OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Akysis subtilis

Akysis subtilis és una espècie de peix de la família dels akísids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir els 4 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 35-36.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Mekong a Laos i Tailàndia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baird, I.G., V. Inthaphaisy, P. Kisouvannalath, B. Phylavanh i B. Mounsouphom 1999. The fishes of southern Lao. Lao Community Fisheries and Dolphin Protection Project. Ministry of Agriculture and Forestry, Lao PDR.161 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313. ISBN 0-86622-131-X.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H.H. i M. Kottelat 1998. The catfish genus Akysis Bleeker (Teleostei: Akysidae) in Indochina, with descriptions of six new species. J. Nat. Hist. 32:1057-1097.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Marc Valeri Probe

Marc Valeri Probe (en llatí: Marcus Valerius Probus) va ser un militar romà del segle i, nadiu de Beritos (Beirut).
Va intentar pujar graus dins de l'exèrcit, però sense gaire èxit i finalment es va retirar i es va dedicar a la literatura. A la crònica d'Eusebi Escolàstic se l'esmenta com "Probus Berytius eruditissimus grammaticorumn Romae agnoscitur". Va publicar alguns escrits sobre temes de controvèrsia i va deixar un gran nombre d'observacions sobre les antigues formes de llenguatge. L'any 57 va ser reconegut a Roma com un dels més experts gramàtics (potser el més entès).
La tradició li atribueix una obra de gramàtica anomenada Appendix Probi, però actualment hi ha consens que es tracta d'una obra força més tardana.

## Referències

* ↑ Alternativament adaptat Probus: Seva i Llinares, Antoni (dir.). Diccionari llatí-català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 779. ISBN 9788477396314.
* ↑ Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870, pàg. 531 (v. 3).
# Marc Valeri Paulí

Marc Valeri Paulí (en llatí Marcus Valerius Paulinus) va ser un noble i militar romà, amic de Vespasià abans que fos emperador. Havia nascut a Forum Julii on posseïa una gran hisenda. Formava part de la gens Valèria, una molt antiga gens romana.
Va servir com a prefecte del pretori i va aconseguir que moltes de les tropes que havien servit a Vitel·li a la província de la Gàl·lia Narbonense, passessin al bàndol de Vespasià. Aquest el va nomenar procurador (governador) d'aquella província l'any 69.
Després va servir a la Primera guerra Judeoromana i va arribar a cònsol en temps de Trajà, l'any 101. Va ser amic i corresponsal de Plini el jove, que li va dirigir almenys cinc cartes, que es conserven.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 146.
# Mare Frigoris

Mare Frigoris (mar del fred) és una mar lunar localitzat just al nord de la Mare Imbrium, i s'estén cap a l'est, fins a estar al nord de la Mare Serenitatis. La mar està en l'exterior de la conca de l'Oceanus Procellarum. El material que envolta al cràter és del període Imbrià inferior, mentre que la zona aquest del mar és de l'Imbrià superior.
Cap al sud es troba el gran cràter Plató (la zona circular fosca de la part inferior de la imatge).

## En la cultura popular

Aquesta àrea de la Lluna va ser mostrada prominentment a 'Behemoth', el segon capítol de la minisèrie de 1973 de la BBC Moonbase 3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Llista de mars lunars
* Geologia de la Lluna
* Selenografia

## Referències

* ↑ Fulton, Roger (1997). The Encyclopedia of TV Science Fiction, (L'enciclopèdia de la Ciència Ficció per a Televisió) Tercera edició, Londres: Boxtree, p268-269. ISBN 0-7522-1150-1.

## Enllaços externs

* "Mare Frigoris". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 24 juny 2018].
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 24 juny 2018].
* «The-moon.wikispaces.com: Mare Frigoris» (en anglès). [Consulta: 24 juny 2018].
# Marco Benfatto

Marco Benfatto (Camposampiero, província de Pàdua, 6 de gener de 1988) és un ciclista italià, membre de l'equip Androni Giocattoli-Sidermec.

## Palmarès

* 2006
** Vencedor d'una etapa al Giro de la Toscana júnior
* 2012
** 1r a La Popolarissima
** Vencedor d'una etapa al Giro del Friül-Venècia Júlia
** Vencedor d'una etapa al Girobio
* 2014
** Vencedor d'una etapa al Tour de Normandia
** Vencedor de 2 etapes a la Volta al llac Qinghai
* 2016
** 1r a la Volta a la Xina II i vencedor de 3 etapes
** Vencedor de 2 etapes al Tour de Bihor-Bellotto
** Vencedor de 3 etapes a la Volta a la Xina I
* 2017
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Xina I
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a la Xina II
* 2018
** Vencedor d'una etapa al Volta a Veneçuela
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a la Xina I
** Vencedor d'una etapa al Tour de Hainan
* 2019
** Vencedor d'una etapa al Tour de Langkawi
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a la Xina I
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a la Xina II
** Vencedor de 2 etapes a la Volta al llac Taihu

## Enllaços externs

* Fitxa a cyclingarchives.com
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Mangosta esvelta d'Angola

La mangosta esvelta d'Angola (Galerella flavescens) és una de les quatre espècies de mangosta del gènere Galerella.

## Descripció

Aquest animal, tal com indica el seu nom, té el cos esvelt i llarg. Els mascles són un 15% més grans que les femelles. Té 38 dents.

## Distribució i hàbitat

Viu a l'Àfrica meridional, concretament a Angola i Namíbia, on habita les sabanes i evita tant els deserts com els boscos espessos.

## Reproducció

Els mascles no ajuden a criar els nounats. A les cries obren els ulls a l'edat de tres setmanes del naixement. A les deu setmanes abandonen la seva mare i els surten les dents adultes a les vint-i-quatre setmanes.

## Bibliografia

* (anglès) Bronner, G. N., Hoffman, M., Taylor, P. J., Chimimba, C. T., Best, P. B., Matthee, C. A. i Robinson, T. J. 2003. A revised systematic checklist of the extant mammals of the southern African subregion. Durban Museum Novitates 28: 56-106.
* (anglès) Crawford-Cabral, J. 1996. The species of Galerella (Mammalia: Carnivora: Herpestinae) occurring in the southwestern corner of Angola. Garcia de Orta, Serie de Zoologia, Lisboa 21: 7-17.
* (anglès) Skinner, J. D. and Chimimba, C. T. 2005. The mammals of southern Africa subregion. Cambridge University Press, Cambridge, UK.
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Alberto Suppici

Alberto Horacio Suppici (20 de novembre de 1898 - 21 de juny de 1981) va ser un futbolista i entrenador uruguaià que va guanyar la primera Copa del Món de la FIFA, liderant la selecció de l'Uruguai al torneig de 1930 a casa seva. Suppici és conegut com a el Professor. El seu cosí era el pilot professional Héctor Suppici Sedes.

## Biografia

El 22 d'abril de 1917, Suppici va fundar el club de futbol Plaza Colonia a Colonia del Sacramento, la seva ciutat natal. El camp del club amb capacitat per a 12.000 persones ha estat nomenat Estadi Profesor Alberto Suppici en honor seu.
Com a director tècnic de l'Uruguai, Suppici va entrenar l'equip al Campionat Sud-americà de 1929, el precursor de la moderna Copa Amèrica, on varen quedar tercers.
A la Copa del Món de la FIFA inaugural a l'Uruguai, el seu país natal, Suppici va deixar caure de la selecció el porter Andrés Mazali, que havia guanyat una medalla d'or a la final olímpica de 1928, després que l'atrapessin trencant el toc de queda i no arribant a l'hotel de l'equip. temps a Montevideo abans del torneig. Suppici va liderar l'equip a la victòria a la final davant l'Argentina a l'Estadio Centenario de Montevideo, ideant una remuntada a la segona part de 2 a 1 per guanyar 4-2 davant de 93.000 persones. L'equip tècnic de Suppici al torneig incloïa Pedro Arispe, Ernesto Figoli, Luis Greco i Pedro Olivieri. És l'entrenador més jove que ha guanyat una Copa del Món, amb només 31 anys.

## Palmarès
### Entrenador
#### Peñarol

* Primera Divisió Uruguaiana: 1945

### Internacional

Uruguai
* Copa del Món de la FIFA: 1930
* Subcampió de la Copa Amèrica: 1941; tercer lloc: 1929, 1937

## Referències

* 1 2 Prof. Alberto Suppici
* ↑ "FIFA World Cup Origin" (PDF). FIFA. Consultat 17 novembre 2009. Arxivat June 14, 2010, a Wayback Machine.
* ↑ Pavlović, Svetozar. «Which team won the first World Cup? When and where was it played?» (en anglès). Diario AS, 15-12-2022. [Consulta: 26 desembre 2022].
# Marià Jornet i Perales

Marià Jornet i Perales (Bèlgida, Vall d'Albaida, 1869 - 1953) fou un militar i arqueòleg valencià.
Va ingressar a l'Acadèmia General Militar de Toledo el 1892, sent destinat a Cuba, on romangué fins al 1898 i arribà al rang de tinent. El 1919 va ser nomenat tinent coronel i el 1931 es retirà del servei actiu. Va publicar diversos estudis d'arqueologia i unes memòries de la seua estada al Carib, sent Bélgida y su término municipal la seua obra escrita més important (1932). Durant 25 anys va ser col·laborador del Museu de Prehistòria de València, que va ser creat a partir de col·leccions com la seua.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Marià Jornet i Perales». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Perinat, Santiago. Las guerras mambisas (en castellà). València: Carena, 2016-12-02, p. 199. ISBN 9788488944962.
# Marià Martí i Ventosa

Marià Martí i Ventosa († Barcelona, 1935) fou un empresari mariner i polític català.
Era net de Josep Ventosa i Rabasa, fundador de l'empresa naviliera Hijos de M. Martí Ventosa, continuada per Josep Martí Bertran, gendre de Josep i pare de Marià. Capità de la marina mercant, a la mort del seu pare el 1904 es va encarregar de la companyia i el 1905 va fundar amb el seu germà Antoni, també capità de marina, l'empresa Sociedad Mercantil Hijos de José Martí Bertrán. El 1914 fou nomenat president de l'Associació d'Indústries Auxiliars del Mar i el 1922 president de l'Associació de Capitans i Pilots de la Marina Mercant.
A les eleccions municipals de 1915 fou escollit tinent d'alcalde pel districte 1r de l'Ajuntament de Barcelona pel Partit Liberal Fusionista, on fou membre de la comissió d'afers navals i de la comissió de la Cambra de Comerç de Barcelona per crear una escola naval. El 1924 el rei Alfons XIII d'Espanya el va condecorar amb la Gran Creu del Mèrit Naval i el va fer cavaller de l'Orde d'Isabel la Catòlica i gentilhome de cambra amb exercici. Durant la Dictadura de Primo de Rivera fou un dels homes del règim militar a Catalunya i president de la Unión Patriótica a la Barceloneta. També impulsà la Unión Monárquica Nacional.

## Referències

* ↑ «La Saga de los Martí Ventosa». Arxivat de l'original el 2014-10-18. [Consulta: 21 març 2015].
* ↑ Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p.196. ISBN 978-84-9850-461-3.
# Margarida I de Borgonya

Margarida de França o Margarida I de Borgonya (1309 - 9 de maig de 1382), va ser princesa de França, Comtessa de Borgonya i comtessa d'Artois de 1361 a 1382.

## Biografia

Margarida de França va néixer el 1309, filla petita del rei Felip V de França i de la comtessa Joana II de Borgonya i d'Artois.
El 1320, es va casar amb el comte Lluís I (vers 1304-1346), comte de Flandes com a Lluís I (1322-1346), comte de Nevers com a Lluís II (1322-1346) i comte de Rethel com a Lluís II (vers 1325-1346), unió de la que va néixer:
* Lluís II de Flandes (1330-1384), dit Lluís II de Male, comte de Flandes i Lluís III, comte de Nevers i de Rethel (1346-1383), comte de Borgonya i d'Artois.
En la complicada herència del darrer duc de Borgonya de la dinastia capeta Felip I els comtats de Borgonya i d'Artois van anar a parar per legítima herència a la seva bestia Margarita de França que fou Margarida I de Borgonya i d'Artois.
A la seva mort, el 1382, el seu fill Lluís va heretar els dos títols. Fou enterrada a l'abadia reial de Saint-Denis.
La seva neta, la comtessa Margarida III de Flandes dita també Margarida de Dampierre, hereva dels comtats de Flandes, Nevers, Rethel, Brabant i Limburg, va ser casada el 14 de maig de 1357 al seu cosí el duc Felip I de Borgonya i, que en aquestos títols, de manera nominal i com a «consort» (uxor iure), va precedir la seva àvia quant a comtessa de Borgonya i Artois. Finalment, a la mort el 1384 del seu pare Lluís II de Flandes, Margarida de Dampierre va heretar suo iure el mateixos dos títols.

## Notes i referències

* ↑ Genealogia de Margarida de França
# Marguerite Hasselmans

Marguerite Hasselmans (París, 29 de maig de 1876 - París, 13 de setembre de 1947) va ser una pianista francesa.
Era filla de l'arpista i compositor Alphonse i germana del violoncel·lista Louis Hasselmans. El 1898 es va casar amb André Tracol, que era violinista a l'orquestra del Conservatori de París. El 1900 va conèixer Gabriel Fauré, 31 anys més gran que ella, i a partir de llavors en va ser l'amant i companya constant fins a la seva mort. Es va instal·lar un luxós apartament a la Rue de Wagram, on també va impartir classes de piano, tenint entre els seus alumnes a Gwendolyn Koldofsky. El seu matrimoni amb Tracol es va desfer el mateix any.
Hasselmans era una pianista valuosa i també fou amiga de Paul Dukas i d'Isaac Albéniz, que li va dedicar el tercer llibre de la seva suite Iberia. En un concert amb la Societé des Concerts Hasselmans, sota la direcció del seu germà Louis, interpretà el 1902 el Concert per a piano de Mozart en mi bemoll menor amb una cadència que Fauré havia compost especialment per a ella. El 1919 va tocar a Montecarlo l'estrena mundial de la seva Fantaisie (op. 111).
Després de la mort de Fauré, Hasselmans l'honorà amb una sèrie de concerts de música de cambra. També va promoure la fundació de la Société fauréenne el 1938 pel seu fill Philippe Fauré-Fremiet i E. de Stoecklin. No es va arribar a realitzar un projecte per a un llibre sobre interpretació de la música de piano de Fauré amb Philippe Fauré-Fremiet.

## Referències

* 1 2 Nectoux, Jean-Michel. Fauré. Le voci del chiaroscuro (en italià). EDT srl, 2004, p. 291 (Biblioteca di cultura musicale. Autori e opere). ISBN 978-88-7063-531-7.
* ↑ Nectoux, Jean-Michel. Fauré. Le voci del chiaroscuro (en italià). EDT srl, 2004, p. 293 (Biblioteca di cultura musicale. Autori e opere). ISBN 978-88-7063-531-7.
* ↑ Dunoyer, Cecilia. Marguerite Long: A Life in French Music, 1874-1966. Indiana University Press, 1993, p. 37s. ISBN 9780253318398 [Consulta: 17 març 2008].
# Mario Alinei

Mario Alinei (Torí, 10 d'agost de 1926 - Impruneta, 8 d'agost de 2018), fou un lingüista italià, professor emèrit de la Universitat d'Utrecht. Va ser president de l'Atlas Linguarum Europae (UNESCO) i fundador dels Quaderni di semantica.
Fou un dels principals detractors, amb Colin Renfrew, del model invasionista indoeuropeu, enfront el qual proposà una alternativa: la Teoria de la Continuïtat Paleolítica.
Fou també especialista de llengua etrusca i defensà l'existència d'una relació entre aquesta llengua i l'hongarès.

## La « Teoria de la Continuïtat Paleolítica »

Mario Alinei destrià una sèrie de debilitats en el model invasionista, sobretot l'absència de proves arqueològiques determinants, la dependència ideològica i el fet que aquest model seria únic al món. Partint d'aquestes debilitats, establí, com també ho va fer Renfrew, la seva invalidesa i a partir d'aquí la necessitat de cercar una alternativa.
Controvertida en els cercles universitaris, la Teoria de la Continuïtat Paleolítica, de la qual és autor, suggereix una diferenciació lingüística entre les llengües d'Europa no posterior, sinó més aviat anterior, al neolític. Arriba a posar implícitament en dubte l'existència, o en tot cas la importància, d'una família de llengües indoeuropees afirmant que: «Més important és el fet que Renfrew ha demostrat que els termes neolítics comuns a nombroses llengües indoeuropees poden ser considerats com a préstecs.»
Suggereix igualment que la diferenciació entre les llengües d'Europa va tenir lloc en el mesolític.

## Notes i referències

* ↑ Na marcha do Prof. Mario Alinei (1926-2018), IDG, accés al 13 Agost, 2018.
* 1 2 Alinei, M. 1997, « Toward an Invasionless Model of Indoeuropean Origins : The Continuity Theory », Papers from the EEA Third Annual Meeting at Ravenna 1997 - Vol. I Pre-and Protohistory – Edited by M. Pearce and M. Tosi, BAR International Series 717, pp. 31-33.
* 1 2 Renfrew, Colin. Flammarion. L'énigme indo-européenne (en francès), 1990. ISBN 2082111857.
* ↑ Jean-Paul Demoule « Destin et usages des Indo-Européens », in Mauvais temps, n° 5, juillet 1999, Syllepse.

## Fonts

* ((anglès)) Mario Alinei, Toward any Invasionless Model of Indoeuropean Origins : The Continuity Theory, Papers from the EEA Third Annual Meeting at Ravenna 1997 - Vol. I Pre-and Protohistory – Edited by M. Pearce and M. Tosi, 1997, BAR Internacional Series 717, pàg. 31-33.
* ((italià)) Mario Alinei, Origini delle lingue de Europa, Bolonya, éd. Ell Mulino, 1996-2000, (2 volums).
* ((anglès)) Mario Alinei, « Towards a Generalized Continuity Model for Uralic and Indo-European Languages » in The Roots of Peoples and Languages of Northern Eurasia IV, Oulu 18.8-20.8.2000,edited by Kyösti Julku, Societas Historiae Fenno-Ugricae, Oulu 2002, pàg. 9-33.
* ((francès)) Jean-Paul Demoule, « Destin et usages des Indo-Européens » in Mauvais temps, no 5, juliol 1999, Syllepse.
* Renfrew, Colin. Flammarion. L'énigme indo-européenne (en francès), 1990. ISBN 2082111857.

## Enllaços externs

* Lloc de la PCT: amb nombrosos articles d'Alinei accessibles.
# Majakita

La majakita és un mineral de la classe dels sulfurs.

## Característiques

La majakita és un sulfur, un aliatge de pal·ladi, níquel i arsènic, de fórmula química PdNiAs. Cristal·litza en el sistema hexagonal. Es troba en forma d'inclusions arrodonides o ovalades, de fins a 100 micres, en polarita, i formant intercreixements amb estanopal·ladinita i isomertieïta. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la majakita pertany a «02.AC: Aliatges de metal·loides amb PGE» juntament amb els següents minerals: atheneïta, vincentita, arsenopal·ladinita, mertieïta-II, stillwaterita, isomertieïta, mertieïta-I, miessiïta, palarstanur, estibiopal·ladinita, menshikovita, pal·ladoarsenur, pal·ladobismutarsenur, pal·ladodimita, rodarsenur, naldrettita, polkanovita, genkinita, ungavaïta, polarita, borishanskiïta, froodita i iridarsenita.

## Formació i jaciments

Es troba fent intercreixements amb altres minerals del grup del platí en menes de calcopirita i talnakhita. També se'n troba en mineralitzacions de sulfurs en intrusions fortament metamorfosejades. Va ser descoberta l'any 1976 a la mina Mayak, a Norilsk, a l'altiplà de Putorana (Taimíria, Rússia). També se n'ha descrit al Canadà, a Austràlia, a Finlàndia, a Sud-àfrica, als Estats Units i a altres zones de Rússia.

## Referències

* ↑ «Majakite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 febrer 2016].
* 1 2 «Handbook of Mineralogy» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 febrer 2016].
# Manuel María de Azofra y Sáenz de Tejada

Manuel María de Azofra y Sáenz de Tejada (Torrecilla en Cameros, La Rioja, febrer de 1813 - 6 de març de 1879) fou un arquitecte i enginyer espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

En 1824 es traslladà a Madrid, d'on era originari i hi vivia el seu pare. Estudià a l'Institut San Isidro de Madrid i el 1830 matemàtiques i arquitectures a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran. En 1834 és nomenat catedràtic d'aritmètica, geometria, mecànica i delineació a València, on en 1842 fou catedràtic de matemàtiques a la Universitat de València. En 1844 fou nomenat arquitecte inspector de l'ajuntament de València. En 1846 és nomenat director del Conservatori d'Arts de Madrid i inspector del ferrocarril d'Aranjuez, en 1848 professor de mecànica de l'Escola Especial d'Arquitectura i en 1851 catedràtic de mecànica i tecnologia industrial al Reial Institut Industrial de Madrid, del que en fou nomenat director de 1854 a 1858. En 1857 va participar en les obres de construcció de l'Observatori Astronòmic de Madrid i en 1858 Arquitecte Major d'Hisenda. Es va jubilar en 1866. Des de 1856 va ser membre del Reial Consell d'Agricultura, Indústria i Comerç.
En 1863 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, en la qual ingressà en 1865 amb el discurs Motores aplicables a la industria.

## Referències

* ↑ Diego Ochagavía Fernández Don Manuel María Azofra y Sáenz de Tejada Berceo, ISSN 0210-8550, Nº 55, 1960, págs. 189-200
* ↑ Biografia Arxivat 2016-06-24 a Wayback Machine. al web de la RAC

## Enllaços externs

* Manuel María de Azofra y Sáenz de Tejada a la Biblioteca Virtual de la Rioja
# Manuel María de Aguilar y Puerta

Manuel María de Aguilar y Puerta (Màlaga, 1 d'octubre de 1783 -Antequera, 20 de març de 1867) va ser un diplomàtic i polític espanyol, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Va ser conseller del Consell Reial de Castella i, a la seva dissolució, del Consell Reial d'Índies. En 1810 assolí el grau de tinent coronel d'hússars i el 1815 va rebre la gran creu de l'Orde de Carles III. Al llarg de la seva carrera va estar destinat en Itàlia, Portugal, Suïssa i Alemanya. Va ser ambaixador a Lisboa (1840-1843) i a Londres (1836-1838) i va ocupar el Ministeri d'Estat durant deu dies de maig de 1843, sense que arribés a prendre possessió. De 1847 a 1850 fou diputat per Antequera. En 1849 va participar en la creació de la societat secreta Los hijos del Pueblo, raó per la qual fou empresonat al Saladero. El 1851 quedà cec i es retirà de l'activitat política.

## Referències

* ↑ Gaceta de Madrid del 10 de maig de 1843.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Diego Caro Cancela (dir). Diccionario biográfico de parlamentarios de Andalucía, 1810-1869: A-G. Centro de Estudios Andaluces, 2010, p.83-84.