OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pachyurus bonariensis

Pachyurus bonariensis és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 22,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima subtropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Uruguai, Paraguai i trams inferiors del Paranà.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Spix J. B. von & Agassiz L., 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam. Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Steindachner, F., 1879. Ichthyologische Beiträge (VIII). Sitzungsberichte der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften. Mathematisch-Naturwissenschaftliche Classe v. 80 (núms. 1-2): 119-191, Pls. 1-3.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Benedito-Cecilio, E., A.A. Agostinho i R.C.C.-M. Velho, 1997. Length-weight relationship of fishes caught in the Itaipu Reservoir, Paraná, Brazil. Naga ICLARM Q. 20(3/4):57-61.
* ↑ Casatti, L., 2003. Sciaenidae (Drums or croakers). p. 599-602. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena, 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biologia Acuatica Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raul A. Ringuelet").
* ↑ López, H.L., A.M. Miquelarena i J. Ponte Gómez, 2005. Biodiversidad y distribución de la ictiofauna Mesopotámica. Miscelánea 14:311-354.
* ↑ Nion, H., C. Rios i P. Meneses, 2002. Peces del Uruguay: Lista sistemática y nombres comunes. Montevideo, Uruguai, DINARA, Infopesca.
* ↑ Zaniboni Filho, E., S. Meurer, O.A. Shibatta i A.P. de Oliverira Nuñer, 2004. Catálogo ilustrado de peixes do alto Rio Uruguai. Florianópolis: Editora da UFSC : Tractebel Energia. 128 p. : col. ill., col. maps; 25 cm.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Devario laoensis

Devario laoensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.
Els adults poden assolir els 8 cm de longitud total. Es troba des del riu Salween fins al curs mitjà del Mekong.

## Referències

* 1 2 Torres, Armi G.; Bailly, Nicolas. «Devario laoensis (Pellegrin & Fang, 1940)» (en anglès). FishBase.
* ↑ Rainboth, W.J.. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes (zip). Roma: FAO, 1996, p. 265.

## Bibliografia

* Kullander, Fang Fang. Phylogeny and species diversity of the South and Southeast Asian Cyprinid genus Danio hamilton (Teleostei, Cyprinidae). Estocolm: Stockholm University and Department of Vertebrate Zoology, Swedish Museum of Natural History, 2001. ISBN 91-87272-83-0.
* McAllister, D.E.. A working list of fishes of the world (en anglès). Ottawa: Canadian Museum of Nature, 1990, p. 2661.
# Senecio tamoides

Senecio tamoides, també coneguda com a enfiladissa canària (en anglès, canarian creeper), nom que comparteix amb Senecio deltoideus. És una espècie de la família Asteraceae. Té una extraordinària capacitat de regeneració i per aquest motiu als Estats Units, Austràlia i Europa es considera com una espècie invasora que pot alterar les condicions naturals de les zones que ocupen.

## Descripció

Enfiladissa, habitualment sempre verda, perenne, que s'arrossega per terra o que pot pujar alguns metres pels arbres. Les fulles són de color verd brillant.
Les flors són grogues, però exemplars conreats en els jardins del Museu Nacional de Kenya, té flors taronges. Creix fàcilment a partir d'esqueixos de la tija.

## Distribució

És nativa de l'Àfrica Austral on es troba des del Cap Oriental (Sud-àfrica) a la zona oriental Zimbàbue. Creix al llarg de marges de bosc perennifoli a altituds d'entre 300 metres a 1.900 metres.

## Referències

* ↑ Hyde, Mark; Bart Wursten. «Senecio deltoideus Less.». Flora of Zimbabwe. [Consulta: 14 abril 2008].
* 1 2 Hyde, Mark; Bart Wursten. «Senecio tamoides DC.». Flora of Zimbabwe: Cultivated plants. [Consulta: 14 abril 2008].
* ↑ «Senecio tamoides - Hiedra amarilla». Vivero Chaclacayo. Vivero Chaclacayo © Company 2018. [Consulta: 29 novembre 2018].
* 1 2 National Herbarium of New South Wales. «PlantNET Senecio tamoides DC.». New South Wales FloraOnline. Royal Botanic Gardens, Sydney. [Consulta: 14 abril 2008].
* ↑ Pienaar, Kristo. «Climbers». A: Gardening with Indigenous Plants: Easy to Grow Southern African Plants. Struik, 2003, p. 96 pages. ISBN 1-86872-392-5 [Consulta: 14 abril 2008].
* ↑ Aluka. «Entry for SENECIO tamoides DC. [family COMPOSITAE]». Ithaka Harbors, Inc. [Consulta: 14 abril 2008] Arxivat 1 d’agost 2013 at Archive.is.
* ↑ Viljoen, Cheris. «Senecio tamoides DC. Arxivat 2017-04-26 a Wayback Machine.». plantzafrica.com. [Consulta: 11 juliol 2013].
# Gai Licini

Gai Licini (en llatí Caius Licinius) va ser, segons Titus Livi, un dels primers tribuns de la plebs elegit amb només un col·lega (el 493 aC, amb Luci Albí).
Una vegada elegit,s els dos magistrats van nomenar tres membres més segons Livi, però altres autors diuen que el nombre de dos tribuns es va mantenir durant un temps. Dionís d'Halicarnàs diu en canvi que ja originalment van ser elegits cinc tribuns, entre els que esmenta Gai Licini i Publi Licini (probablement un germà seu).

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita. II,33
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: aylor and Walton, 1846, p. 783.
# Gyrinichthys minytremus

Gyrinichthys minytremus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids i l'única del gènere Gyrinichthys.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu fins als 640 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-oriental: el nord de l'illa d'Unalaska (Alaska).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* ↑ Evermann, B.W. i E.L. Goldsborough, 1907. The fishes of Alaska. Bull. U.S. Bur. Fish. 26: 219-360.
* ↑ Quast, J.C. i E.L. Hall, 1972. List of fishes of Alaska and adjacent waters with a guide to some of their literature. U.S. Dep. Commer., NOAA Tech. Rep. NMFS SSRF-658, 47 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ricker, W.E., 1973. Russian-English dictionary for students of fisheries and aquatic biology. Fisheries Research Board of Canada, Ottawa.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Hardancourt

Hardancourt és un municipi francès, situat al departament dels Vosges i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 44 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Hardancourt era de 44 persones. Hi havia 16 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 4 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 19 habitatges, 16 eren l'habitatge principal de la família i 3 estaven desocupats. 17 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 16 habitatges principals, 13 estaven ocupats pels seus propietaris i 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia tres cambres, 2 en tenien quatre i 13 en tenien cinc o més. 14 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 12 habitatges hi havia un automòbil i a 4 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Hardancourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 8 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 24 persones, 17 eren actives i 7 eren inactives. Les 17 persones actives estaven ocupades(11 homes i 6 dones).. De les 7 persones inactives 1 estava jubilada, 3 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un paleta.
L'any 2000 a Hardancourt hi havia 3 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Hardancourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Hardancourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Sant Cosme i Sant Damià

«Sant Cosme i Sant Damià» té aquests significats:
* Hagiografia:
** Sant Cosme i Sant Damià o Cosme i Damià, màrtirs (Aràbia?, s. III - Cir o Aegea de Síria, Turquia, 303), metges, germans, que moriren màrtirs en les persecucions de Dioclecià, venerats com a sants a totes les confessions cristianes
* Edificis:
** Basílica de Santi Cosma e Damiano, església i basílica menor al Fòrum Romà (Roma)
** Col·legiata de Sant Cosme i Sant Damià, església parroquial i ex-col·legiata de la vila de Covarrubias (Arlanza, Burgos)
** Sant Cosme i Sant Damià o Ermita dels Sants Metges de l'Albi, ermita a la vila de l'Albi (Garrigues)
** Sant Cosme i Sant Damià o Església dels Sants Metges, església del municipi de Sant Julià de Ramis (Gironès)
** Sant Cosme i Sant Damià d'Amorós, capella d'Amorós (Sant Guim de Freixenet, Segarra)
** Sant Cosme i Sant Damià d'Arànser, església d'Arànser (Lles de Cerdanya, Baixa Cerdanya)
** Sant Cosme i Sant Damià de Gospí, capella de Gospí (Sant Ramon, Segarra)
** Sant Cosme i Sant Damià de la Llau, capella del veïnat de la Llau (El Tec, Vallespir)
** Sant Cosme i Sant Damià de Monnars, antiga església de Monnars (Tarragona)
** Sant Cosme i Sant Damià de Prada, capella de la vila de Prada (Conflent)
** Sant Cosme i Sant Damià de Queixans, església de Queixans (Fontanals de Cerdanya, Baixa Cerdanya)
** Sant Cosme i Sant Damià de Rialb, capella de la vila de Rialb (Pallars Sobirà)
** Sant Cosme i Sant Damià de Serdinyà, església parroquial de la vila i comuna de Serdinyà (Conflent)
* Miscel·lània:
** Societat Mèdico-Farmacèutica dels Sants Cosme i Damià, antiga associació civil de medicina i farmàcia de Barcelona (1887-1935)
# Pterobrycon landoni

Pterobrycon landoni és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Atrato a Colòmbia.

## Referències

* ↑ «Pterobrycon landoni». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Weitzman, S.H. i S.V. Fink 1985. Xenurobryconin phylogeny and putative pheromone pumps in glandulocaudine fishes (Teleostei: Characidae). Smithson. Contrib. Zool. (SCZ), 24 Dec., Núm. 421: i-iii + 1-121.
* Weitzman, S.H. 2003. Glandulocaudinae (Characins, tetras). p. 222-230. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Otto Canalda

Otto Canalda (Barcelona, 1977) és un dissenyador industrial que actualment treballa com a responsable tècnic a l'editora de mobles BD Barcelona Design, abans anomenada BD Ediciones de Diseño i inicialment fundada com a BD Boccacio Design el 1972.

## Biografia

Mentre estudiava a ELISAVA, Escola Superior de Disseny de Barcelona, va realitzar pràctiques amb Jonathan Daifuku i Nancy Robbins. Tot just finalitzar els seus estudis es va enrolar en el departament de desenvolupament de nous productes de BD, on actualment treballa juntament amb Ramón Úbeda, per tal que els projectes d'altres autors arribin al mercat. Aquest és el cas del tamboret Binària (2004), desenvolupat en col·laboració amb el Dr. Jordi Badia per a la desapareguda empresa Oken i que actualment produeix BD, que resol la correcta postura de seient i va ser premiat el 2005 amb un Delta de Plata atorgat per l'ADI-FAD.
Juntament amb Ramón Úbeda, Canalda ha sabut aprofitar aquesta valuosa experiència per assegurar l'èxit dels seus propis projectes, com el seient Cultura is Cool (2013), rebatejat com Cool en la seva nova andandura dins del catàleg d'Escofet, o el llum Inout (2003) per a l'empresa d'il·luminació Metalarte. Canalda sempre aposta per un disseny realista, que pugui produir-se i que tingui una viabilitat comercial.

## Referències

* 1 2 3 «Otto Canalda». Designpedia. [Consulta: 20 juny 2014].
* 1 2 Galán, Julia; Gual, Jaume; Marín, Joan M.; Olucha, Jordi; Torrent, Rosalía, VIDAL, Rosario. El diseño industrial en España. Madrid: Ediciones Cátedra, 2010, p. 331.
* ↑ «Ramón Úbeda & Otto Canalda». Escofet 1886 S.A.. Arxivat de l'original el 23 de novembre 2016. [Consulta: 20 juny 2014].
# Cèsar de Borbó

Cèsar de Borbó - César de Bourbon en francès} - (Coucy-le-Château-Auffrique, 7 de juny de 1594 - París, 22 d'octubre de 1665) era un noble i militar francès fou un bastard del rei de França legitimat el 1595, a qui se li concedí el ducat de Vendôme, i més tard el ducat d'Étampes i el de Beaufort.
Bona part de la seva vida la passà amb intrigues de palau, sobretot contra Maria de Mèdici (regent de França), i després contra el seu fill Lluís XIII. Implicat en la conspiració del comte de Calais, Henri de Talleyrand-Périgord, en contra del Cardenal Richelieu, fou empresonat el 1626 igual que el seu germà Alexandre al Castell de Vincennes. En va ser alliberat el 1630 i s'exilià del Comtat d'Holanda, per tornar dos anys després.
De nou, és acusat de conspiració, en un intent d'assassinar Richelieu. Citat a comparèixer davant el Parlament de París, va preferir marxar a l'exili a Anglaterra, d'on no va tornar fins al 1642, després de la mort del cardenal Richelieu. Va prendre part, ara amb el seu segon fill, Francesc de Vendôme en la conspiració de la Càbala dels Importants, en un intent de recuperar els privilegis perduts en l'època del Cardenal Richelieu, en benefici de la Casa de Condé, i d'allunyar el Cardenal Mazarin, també hostil a la noblesa, de la influència de la dona del rei Lluís XIII, Anna d'Àustria. I no va ser fins al 1651, amb el casament del seu fill Lluís, duc de Mercœur amb Laura Mancini, neboda del cardenal Mazarin, que es va reconciliar amb la Cort durant la revolta de la Fronde. Aquest any va ser nomenat Gran Almirall de França i sotsintendent general de la Navegació el 1655.

## Família

Era fill il·legítim del rei Enric IV de França (1553-1610) amb la seva amistançada Gabriela d'Estrées (1571-1599). El 16 de juliol de 1608 es va casar a Fontainebleau amb Francesca de Lorena (1592-1669), duquessa de Mercœur, de Nomeny i de Penthièvre, filla de Felip Emmanuel (1558-1602) i de Maria de Luxemburg (1562-1623). El matrimoni va tenir tres fills:
* Lluís (1612-1669), casat amb Laura Mancini.
* Elisabet (1614-1664), casada amb Carles Amadeu de Savoia-Nemours (1624-1652).
* Francesc (1616-1669).

## Bibliografia

* Jean-Claude Pasquier: Le Château de Vendôme Editorial Cherche-Lune. Vendôme, 2000 ISBN 2-904736-18-2

## Enllaços externs

* Els Borbó-Vendôme
* geneall.net
# Senecio crassissimus

Senecio crassissimus és una espècie de planta del gènere Senecio, que pertany a la família de les Asteraceae i endèmica de Madagascar. Inclouen plantes perennes, anuals, suculentes, arbustos o petits arbres.

## Descripció

Configura un arbust de baix port (75 – 80 cm d'altura), amb suculents tiges dreçats i robustos, envoltats per gruixudes fulles rígides, ovalades, de color blau grisenc. Els marges de les fulles són llisos i perfilats de color porpra igual que els reduïts pecíols que són del mateix color. Les mates velles van perdent el fullatge de la base, i les tiges adquireixen una tonalitat de color castany. Les flors són grogues i sorgeixen en els extrems de llargues tiges que apunten molt per sobre de la mata. Agraeix els llocs molt lluminosos que comptin amb algunes hores de sol al dia i es propaga per esqueixos.

## Referències

* ↑ «Senecio crassissimus Humbert». Madagascar Catalogue.
* 1 2 http://naturalezaespinosa.blogspot.com.es/2011/03/senecio-crassissimus.html Naturaleza espinoza (castellà)
* ↑ http://www.plantasymascotas.com/senecio-hojas-verticales-senecio-crassissimus.html Arxivat 2014-01-08 a Wayback Machine. Plantas y mascotas (castellà)
# GLUT4

GLUT4 (acrònim de l'anglès: GLUcose Transporter type 4) és una proteïna de membrana transportadora de glucosa membre número 4 de la família 2 de transportadors de soluts (SLC2A3), que promou el pas de facilitat de glucosa a través de membranes plasmàtiques.

## Característiques

La proteïna GLUT4 està constituïda per 509 resídus aminoacídics i és codificada per un gen amb 11 exons englobant una regió 8.000bp al cromosoma 17 humà (o cromosoma 11 murí)
GLUT4 presenta una Km de 5mM, la concentració fisiològica de la glucosa en sang, fet que afavoreix la seva captació tot mantenint la glucèmia.
El transportador de glucosa GLUT4 es localitza en teixit adipós i múscul i és regulat per insulina. en resposta a l'augment de glucosa en sang que té lloc després de la ingesta.

## Funció

Després d'una ingesta la concentració de glucosa en sang augmenta per sobre dels valors normals (5mM). Gràcies a GLUT2, amb una Km superior, el pàncrees detecta aquest augment de glucosa i les seves cèl·lules β pancreàtiques activen l'alliberament d'insulina al torrent sanguini.
En condicions basals, el 90-95% de GLUT4 es troba al citoplasma, a la membrana de petites vesícules i quan té lloc l'augment d'insulina en sang, aquesta activa una cascada de senyalitzacions intracel·lulars en les cèl·lules dianes (adiposes i musculars) i les vesícules en qüestió migren cap a la membrana plasmàtica, fusionant-s'hi i incorporant-hi els transportadors GLUT4. D'aquesta manera s'activa l'entrada de glucosa cap a l'interior del teixit.
La contracció també estimula la cèl·lula a translocar GLUT4 a la superfície cel·lular. Aquest fenomen és especialment rellevant en el múscul cardíac, on les contínues contraccions ho fan necessari i menys important en múscul esquelètic.

## Referències

* ↑ Garvey, W. T.; Maianu, L.; Zhu, J.-H.; Brechtel-Hook, G.; Wallace, P.; Baron, A. D. «Evidence for defects in the trafficking and translocation of GLUT4 glucose transporters in skeletal muscle as a cause of human insulin resistance.». J. Clin. Invest., 101, 11, 1998, pàg. 2377-2386. «Enllaç».
* ↑ Lund S, Holman GD, Schmitz O, Pedersen O «Contraction stimulates translocation of glucose transporter GLUT4 in skeletal muscle through a mechanism distinct from that of insulin». Proc. Natl. Acad. Sci. U.S.A., 92, 13, 1995, pàg. 5817–21. PMID: 7597034.