancòlics i dolços, que no deixaven traslluir cap amargor per la seva invalidesa. Amb els seus poemes va participar en diferents edicions de l'Antologia de la poesia reusenca, llibrets de publicació anual que va dirigir el doctor Vallespinosa des del Centre de Lectura i que recollien creacions de poetes locals. El 1979 publicava assíduament a la revista Catalunya Cristiana. Va recollir gràcies a les seves lectures i en visites a l'Arxiu Municipal dades suficients com per publicar el 1985 un llibre que el va fer conegut: El convent de Sant Francesc de Reus (1488-1835), on detalla la seva creació i història i la seva destrucció durant la crema de convents de 1835 a la ciutat.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 44.
* ↑ «El convent de Sant Francesc de Reus». CCUC. [Consulta: 30-V´2017].
# Joan Pons (bandoler)

Joan Pons (? – 1573) fou un bandoler del segle xvi que operà especialment entre els anys 1571 - 1573 per la zona de la Conca de Barberà.
Aquest bandoler que assolà les rodalies de les viles de Montblanc i Sarral aconseguí reunir una quadrilla de prop d'una centena d'homes amb els quals atemorí la zona nord de la vegueria de Montblanc especialment entre els anys 1571 i 1573.
El nou virrei de Catalunya, el noble castellà Fernando de Toledo, proposa una guerra total al bandolerisme i aconsegueix formar grups de sometent per lluitar contra els bandolers. Joan Pons es veu obligat a abandonar la Conca de Barberà i fuig cap a les muntanyes de l'oest de la comarca, on és perseguit sense treva pels veguers de Cervera i Vilafranca.
Capturat, fou condemnat a mort i l'executaren el 1573.

## Referències

* ↑ Xavier Torres i Sans Els bandolers (s. XVI-XVII) Vic, 1991
* ↑ Reglá, Juan. El bandolerisme català del barroc. 2a ed.. Aymá, 1966, p. 79.

## Bibliografia

* Joan Reglà Bandolers, pirates i hugonots a la Catalunya del segle XVI Barcelona: Selecta, 1969
# Joan Pons i Nicolàs

Joan Pons i Nicolàs (Vallcarca (Sitges), 24 de setembre de 1946) és un exfutbolista català de les dècades de 1960 i 1970.

## Trajectòria

Es formà al Vallcarca de Sitges, essent fitxat pel RCD Espanyol a meitat dels seixanta. Jugà al juvenil i a l'equip d'Aficionats, fins que el 1966 passa al primer equip. No arribà a disputar cap partit de lliga amb el primer equip, essent cedit consecutivament a la UE Olot, la UD Barbastre, durant el servei militar, i a la UE Sant Andreu, a segona divisió. Acabà la seva carrera als anys setanta al Terrassa FC, CF Badalona i CF Gavà, club aquest darrer en el qual jugà durant sis temporades, més de 150 partits i marcà 46 gols.

## Referències

* 1 2 3 «Nuevo fichaje del San Andrés». Mundo Deportivo, 19-09-1969. [Consulta: 9 gener 2017].
* 1 2 3 4 «Fitxa a CF Gavà». CF Gavà. Arxivat de l'original el 2017-04-19. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «El Español tres hacer su presentación...». Mundo Deportivo, 03-08-1966. [Consulta: 9 gener 2017].

## Enllaços externs

* Joan Pons i Nicolàs a BDFutbol
# José Antonio de Orozco y Zúñiga

José Antonio de Orozco y Zúñiga (Manila, 25 de maig de 1810 - Madrid, 7 de maig de 1881) fou un militar espanyol, Capità general de València durant el regnat d'Isabel II d'Espanya i senador durant la restauració borbònica.
Ingressà a l'èxèrcit en 1822 i el 1829 va venir a al Península. Durant la primera guerra carlina fou ferit en la serralada de Burgos (1834) i participà en la batalla de Mendigorria i a la batalla de Luchana, per les que fou ascendit a tinent en 1836. En 1837 va obtenir la creu de Sant Ferran per la presa d'Andoain i després de la batalla de Perecamps en 1840 fou ascendit a tinent coronel. En acabar la guerra fou destinat a Valladolid com a cap d'Estat Major i en 1841 fou ascendit a coronel. En 1846 ascendí a Brigadier i en 1850 fou comandant general de la província de Sòria, en 1852 de la de Càceres, en 1853 de la de Lugo i en 1854 fou ascendit a mariscal de camp.
En 1855 fou segon cap a Catalunya i en 1860 va participar en la batalla de Tetuan de la Guerra d'Àfrica, on fou guardonat amb una nova creu de Sant Ferran. De 1860 a 1863 fou Capità general de València i de 1863 a 1864 del País Basc, càrrec que deixà per motius de salut.
Després de la restauració borbònica fou president del Consell Suprem de Guerra i Marina, senador per Lleida de 1878 a 1881 i gentilhome de Sa Majestat.

## Referències

* ↑ «José Antonio de Orozco y Zúñiga». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ José Antonio de Orozco y Zuñiga, Real Academia de la Historia
* ↑ Fitxa del Senat
# Joaquim Busquets Gruart

Joaquim Busquets i Gruart (Sabadell, 7 de gener de 1930 - 30 de desembre de 2011) fou un pintor català.
Va formar-se a l'Escola Industrial d’Arts i Oficis de Sabadell en comptabilitat i impressió gràfica. S'inicià en la formació artística sota la tutela de Manuel Rallo, dissenyant la seva primera col·lecció d'estampes religioses per a la impremta el 1946. Fa la seva primera exposició el 1978 a la Pinacoteca de Sabadell i al llarg dels anys següents va fer diverses exposicions tant a Sabadell com a Barcelona. Durant la dècada dels noranta, va decorar el presbiteri de l'església romànica de Perafita, que va perdre la decoració original degut a l'esclat de la Guerra Civil Espanyola, la capella del Santíssim de l'església de Matadepera i l'església parroquial de Sant Feliu de Sabadell. A principis del segle XXI, inicià el projecte artístic Abecedari dels estils de la pintura moderna i contemporània, format per vint-i-sis obres de diversos estils diferents. Aquest fet va provocar la creació de la Fundació Privada Joaquim Busquets el març de 2003, on s'ubicà l'obra.

## Referències

* ↑ Torres, 2003.
* 1 2 Torres, Mila «Joaquim Busquets i Gruart, en el record» ( PDF). Quadern de les idees, les arts i les lletres, Nº 188, 2012, pàg. 72-73. ISSN: 1695-9396 [Consulta: 17 maig 2021].
* ↑ «Perafita retrà homenatge a Joaquim Busquets i Gruart». Vilaweb, 30-12-2011. [Consulta: 15 maig 2021].

## Bibliografia

* Torres, Mila. Abecedari dels estils de la pintura moderna i contemporània. Sabadell: Fundació Privada Joaquim Busquets, 2003. ISBN 8460769186.
# Josep Martí

Josep Martí és el nom dels següents personatges:
* Josep Martí (abat) (1732-1806), frare del reial monestir de Bellpuig de les Avellanes.
* Josep Martí i Blanch (L'Ametlla de Mar, 1970), periodista, secretari de Comunicació del Govern de Catalunya des del 2011.
* Josep Martí i Bofarull, pintor català.
* Josep Martí Casals, mariner i polític català.
* Josep Martí i Clarà (Palafrugell, 1909 – Sant Andreu de Llavaneres, 1988), escriptor i poeta.
* Josep Martí i Cristià (1884-1918), compositor i teòric català.
* Josep Martí i Farreras (1906-1986), advocat, escriptor, poeta i periodista manresà.
* Josep Martí Folguera (1859-1929), poeta, dramaturg i polígraf.
* Josep Anton Martí, notari de Torà signatari del pacte dels vigatans.
* Josep Martí o Josep Antoni Martí (1719-1763), músic i pedagog.
* Josep Martí Sabé (Santa Coloma de Farners, 1915 - 2006), escultor, dibuixant i pintor.
* Josep Lluís Martí i Soler (Palma, 1975), futbolista mallorquí.
* Josep Martí, futbolista barceloní de principis del segle XX pertanyent al FC Català.
# José Ferrer Canales

José Ferrer Canales (Santurce, 18 de setembre de 1913 - Hato Rey, 20 de juliol de 2005) fou un assagista, contista, crític literari i mestre d'escola porto-riqueny. La seva obra assagística reflecteix les preocupacions per l'idioma i el genuí a l'entorn porto-riqueny. Va afirmar el caràcter caribeny i antillà del porto-riqueny. El seu desig d'aconseguir el somni d'Eugenio María de Hostos sobre la confederació antillana li va guanyar l'apel·latiu de "L'últim antillà".
Dins de la seva assagistica destaquen: “Marginalia” (1939), “Por nuestra lengua y soberanía” (1941), “Agonía y esperanza de Puerto Rico” (1962), “Imagen de Varona” (1964), “Regionalism and University” (1965), “Acentos cívicos y Gandhi: evocación del centenario” (1972), “Asteriscos” (1990) y “Martí y Hostos” (1991). Els seus contes i articles sobre educació, política i altres temes van ser publicats en revistes com: Asomante, Revista Hispánica Moderna, Revista Iberoamericana, Repertorio Americana, Revista del Colegio de Abogados i La Torre.
Va rebre diferents premis com a Professor Honorari de la Facultat d'Humanitats de la Universitat Nacional Autònoma de Santo Domingo (1987), Catedràtic d'Honor de la Universitat de Puerto Rico (1989-1990), Premi de periodisme per l'Institut de Literatura Porto-riquenya (1990), membre d'honor de l'Associació de Pedagogs de Cuba (1992), membre de l'Acadèmia Porto-riquenya de la Llengua (1992), premi d'Honor de l'Ateneu Porto-riqueny (1994), medalla de la Cultura Nacional de Cuba (1995) i Humanista de l'Any de la Fundació Porto-riquenya de les Humanitats (1997). Li va ser dedicada la Segona Fira del Llibre de Puerto Rico (1998).

## Referències

* ↑ «Ferrer Canales, José» (en castellà i anglès). Enciclopedia de Puerto Rico. Fundación Puertorriqueña de las Humanidades. Arxivat de l'original el 2019-07-07. [Consulta: 21 juliol 2019].
# José Fernández Sánchez

José Fernández Sánchez (Sada, 20 d'octubre de 1928 - la Corunya, 4 de desembre de 2020), conegut al món del futbol com Paseiro, fou un antic futbolista espanyol de la dècada de 1950.
Després de jugar a la seva ciutat natal (Arrancapinos del Castro, Rayo de Sada), fitxà pel Deportivo de La Corunya, club on romangué cinc temporades entre 1946 i 1951, de les quals dues foren a primera divisió, i una fou cedit al Racing de Ferrol (1949-50). El 1951 marxà a Xile per jugar a la Universidad Católica, on ocupà la posició de Raimundo Infante, jugador que havia marxat a jugar a Europa. A l'equip xilè fou entrenat per Alejandro Scopelli, el qual, quan fou contractat pel RCD Espanyol reclamà el fitxatge de Paseiro. El gener de 1953 fou incorporat a la plantilla de l'Espanyol. Romangué al club durant tres temporades i mitja, fins al 1956, essent la darrera d'elles (55-56) la seva millor temporada al club. La temporada 1956-57 la jugà al Real Jaén i a la 1957-58 al Xerez Deportivo.

## Referències

* ↑ «Fallece a los 92 años el exdeportivista Paseiro». La Voz de Galicia, 10-12-2020. [Consulta: 10 desembre 2020].
* ↑ «Paseiro el gran rematador de cabeza (1)». canaldeportivo.com. Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 1r febrer 2015].
* 1 2 «Fitxa de Paseiro». periquito.cat. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Instantaneas». Mundo Deportivo, 05-01-1952. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Paseiro el gran rematador de cabeza (2)». canaldeportivo.com. Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Paseiro, el nuevo delantero centro del Español». Mundo Deportivo, 15-01-1953. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Lo del domingo en Sarriá fue un mero accidente». Mundo Deportivo, 02-11-1955. [Consulta: 1r febrer 2015].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Juan Esquivel (compositor)

Juan Esquivel (Ciudad Rodrigo, Salamanca vers el 1560 - mort després de 1625) fou un composito espanyol.
Esquivel va ser un compositor espanyol, alumne de Juan Navarro, mestre de capella de la Catedral de Ciudad Rodrigo (1574-78). Esquivel va ser mestre de capella a la Catedral d'Oviedo de 1581 a 1585, després a la catedral de Calahorra fins a 1591 i posteriorment a la Catedral de Ciudad Rodrigo fins a la seva mort en algun moment de la tercera dècada del segle xvii.
Esquivel va ser un dels més prolífics, i també un dels millors compositors espanyols del seu temps; els seus motets es comparen amb els de Victoria en els mateixos textos. La primera de les seves publicacions, Missarum ... liber primus (1608), inclou tres misses basades en motets de Guerrero i una batalla de sis veu basada en La bataille de Janequin. Dues de les misses a quatre veus en el seu 1613 Liber secundus són paròdies: una sobre el motet de Guerrero Quasi cedrus i l'altra sobre el motet de difusió de Rodrigo de Ceballos, Hortus conclusus. Esquivel combina tècniques antigues com el cantus firmus ostinatos i la construcció canònica amb els procediments més nous característics de la generació d'Alonso Lobo: harmonia acolorida per l'ús d'accidents, imitació combinada en moviment directe o contrari, clímax en un alt registre de textos particularment commovedores, pauses dramàtiques i contrastos de textura. Les seves obres van ser àmpliament utilitzades a Espanya i Portugal al llarg del segle xvii i van arribar a Mèxic abans de 1610.

## Llista no exhaustiva de treballs corals

* List of choral works
* Ave Maria
* Duo seraphim
* Ego sum panis vivus
* Gloria in excelsis Deo
* In paradisum
* Magnificat Primi toni
* Repleti sunt omnes
* Veni Domine

## Referències

* http://www.cpdl.org/wiki/index.php/Juan_Esquivel
# Kimball (Minnesota)

Kimball és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 635 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kimball tenia 635 habitants, 262 habitatges, i 165 famílies. La densitat de població era de 177,7 habitants per km².
Dels 262 habitatges en un 30,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45% hi vivien parelles casades, en un 10,3% dones solteres, i en un 37% no eren unitats familiars. En el 31,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,39 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,9% tenia menys de 18 anys, un 10,6% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 18,6% de 45 a 60 i un 16,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.219 $ i la renda mediana per família de 40.455 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.125 $ mentre que les dones 21.875 $. La renda per capita de la població era de 16.971 $. Entorn del 5,9% de les famílies i el 9,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kimball». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kimball». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Kimballton

Kimballton és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 342 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kimballton tenia 342 habitants, 151 habitatges, i 94 famílies. La densitat de població era de 173,7 habitants/km².
Dels 151 habitatges en un 29,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57% hi vivien parelles casades, en un 2,6% dones solteres, i en un 37,1% no eren unitats familiars. En el 35,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,26 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,9% tenia menys de 18 anys, un 5,8% entre 18 i 24, un 24,6% entre 25 i 44, un 21,3% de 45 a 60 i un 23,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.188 $ i la renda mediana per família de 37.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.932 $ mentre que les dones 16.364 $. La renda per capita de la població era de 13.514 $. Entorn de l'11,2% de les famílies i l'11,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kimballton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kimballton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# José Jordán de Urriés Azara

José Jordán de Urríes y Azara (Saragossa, 17 d'abril de 1868 – 3 de novembre de 1932) fou un filòsof espanyol.
Germà del marquès d'Ayerbe, va estudiar filosofia a la Universitat de Saragossa i es doctorà a Madrid el 1894 amb Teorías sobre la belleza y el arte en las obras filosóficas de Cicerón y Séneca. El 1895 treballà com a professor auxiliar a la Universitat de Saragossa i el 1900 a la de Madrid. En juny de 1902 va aconseguir la càtedra de teoria de la literatura i de les arts a la Universitat de Barcelona. A Barcelona també assolí la càtedra de psicologia superior i fou acadèmic de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.
El febrer de 1919 va aconseguir la càtedra d'estètica a la Universitat Central de Madrid, que va ocupar fins a la seva mort. En 2002 els seus hereus van donar la seva biblioteca a la Universitat Complutense de Madrid.

## Obres

* Teorías sobre la belleza y el arte en las obras filosóficas de Cicerón y Séneca, Establecimiento Tipográfico de "La Derecha", Zaragoza 1894, 71 págs.
* Biografía y estudio crítico de Jáuregui, Real Academia Española, Madrid 1899 (Est. Tipográfico Sucesores de Rivadeneyra), VII+273 págs.
* Apuntes de teoría de la literatura y de las artes, Antonio Cleries, Barcelona 1912. 2ª ed.: Edit. Barcelonesa, Barcelona 1919, 411 págs.
* El arte según las escuelas actuales y los escritores contemporáneos, Barcelona s.a. (Tip. La Académica), 46 págs.
* Estudio sobre Teorías de las Artes, Bosch, Barcelona 1936, 308 págs.
* La contemplación del arte y la evolución artística. Estudios sobre Teoría General del Arte, Bosch, Barcelona 1943, 318 págs.
* Orgullo y prejuicio, traducció de Jane Austen Espasa-Calpe (Colección Austral nº 1066), Madrid 1976, 240 págs.

## Referències

* ↑ José Jordán de Urríes a filosofia.org
* ↑ José Jordán de Urríes a biblioteca.org
# Kriúkovka

«Kriúkovka» té aquests significats:
* Kriúkovka (Penza), localitat de l'óblast de Penza, a Rússia
* Kriúkovka (Tambov), localitat de l'óblast de Tambov, a Rússia
# Jubbada Dhexe

Juba Mitjà (somali: Jubbada Dhexe; àrab: جوبا الوسطى, Jūbbā al-Wusṭà) és una regió administrativa (gobolka) del sud de Somàlia. La seva capital és Bu'aale. Limita amb les regions somalis de Gedo, Bay, al nord, Shabeellaha Hoose, a l'est, Jubbada Hoose a l'oest, i amb l'oceà Índic al sud. El riu Juba travessa la regió i li dona nom; per una modificació interna de límits el districte de Bu'aale es va estendre fins a la frontera de Kenya. Al districte viu una petita minoria de bantus.
És una regió relativament petita en superfície (23.000 km², la tercera més petita després de Banaadir (Mogadiscio) i Shabeellaha Dhexe) i població (uns 150.000 habitants estimats vers 1984), però el territori és fèrtil degut al riu Juba que en aquesta part porta sempre aigua. Durant i després de la gran sequera del 1974 la regió va acollir molts pagesos i ramaders d'altres parts establerts a la zona per orde del govern de Siad Barre, en lloc com Dajuma, Bu'ale, Sakow i Jilib. La factoria Marerey, la més gran de Somàlia (fabricava productes químics, sucre, i plastics entre d'altres, damnada per la guerra, era a Jilib.
Des de finals del 1999 i fins al 2006 el territori fou controlat per l'Aliança de la Vall del Juba; el 2006 va passar a la Unió de Corts Islàmiques de Somàlia. Amb la caiguda del règim per la invasió dels etíops (finals de desembre del 2006), va quedar en mans de clans locals; a l'estiu del 2008 la majoria dels clans estaven aliats al Moviment de la Joventut Mujahideen.
La regió fou creada el 1982 i dividida en tres districtes:
* Bu'aale (capital)
* Jilib o Jillib (Gilib), ciutat més poblada
* Sakow
Després s'hi va afegir el districte de:

## Clans

* Darod
** Harti
** Ogadeni
** Sade
* Hawiye
** Abgaal
** Ajuran
** Habar gidir
** Sheekhaal
* Rahanweyn (Digil i mirifle)
** Tunni
** Moalinweyne
** Jiido
** Geelidle
** Luway
** Boqolhore
** Dabare
** Asharaaf Sarmaan

## Vegeu també

* Jubaland
* Vall del Juba
# Kiyota

Kiyota o Kiyota-Ku (清田区) és un districte de la ciutat de Sapporo, Hokkaido, Japó. Es tracta del districte de creació més recent, ja que se separà del de Toyohira el 4 de novembre de 1997.
El districte limita amb quatre més a la ciutat de Sapporo (Toyohira, Shiroishi, Atsubetsu i Minami) i amb dues ciutats: Kitahiroshima i Eniwa.
El districte de Kiyota és l'únic de tot Sapporo que no té servei de ferrocarrils.
# Kiyú

Kiyú és una localitat de l'Uruguai, ubicada al sud del departament de San José.
Es troba 66 metres sobre el nivell del mar. Té una població aproximada de 2.310 habitants.

## Referències

* ↑ (anglès) Mapa, localització, clima i altres dades

## Enllaços externs

* Informació sobre Kiyú, Uruguai (en anglès)
# Kálmán Mészöly

Kálmán Mészöly va ser un destacat futbolista hongarès dels anys 60.
Mészöly va néixer el 16 de juliol de 1941 a Hongria. Com a jugador defensà els colors del Vasas SC. Amb la selecció de futbol d'Hongria disputà 61 partits des de 1961. Representà el seu país a les fases finals de la Copa del Món de 1962 i 1966, així com al campionat d'Europa de 1964. Un cop retirat fou entrenador, dirigint la selecció hongaresa en tres ocasions (1980-83, 1990-91 i 1994-95), amb la qual participà en la Copa del Món de 1982, i al Fenerbahçe SK (1985-1986).