OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ciències de la comunicació

Les ciències de la comunicació són aquelles disciplines de les ciències socials que s'encarreguen d'estudiar l'essència dels processos de comunicació com a fenòmens en si mateixos, els mitjans que s'empren i el conjunt semiòtic que construeixen, generant els seus propis mètodes d'estudi i eines analítiques.

## Descripció

Aquesta jove branca disciplinària parteix de la sociologia, la qual li aporta les bases metodològiques per als primers estudis duts a terme de forma sistemàtica. A començaments del segle xx, neix a conseqüència de les inquietuds epistemològiques que van generar l'aparició dels mitjans de comunicació massius (primers diaris i radiodifusores, el primer mitjà massiu electrònic de comunicació).
Les ciències de la comunicació són avui en dia una eina bàsica per comprendre la naturalesa de les societats, així com la comunicació diària entre persones o grup de persones, sigui en la seva dimensió institucional o comunitària.
Encara que és possible parlar ja de comunicació massiva des de la invenció de la impremta de Gutenberg, no és sinó fins a la dècada de 1920 quan es duen a terme els primers estudis sobre la influència de la propaganda en el context de l'Europa de la preguerra, amb l'ascens dels règims feixistes d'Alemanya i Itàlia. Anterior a aquesta primera etapa de la disciplina, cal remetre fins i tot els clàssics grecs. Aristòtil en diverses ocasions van abordar el tema de la comunicació, encara que sense aconseguir fer detonar la fundació d'una escola dedicada de manera particular a aquesta disciplina.
Les ciències de la comunicació inclouen una gran varietat d'especialitats, entre les quals destaquen: comunicació social, periodisme, relacions públiques, comunicació institucional, xarxes, telecomunicacions, publicitat i comunicació audiovisual entre d'altres.
L'objecte d'estudi de les ciències de la comunicació -els processos i fenòmens de comunicació-, amb freqüència és també abordat per altres disciplines, entre les que és possible esmentar la lingüística, la sociologia, l'antropologia social, la cibernètica i la psicologia, entre d'altres.
Entre aquestes altres està l'educació des de la Pedagogia (educació de la infantesa), fins a l'Andragogía (educació d'adults).
# José Gabriel Álvarez Ude

José Gabriel Álvarez Ude(Madrid, 18 de març de 1876 - 21 de juny de 1958) fou un matemàtic espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Es llicencià en ciències físico-matemàtiques a la Universitat Central de Madrid, on fou deixeble d'Eduard Torroja i Caballé. El 1902 va obtenir la càtedra de geometria descriptiva de la Universitat de Saragossa i el 1916 la mateixa càtedra de la Universitat Central de Madrid, substituint el seu mestre Torroja.
També fou actuari de l'Institut Nacional de Previsió, secretari de l'Associació Actuarial Matemàtica d'Espanya i vocal del Consell Superior d'Estadística. També a dirigir el Laboratori Matemàtic, la Secció de Matemàtiques a l'Institut-Escola i la Revista Matemática Hispano-Americana. El 1923 va col·laborar en l'edició de l'Enciclopèdia Espasa. El 1927 fou elegit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, en va prendre possessió l'any següent amb el discurs Seguros sociales, especialmente en lo que a la Matemática se refiere.
Després de la guerra civil espanyola, a causa d'un informe anònim que li atribuïa haver militat en partits d'esquerra i haver estat amic íntim d'Ángel Ossorio y Gallardo fou suspès de la seva càtedra el 8 de febrer de 1940, tot i que fou readmès el 14 de maig de 1941.

## Obres

* Orden y clase de las superficies alabeadas
* Curvatura de superficies alabeadas
* Triángulos de reducción
* Geometría proyectiva
* La obra matemática de don Eduardo Torroja
* Tratado de Geometría descriptiva

## Referències

* ↑ Importante donativo de la Biblioteca de José Gabriel Álvarez Ude al web de la UCM
* ↑ Biografia Arxivat 2016-08-08 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ Luis E. Otero Carvajal. La destrucción de la ciencia en España: depuración universitaria en el franquismo, p.123.
# Rosolini

Rosolini (sicilià Rusalini) és un municipi italià, situat a la regió de Sicília i a la província de Siracusa. L'any 2006 tenia 21.170 habitants. Limita amb els municipis de Ragusa, Ispica (RG), Modica (RG) i Noto.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Savarino Antonio | Centredreta |
# Juan Comba García

Juan Comba García. (Jerez de la Frontera, 30 de novembre de 1852 - Madrid, 19 de juny de 1924) Va ser un fotògraf, pintor, dibuixant, il·lustrador espanyol.

## Biografia

Es va formar a la "Escola Naval Militar de San Carlos de l'Illa de León", després Escola de Suboficials de l'Armada. Més tard va entrar a l'Escola Especial de Pintura, Escultura i Gravat, dependent de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran, com a deixeble de Eduardo Rosales, que li va posar en contacte amb Abelardo de Carlos, director de la Ilustración Española y Americana, on Comba publicaria les seves il·lustracions des de març de 1872 fins a 1907. Al llarg d'aquest període també va col·laborar en la revista Blanco y Negro.
Va acompanyar al rei Alfons XII a tots els viatges que va realitzar per Espanya, així com a la gira per Europa Central, per la qual cosa la Casa Reial el va distingir amb honors i càrrecs oficials. Les seves 683 informacions gràfiques, de les quals només 15 són fotografies, així com els seus quadres, són testimoniatge de les transformacions que es van produir a Espanya en aquell període, guanyant-se el qualificatiu de «Cronista gràfic de La Restauració».

## Premis i reconeixements

En les Exposicions Nacionals de Belles Arts d'Espanya:
* Tercera medalla en 1895, per l'obra La escolta ­real.
* Tercera medalla en 1899, per l'obra El estudio de Rosales.
Un carrer de Jerez, la seva localitat natal, porta el seu nom.

## Bibliografia

* Altabella, José «Juan Comba: el cronista gráfico de la Restauración». Los domingos del ABC [Madrid], 15-02-1976, pàg. 132-137.
* Márquez, Miguel B. «Juan Comba y García: cronista gráfico de "La Restauración"». Ambitos: Revista internacional de comunicación, 15, 2006, pàg. 365-404. Arxivat de l'original el 2010-04-06. ISSN: 1139-1979 [Consulta: 6 setembre 2015]. Arxivat 2010-04-06 a Wayback Machine.
* La fotografía en el Jerez del siglo XIX, d'Eduardo Pereiras Hurtado (Ed. Servicio de Publicaciones del Ayuntamiento de Jerez de la Frontera. Jerez de la Frontera, 2000)
* Tesi doctoral (2002) "Análisis, catalogación e indización de la obra de Juan Comba y García, informador gráfico de "La Ilustración Española y Americana", de Miguel B. Márquez, en Universidad de Sevilla: http://fondosdigitales.us.es/media/thesis/945/P_T.D._0050_1_.pdf Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine..
* "Juan Comba, padre del periodismo gráfico en España", de José Luis Jiménez García, en Pasión por Jerez (Ayuntamiento de Jerez de la Frontera)
* Andalucía en la Historia, nº 23. (Centro de Estudios Andaluces. Sevilla, 2009)
# Jorge Dayas

Jorge Dayas (Oriola, 1968) és un director de cinema valencià. És llicenciat en imatge i so per la Universitat Complutense de Madrid i és resident a Sevilla. Ha dirigit diversos curtmetratges. El 1999 va dirigir el curtmetratge d'animació en 2D William Wilson, basat en el conte homònim d'Edgar Allan Poe, que va rebre l'Esment Especial del Festival de Màlaga i amb el que fou nominat al Goya al millor curtmetratge d'animació. El 2003 va dirigir el seu segon curt, Maanipai, ambientat en la civilització maia i amb el que va guanyar Premi RTVA al Millor Curt d'Animació en el Festival Internacional de Curtmetratges d'Almeria i del Premi del Jurat en el Festival Internacional de Curtmetratges de Odense (Dinamarca).
El 2007 va dirigir el curtmetratge d'animació en 3D La dama en el umbral, basat en un conte de Gaston Leroux i que va guanyar el premi especial del jurat al Festival de Cinema d'Animació d'Annecy de 2008. El 2015 va dirigir Araan nominada novament als Goya i premiada al Festival de curts de Requena. El 2019 va realitzar el curtmetratge Madrid-Atocha, on fa un record a les víctimes de l'11-M i ha estat novament seleccionada com a candidata al Goya al millor curtmetratge d'animació.

## Filmografia

* William Wilson (1999)
* Maanipai (2003)
* La dama en el umbral (2007)
* Araan (2015)
* Madrid-Atocha (2019)

## Referències

* ↑ Jorge Dayas Arxivat 2019-12-30 a Wayback Machine. a feelmakers.com
* ↑ William Wilson al web dels Premis Goya
* ↑ Entrevista a Jorge Dayas a animaholic
* ↑ Premiats al Festival d'Annecy de 2008 a filmaffinity
* ↑ Araan de Jorge Dayas gana en Requena a cortosfera.es
* ↑ Araan al web dels Goya
* ↑ El oriolano Jorge Dayas, candidato a los premios Goya con su corto ‘Madrid-Atocha’, Diario de la Vega, 18 d'octubre de 2019
* ↑ Madrid-Atocha al web dels Goya

## Enllaços externs

* Notícies de Jorge Dayas a El País
# José Antonio de Mendoza Caamaño y Sotomayor

José Antonio de Mendoza Caamaño i Sotomayor, tercer marquès de Vilagarcía de Arousa, cavaller de l'Ordre de Cavallers de Sant Jaume va ser fill de l'ambaixador d'Espanya a Venècia i Virrei de Catalunya (1705).
Va estar casat amb Clara de Monroy. L'any 1735, amb seixanta-vuit anys, ja ancià i vidu, va ser nomenat Virrei del Perú per Felip V d'Espanya, viatjant amb ell els famosos mariners Jordi Joan i Antonio de Ulloa que formaven part de l'expedició de Charles-Marie de La Condamine per mesurar la Línia equatorial.
Entre 1735 i 1745, temps en què va romandre al capdavant del virregnat peruà, es va ocupar especialment de millorar la hisenda i la producció minera. Reprimir les revoltes de 1739 i 1742 i a partir d'aleshores va tractar de controlar la corrupció que, juntament amb l'esclavitud eren les pràctiques a què estava sotmesa la població indígena pel sistema de la Mita i l'incompliment de les ordenances reals havien provocat les esmentades revoltes. D'altra banda, Caamaño i Sotomayor, tenint en compte el conflicte bèl·lic existent amb Anglaterra, l'anomenada guerra de l'orella de Jenkins (1739-1748), va haver d'afrontar nombrosos problemes defensius per la presència activa dels vaixells comandats per l'almirall Anson a les costes del virregnat i de l'almirall Vernon a l'àrea del Carib, que van arribar a provocar el saqueig de Paita i la caiguda de Portobelo. També a les fronteres terrestres va haver d'afrontar alguns conflictes amb els portuguesos de Brasil.
Després de demanar la seva substitució, va morir durant la navegació del seu viatge de tornada a Espanya, deixant una impressió de bon govern en el territori de la seva jurisdicció.

## Vegeu també

* Història del Perú
* Llistat de Virreis del Perú
* Virregnat del Perú

## Enllaços externs

* Dades sobre la seva administració Arxivat 2007-05-19 a Wayback Machine.
* Successos durant la seva administració Arxivat 2005-10-28 a Wayback Machine.
# José Antonio del Castillo

José Antonio del Castillo (1 de gener de 1943) és un futbolista peruà.

## Selecció del Perú

Va formar part de l'equip peruà a la Copa del Món de 1970. Fou jugador del club Sporting Cristal i de Veracruz a Mèxic.

## Referències

* ↑ «FIFA profile». Arxivat de l'original el 2014-04-11. [Consulta: 5 maig 2018].
* ↑ Peru - Record International Players a rsssf
* ↑ 1970 FIFA World Cup Mexico Arxivat 2011-10-13 a Wayback Machine.
# Josep de Navarrete i Bergadà

Josep de Navarrete i Bergadà, tercer marqués del Tremolar, afiliat al partit conservador, va ser alcalde de València, vicepresident de la Diputació i senador en els biennis de 1891-1893 i 1896-1898.
Josep de Navarrete era fill primogènit i hereu de Manuel de Navarrete Peris Perdiguer, segon marqués del Tremolar des de l'1 de maig de 1854 fins a la seua mort el 17 de gener de 1871. Don Manuel, una vegada produïda la desamortització eclesiàstica en 1835 i l'abolició dels vincles i primogenitures el 1841, va adquirir domini total i incondicional sobre les seues possessions en Quart i Aldaia, abans tingudes en emfiteusi del monestir de Poblet. Va aconseguir la confirmació del seu títol nobiliari del rei Amadeu I el 27 de juliol de 1871. Va acreditar unes rendes anuals de 20.214,97 pessetes, el 60% de les quals procedien dels seus arrossars en la partida del Tremolar, estesa per Sedaví, Alfafar i Russafa.
El residu de l'antic vincle dels Peris a Manises (24 cafissades de secà), Quart (7 cases, 43 cafissades de secà i 18 de regadiu) i Aldaia (37 cafissades de secà) significava només el 27,5% de les rendes del senador en 1884.

## La casa dels marquesos del Tremolar a València

La casa dels marquesos del Tremolar – avui casa d'Alenguer – és obra de l'arquitecte Jorge Gisbert del segle xix. Consta de dos cases senyorials, assenyalats amb el número 11 i 13 del carrer del Trinquet de Cavallers de València. Disposa de dos grans portades amb l'escut del marquesat en la part superior. Es compon de planta baixa, entresòl i dos pisos. La seua data de construcció és 1862 i el seu primer propietari fou Josep de Navarrete i Bergadà Peris i Rodríguez de l'Alzina, segon marquès del Tremolar.
En la façana, una base llargueruda agrupa la planta baixa i entresòl, la planta noble se significa per la seua major altura i els grans balcons es reforcen amb els seus llindes de seudofrontón corb. Els huit eixos de balcons es dividixen per mitjà de pilastres d'orde corinti. El conjunt està rematat per un fort acornisament motllurat.
Traspassada la portada situada en el número 11, accedim a un vestíbul, i en el seu costat esquerre trobem una àmplia escala que puja al pis principal o planta noble. En el sostre del buit de l'escala podem veure l'escut policromat del marquesat. Els 500 m² de la planta noble es dividixen en quatre grans salons, amb paviment de ceràmica, decorada amb motius florals.
La casa va comptar en una altra època amb una xicoteta capella o oratori per a ús privat de la família.

## Referències

* ↑ «Josep de Navarrete i Bergadà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El desaparegut Palau del Marqués de Tremolar». Quart de poblet: Història i patrimoni, 03-11-2014.
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ «Casa de los Marqueses de Tremolar» (en castellà). Ajuntament de València, s.d. [Consulta: 14 juliol 2018].
# José Vicente Cuxart i Vaquer

José Vicente Cuxart i Vaquer, també conegut com a Josep Vicenç Cuixart i Vaquer, (Cornellà de Llobregat, 4 de juliol de 1962 - València, 10 d'abril de 2020) fou un futbolista català, que ocupava la posició de migcampista i defensa central. El seu germà menut, Enric Cuxart, també fou futbolista. Formà part del consell d'accionistes del setmanari El Temps.

## Trajectòria

Format a Cornellà de Llobregat, fitxà pel València CF Mestalla per consell de Daniel Solsona. Passà al primer equip del València CF la temporada 1984-85, disputà vint-i-set partits oficials i marcà dos gols en dos temporades. Després del descens, fitxà per la UE Alzira, i posteriorment jugà al CE Sabadell, al Llevant UE, a la UE Alzira, a l'AEC Manlleu i al Vila-real CF.
Va treballar al València CF com a responsable de la Ciutat Esportiva.

## Referències

* 1 2 «Mor l'exfutbolista Josep Vicenç Cuxart, accionista d'EL TEMPS». ElTemps.cat, 14-04-2020. [Consulta: 14 abril 2020].
* 1 2 3 «Fallece José Vicente Cuxart, ex jugador del Valencia CF, Levante UD y Vila-real CF». Superdeporte, 20-04-2020. [Consulta: 10 abril 2020].
* 1 2 3 «José Vicente Cuxart». Ciberché. [Consulta: 10 abril 2020].
* ↑ «Fallece a los 57 años José Vicente Cuxart, jugador del Valencia en los años ochenta». Levante-EMV, 10-04-2020. [Consulta: 10 abril 2020].
# Castlewood (Dakota del Sud)

Castlewood és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 666 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Castlewood tenia 666 habitants, 253 habitatges, i 185 famílies. La densitat de població era de 225,6 habitants per km².
Dels 253 habitatges en un 40,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,5% hi vivien parelles casades, en un 7,9% dones solteres, i en un 26,5% no eren unitats familiars. En el 24,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,57 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,06.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,5% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 26,6% entre 25 i 44, un 20,6% de 45 a 60 i un 16,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.607 $ i la renda mediana per família de 41.806 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.688 $ mentre que les dones 20.750 $. La renda per capita de la població era de 17.682 $. Entorn del 7,7% de les famílies i el 7,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Castlewood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Castlewood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Lauren May Hemp

Lauren May Hemp (North Walsham, 7 d'agost del 2000) és una futbolista anglesa. Juga com a davantera al Manchester City de la FA Women's Super League d'Anglaterra i en la selecció d'Anglaterra. Va ser escollida Jugadora Jove de l'Any el 2017, 2018 i 2020.

## Referències

* ↑ «Lauren Hemp» (en anglès). ManCity.com. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «LAUREN HEMP WINS PRESTIGIOUS FA AWARD» (en anglès). , 11-09-2017 [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ ack Pitt «HEMP CROWNED PFA YOUNG PLAYER OF THE YEAR» (en anglès). , 22-04-2018 [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «LAUREN HEMP SE LLEVA EL PREMIO PFA A LA JUGADORA JOVEN DEL AÑO». , 10-09-2020 [Consulta: 4 maig 2021].
# Pedro de Medina

Pedro de Medina, nascut el 1493 i mort el 1567 a Sevilla (Espanya), va ser un polígraf, historiador, matemàtic, astrònom, hidrògraf i geògraf espanyol de la primera meitat del segle xvi. El "seu arte de navegar" va influir a Pedro Nunes i les traduccions de Michel Coignet d'Anvers.

## Biografia

Humanista i científic, astrònom i cosmògraf de formació, Pedro de Medina és també un matemàtic i historiador. Royal va aconsellar sobre els instruments nàutics i cartes nàutiques, que es van reunir en el seu art de navegar (1545 - Art de Navegar espanyol) cosmogràfics coneixement essencial del seu temps per aplicar a la navegació. Aquest és el primer tractat europeu d'aquest tipus. Pedro de Medina va ser traduït quinze vegades a França entre 1554 i 1663. També va ser publicat en cinc ocasions a Holanda (de 1580 a 1598), tres vegades a Itàlia (1554-1609), i dues vegades a Anglaterra.
També va escriure:
* un manual de navegació d ' El Regiment Navegació (menys tècnic)
* un Llibre de les Coses i Grandesa memorable Espanya un breu Crònica d'Espanya (Sevilla, 1548)
* llibre Veritat (Sevilla, 1549).
* un Hispaniae Tabula Geographica (Sevilla, 1560) .
* un Crònica dels ducs de Medina (1561).

## Referències

* ↑ Pedro De Medina. L'art de naviguer, 1577, p. 90–.

## Bibliografia disponible

* (francès)L'art de Naviguer (1545), traduït per Nicolau de Nicolai, el Geographica molt Chrétien Roy-Henry II. Lió: William Rust, 1561, un altre, publicat a Lió en 1554, és reeditat per Oxford University Press ISBN|102.251.190.015.
* (castellà)Libro de la verdad, donde se contienen dozientos dialogos, en casa de Iuan Gracián, 1576. disponible a Google books.
* (castellà)Primera y segunda parte de las Grandezas y cosas notables de España, en casa de Iuan Gracian, 1595. disponible a Google books

## Fonts

* Biblioteca Virtual Arxivat 2010-09-23 a Wayback Machine. Fundació Ignacio Larramendi.
# Gastrotheca cornuta

Gastrotheca cornuta és una espècie de granota de la família del hemipràctids. Va ser descrit com a Nototrema cornutum per George Albert Boulenger el 1898. El nom específic prové del al·ludeix a la forma cornuta de l'apèndix damunt les ulls.

## Descripció

Mesura fins a 76 mm. Llengua més aviat petita, circular, sencera, adherent. Dents de vòmer en dues sèries seguides darrere de les obertures nasals posteriors (choanae). Cap moderat, més ample que llarg; pell lliure del crani; musell arrodonit, amb comissura palpebral distinta i regió loreal còncava; regió interorbitària còncava. Té una cresta prominent a cada costat, més estreta que la parpella superior, amb forma d'un apèndix de banya triangular; timpà moderadament distint, verticalment ovalada, la meitat del diàmetre de l'ull. Dits lliures; dits dels peus mig palmejats; discs més grans que el timpà; tubercles subarticulars feblement prominents. L'articulació tibiotarsiana arriba més enllà de la punta del musell. Pell finament areolada per al voltant de la gola, granular al ventre i sota les cuixes; taló amb un apèndix dèrmic triangular molt petit. De color grisenc al costat dorsal amb un to vermell a l'esquena; una ampla mitjana de color gris fosc ratlla des de l'extrem del musell fins a la ventilació, i un gris fosc franja lateral des de l'ull fins a l'engonal; dues barres fosques per sota de l'ull; blanquinós per sota, ventre i superfície inferior dels Hmbs posteriors marbrejats amb marró; una taca blanca rodona a la base de cada cuixa, per sota la ventilació.

## Distribució

A la Llista Vermella de la UICN és catalogat en perill d'extinció. No se'n coneix la capacitat d'adaptació a la pertorbació de l'hàbitat.
Viu a les terres baixes a la vora de l'oceà Pacífic d'Equador, Colòmbia i Panamà; les vessants del Carib de l'oest de Panamà i Costa Rica adjacent, des del nivell del mar fins a uns 1000 m d'altitud.

## Referències

* ↑ Boulenger, George-Albert «An account of the reptiles and batrachians collected by Mr. W. F. H. Rosenberg in western Ecuador». Proceedings of the Zoological Society of London, 1898, 1898, pàg. 124-125.
* ↑ Boulenger, 1898, p. 124.
* ↑ Boulenger, 1898, p. 125.
* ↑ Coloma, L.A; et alii «Horned Marsupial Frog Gastrotheca cornuta» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2018. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2008.RLTS.T55329A11294031.en.
* ↑ Frost, Darrel R. «Gastrotheca cornuta (Boulenger, 1898)» (en anglès). Amphibian Species of the World: an Online Reference, 2022. DOI: 10.5531/db.vz.0001.