OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anderson Silva de França

Anderson Silva de França (São Paulo, 28 d'agost de 1982) és un futbolista brasiler, que ocupa la posició de migcampista.

## Trajectòria

Comença la seua carrera professional al Nacional Montevideo de l'Uruguai. El 2003 és cedit al Montevideo Wanderers, on destaca i marxa a la lliga espanyola, on marca cinc gols en 30 partits amb el Racing de Santander.
El 2005 és fitxat per l'Everton FC, que suposadament es feia amb els drets comercials i federatius del jugador. El club anglès va trobar que no posseïa el passaport comunitari i que no tenia les condicions per tindre el permís de treballa. Va ser cedit al Màlaga CF per tal d'aconseguir els requeriments. En principi va ser cedit durant sis mesos, però es va allargar a la temporada 06/07.
Finalment, 18 mesos després, és oficialment jugador de l'Everton al gener del 2007. Comença jugant un amistós davant l'Bournemouth, així com un grapat de partits amb l'equip reserva. A finals de la temporada debuta a la Premier League.
El juliol del 2007 s'allarga el seu contracte amb l'Everton, després d'una reeixida gira als Estats Units, però va ser cedit fins a tres cops al Barnsley FC, fins a retornar al conjunt de Liverpool al desembre d'eixe any.
El gener del 2008 és transferit al Barnsley. Amb aquest club hi va guanyar al Liverpool FC a la FA Cup, abans de lesionar-se del lligament encreuat anterior, que li va suposar set mesos fora dels terrenys de joc. Hi retorna al setembre d'eixe any, en partit davant el Southampton.

## Referències

* ↑ «Da Silva could join 'in weeks'». evertonfc.com, 12-12-2006. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2006. [Consulta: 12 desembre 2006].
* ↑ «Da Silva completes Everton signing». evertonfc.com, 02-01-2007. Arxivat de l'original el 8 d'octubre 2007. [Consulta: 3 desembre 2007].
* ↑ «Tykes sign Anderson and Nyatanga». BBC, 31-01-2008. [Consulta: 9 febrer 2008].
* ↑ Anderson injury blow for Barnsley BBC Sport; 3 març 2008
# André Wilhelm

André Wilhelm (Gosselming, Mosel·la, Lorena, 7 de febrer de 1943) és un ciclista francès que fou professional entre el 1969 i el 1984. Combinà el ciclisme en ruta amb el ciclocròs, però va ser en aquesta segona especialitat en la qual aconseguí els principals èxits esportius, destacant tres campionats nacionals de ciclocròs i dues medalles al campionat del món de ciclocròs, de plata el 1973 i de bronze el 1976. El 1969 finalitzà en la darrera posició del 1969

## Palmarès en ruta

* 1967
** Vencedor d'una etapa al Circuit de Lorena
* 1968
** 6è al Tour de l'Avenir
* 1969
** 86è al Tour de França

## Palmarès en ciclocròs

* 1973
** Campió de França de ciclocròs
* 1974
** Campió de França de ciclocròs
* 1979
** Campió de França de ciclocròs

## Enllaços externs

* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Alzamora Club de Futbol

L'Alzamora Club de Futbol és un club de futbol català de la ciutat de Barcelona, al barri de Porta (Nou Barris).
Fou fundat 19 de març de 1948 per un grup d'amics del barri de Porta, actualment al districte de Nou Barris, en aquella data de Sant Andreu de Palomar. En fou el primer president Antonio Boix. El primer camp del club va estar situat al carrer La Selva, que avui ocupa el Damm CF.
El club s'afilià a la federació d'Educación y descanso on jugaven principalment clubs d'empreses. El terreny de joc del club fou adquirit per l'empresa del Doctor Andreu. Aquesta empresa creà un club anomenat AEDA (Agrupación d'Empleados del Doctor Andreu) i el club hi ingressà adoptant aquest nom. Alguns anys més tard el club jugà la final del Campionat de Catalunya d'Empreses on guanyà l'empresa Sant Josep de Terrassa per 3 a 1.
Posteriorment, Ramon Guillén es feu càrrec del club i el va inscriure a la Federació Catalana de Futbol. Al club li cediren un terrens que eren ocupats per la RENFE on es construí l'actual camp de futbol. Aquest camp es convertí en el Camp Municipal de Porta, situat a la zona del Complex Esportiu de Can Dragó.

## Referències

* 1 2 3 «Edició del 8 abril 2008, Página 30 - Hemeroteca - MundoDeportivo.com». [Consulta: 17 desembre 2017].
* ↑ «Edición del Tuesday 24 setembre 1991, Página 33 - Hemeroteca - MundoDeportivo.com». [Consulta: 17 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Web oficial del club Arxivat 2009-12-11 a Wayback Machine.
# Alzamai

Alzamai (en rus Алзамай) és una ciutat de l'óblast d'Irkutsk, a Rússia. Es troba a la vora del riu Toporok, a 510 km al nord-oest d'Irkutsk i a 75 km de Nijneúdinsk.
Alzamai fou fundada el 1899 amb l'obertura d'una estació de tren de la ruta Transsiberià, prop d'un antic poble. El 1955 rebé l'estatus de ciutat.
# Antoni Pascual

Antoni Pascual és el nom dels següents personatges:
* Antoni Pascual i Lleu (Arenys de Mar, 1643 - Vic, 1704) fou bisbe de Vic.
* Antoni Pascual Ribot (Ariany, Mallorca, 1949) és un polític mallorquí d'Unió Mallorquina.
* Antoni Pascual i Cugat (Reus 1858 - La Selva del Camp 1921) va ser un industrial reusenc.
* Antoni Pascual Vallverdú (La Selva del Camp 1834 - Reus 1903) fou alcalde de Reus.
* Antoni Pascual i Carretero (Terrassa 1863 - Barcelona 1928) Arquitecte
* Sebastià Anton Pascual i Inglada (1807 - 1872) Col·leccionista
# Antoni Pascual Ribot

Antoni Pascual Ribot (Ariany, Mallorca, 22 de juny de 1949) és un polític mallorquí, militant d'Unió Mallorquina.

## Trajectòria política

Des de 1988 Antoni Pascual és membre de l'executiva d'Unió Mallorquina, formació de la qual fou secretari general entre 1992 i 1997. És conegut que, a diferència d'altres militants, va ser fidel a Maria Antònia Munar quan el 1993 Gabriel Cañellas la va destituir del càrrec de consellera de Cultura i el PPIB va intentar absorbir Unió Mallorquina.
En març de 2009 fou imputat per presumpta corrupció dins de les actuacions de l'anomenat Cas Peatge.
Al marge de tot això, ha tingut una presència constant en diversos àmbits de la política insular.

### Àmbit municipal

Pascual, empresari de professió, va entrar en política el 1979, quan va ser elegit batle pedani d'Ariany, que aleshores pertanyia al municipi de Petra. Des d'aquest càrrec va lluitar per la independència municipal d'Ariany, que finalment s'aconseguí l'any 1982. Des de les eleccions de 1983 fins a la seva retirada de la política municipal en 2007, Pascual fou batle d'Ariany amb majoria absoluta de regidors, primer com a independent i des de 1988 com a membre d'Unió Mallorquina. Aquesta condició li va permetre també presidir la Mancomunitat del Pla de 1984 fins a 1999.

### Àmbit insular

Antoni Pascual ha estat membre del Consell de Mallorca des de 1991 fins a l'actualitat, en el qual ha ostentat diversos càrrecs:
* De 1991 a 1995: conseller de Serveis Generals i vicepresident.
* De 1995 a 1999: conseller d'Economia i Hisenda.
* De 1999 a 2001: vicepresident primer, conseller de Gestió de béns i serveis, i president de l'Institut de l'Esport Hípic de Mallorca.
* De 2001 a 2003: conseller d'Obres Públiques i Urbanisme.
* De 2003 a 2007: conseller d'Obres Públiques.
* Des de 2007: vicepresident (fins al 2009) i conseller d'Obres Públiques.

### Àmbit comunitari

Ha estat diputat del Parlament de les Illes Balears durant les legislatures 1991-1995, 1995-1999 i 1999-2003. Dimití el 30 de juliol de 1999 i fou substituït per Maximilià Morales Gómez.

## Referències

* ↑ A juicio la cúpula de Carreteras del Consell por el desvío de 45 millones, Diari de Mallorca, 14 de març de 2014
* ↑ UM a l'ull de l'huracà Arxivat 2015-06-19 a Wayback Machine., a anuaris.cat, 2009
* ↑ El fiscal se querella por corrupción contra el vicepresidente del Consell, Diario de Mallorca, 17 de març de 2009
* ↑ Acusan al vicepresidente del Consell por cohecho y malversación, EL Mundo, 27 de març de 2009
* ↑ «Diputats V Legislatura». Arxivat de l'original el 2015-06-18. [Consulta: 18 juny 2015].
# Almeirim (São Tomé i Príncipe)

Almeirim és una localitat de São Tomé i Príncipe. Es troba al districte d'Água Grande, al nord de l'illa de São Tomé. La seva població és de 1.387 (2008 est.). Es troba a la part més al sud-oest del districte i limita amb la capital al nord-est.

## Evolució de la població

Població de Almeirim (2001-2008) :
| 2001 | 2008 |
| 1.217 | 1.387 |

## Referències

* ↑ INE Arxivat 2017-02-09 a Wayback Machine., Evolução da população São-Tomense por localidades, 2001/2007-08
# Amherst (Massachusetts)

Amherst és un poble dels Estats Units a l'estat de Massachusetts. Segons el cens del 2000 tenia 34.874 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Amherst tenia 34.874 habitants, 9.174 habitatges, i 4.550 famílies. La densitat de població era de 485,7 habitants per km².
Dels 9.174 habitatges en un 27% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 36,4% hi vivien parelles casades, en un 10,8% dones solteres, i en un 50,4% no eren unitats familiars. En el 28,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,45 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 12,8% tenia menys de 18 anys, un 50% entre 18 i 24, un 17,2% entre 25 i 44, un 13,4% de 45 a 60 i un 6,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 22 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 40.017 $ i la renda mediana per família de 61.237$. Els homes tenien una renda mediana de 44.795 $ mentre que les dones 32.672$. La renda per capita de la població era de 17.427$. Entorn del 7,2% de les famílies i el 20,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Persones

* Emily Dickinson (1830-1886), poetessa.
* Thomas Herndon (1985), doctorand d'economia a la Universitat d'Amherst que descobrí errors majors en la publicació "Growth in a Time of Debt", dels economistes Carmen Reinhart i Kenneth Rogoff la Universitat Harvard.
* Eric Carle fundà, junt amb la seva dona, en aquesta població el Carle Museum of Picture Book Art.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Amherst». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Amherst». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Amherst

«Amherst» té aquests significats:
* William Amherst, governador general de l'Índia (Bengala) 1823-1828
* Geografia
** Amhesrt, nom antic de la ciutat de Kyaikkami
** Amherst (Colorado)
** Amherst (Maine)
** Amherst (Massachusetts)
** Amherst (Nebraska)
** Amherst (Nova Hampshire)
** Amherst (Nova York)
** Amherst (Ohio)
** Amherst (Texas)
** Amherst (Virgínia)
** Comtat d'Amherst a Virgínia
** Amherst (Wisconsin)
# Aquilegia parviflora

Aquilegia parviflora és una espècie de planta fanerògama que pertany a la família de les ranunculàcies.

## Morfologia

Aquilegia parviflora té les seves tiges de 15 a 45 cm d'alçada, glabres, sense ramificar o ramificades apicalment. Té poques fulles basals, dues ternades i el seu pecíol fa entre 4 a 14 cm; el limbe foliar és per sota subcoriàcia poc pubescent a glabre, per sobre glabre; els folíols laterals generalment sèssils, obliquament obovats, amb dos lòbuls desiguals; el folíol central és obovat a obovat i cuneiforme, entre 1,6 a 3,5 × 1,1 a 2,2 cm, trilobulats i segments amb 2 o 3 dents. Les fulles de tija normalment són absents. Fan inflorescències cimoses de 3 a 6 flors; les bràctees estan separades. Les flors suberectes fan uns 3 cm de diàmetre. El seu pedicel fa entre 2 a 4 cm. Els sèpals que s'estenen són de color porpra blavós o rarament de color blanc, són ovats, de 1,2 a 2,2 x 0,9 a 1,2 cm. Els pètals són de color porpra blavós, suberectes, àmpliament ovades, d'uns 6 mm, l'esperó de la flor fa entre 3 a 5 mm, recte o apicalment lleugerament doblegat. Els estams són més curts que els pètals, tenen unes anteres grogues, oblongues. Els estaminodis són estretament el·líptics, de 5 a 6 mm. Té cinc pistils pubescents glandulars. Els fol·licles fan entre 1,2 a 3,3 cm i els seus estils són persistents d'uns 4 mm. Les llavors fan uns 2 mm. Floreixen al juny.

## Distribució i hàbitat

La distribució natural d'Aquilegia parviflora es troba al nord de província xinesa de Heilongjiang i al Japó, Mongòlia i Rússia (a l'est de Sibèria), en els boscos i en els marges dels boscos entre els 2500 fins als 3500 m.

## Taxonomia

Aquilegia parviflora va ser descrita per Karl Friedrich von Ledebour i publicat a Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de Saint Pétersbourg, Septième Série (Sér. 7) 5: 544, a l'any 1815.

### Etimologia

Aquilegia: nom genèric que deriva del llatí aquila = "àguila", en referència a la forma dels pètals de la qual se'n diu que és com l'urpa d'una àguila.
parviflora: epítet llatí que significa "de flor petita".

## Referències

* 1 2 «Aquilegia parviflora» (en anglès). Flora of China. [Consulta: 19 maig 2020].
* ↑ «Aquilegia parviflora» (en anglès). Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 19 maig 2020].
* ↑ «Aquilegia parviflora» (en anglès). Ipni.org. International Plant Name Index. [Consulta: 19 maig 2020].
* ↑ A Epítets Botànics
* ↑ A Epítets Botànics

## Enllaços externs

* Wu, Zhengyi; Raven, Peter H.; Hong, Deyuan. Science Press i Missouri Botanical Garden Press. Flora of China, Illustrations Volume 6, Caryophyllaceae through Lardizabalaceae (en anglès). 1a, 1 de juny de 2003, p. 279. ISBN 9781930723252 [Consulta: 19 maig 2020].
# Antonio Seguro

Antonio Seguro va ser un compositor de sarsueles que treballà al Teatre Victòria (Barcelona).

## Obres

* 1925, 27 febrer. El diablo verde o la trompeta del juicio. Revista. Llibret de Félix Garzo. Estrenada al teatre Victòria de Barcelona.
* 1927. El paso de Venus o las manchas del sol. Llibret de Félix Garzo. Estrenada al Teatre Talia de Barcelona.
* 1927. Juan sin alma. Llibret de Félix Garzo. Estrenada al Teatre Victòria de Barcelona.
* 1930. El caballero de la sonrisa. Llibret de Félix Garzo. Estrenada al Teatre Victòria de Barcelona.
* 1939. La Costa Brava. Llibret de Rossend Llurba i Antoni Manchón.
* 1948. Papá, quiero ser marquesa. Llibret de José Ramos Martín. Estrenada al Teatre Victòria de Barcelona.

## Referències

* ↑ Arxiu sonor del fox-trot Es el infierno, de la revista El diablo verde,o, la Trompeta del juicio al You Tube.
* ↑ Llibret d'El Diablo Verde al catàleg de la Biblioteca de Catalunya
* 1 2 3 El morenc Félix Garzo, periodista i lletrista, autor de nombroses cançons i comèdies.
* ↑ Listado de teatros: Victoria
* ↑ El bateig turístic de la Costa Brava Arxivat 2016-04-23 a Wayback Machine., El Temps, 27 d'agost de 2013
# Hugh Wolff

Hugh Wolff (París, 21 d'octubre de 1953) és un director d'orquestra nord-americà.
Nascut a França, mentre el seu pare exercia al Servei d'Exteriors nord-americà, Wolff va passar els seus anys primaris a Londres. Va rebre els seus estudis superiors al Conservatori de Harvard i Peabody. Entre Harvard i Peabody, va passar un any a París on va estudiar composició amb Olivier Messiaen i direcció amb Charles Bruck. A Peabody, va estudiar piano amb Leon Fleisher.
Wolff va començar la seva carrera el 1979 com a director d'orquestra de Mstislav Rostropóvitx a l'Orquestra Nacional Simfònica, a Washington, DC El juny de 1985, va ser el primer guanyador del premi "Seaver/National Endowment for the Arts Conductors Award". Va ser director musical de la Filharmònica del nord-est de Pennsilvània de 1981 a 1986. A continuació, Wolff va exercir com a director musical de l'Orquestra Simfònica de Nova Jersey des de 1986 fins a 1993. Des de 1988 fins a 1992, Wolff va ser director principal de Saint Paul Orquestra de Cambra i després va exercir de director musical des del 1992 fins al 2000. Va ser director principal del Festival de música "Grant Park" des del 1994 fins al 1997.
A Europa, Wolff va ser director titular de l'Orquestra Simfònica de la Radio de Frankfurt (que va canviar el seu nom alemany de Radio-Sinfonie-Orchester Frankfurt a "hr-Sinfonieorchester" el 2005) des del 1997 fins al 2006. Des del setembre del 2017 ha estat el director titular de l'orquestra nacional de Bèlgica.
Wolff ha gravat àmpliament per a Teldec, Sony i altres, ha estat nominat tres vegades per a un Grammy i ha guanyat dues vegades el Premi Clàssic de Cannes. La seva discografia inclou les simfonies completes de Beethoven amb l'Orquestra de la Ràdio de Frankfurt. Com a director d'orquestra ha acompanyat enregistraments de Rostropovich, Yo-Yo Ma, Joshua Bell, Hilary Hahn, Jean-Yves Thibaudet, Dawn Upshaw, Thomas Hampson, Jennifer Larmore i el guitarrista de jazz John Scofield. Wolff també és director d'orquestres i ensenya direcció d'orquestra al Conservatori de Música de Nova Anglaterra a Boston, Massachusetts.
Wolff viu a Boston amb la seva dona, l'arpista i compositora Judith Kogan. Tenen tres fills.

## Referències

* ↑ Allan Kozinn (1 de febrer de 1989). "Hugh Wolff creua Hudson per fer el seu debut filharmònic". The New York Times. Recuperat el 2 d'abril de 2016.
* ↑ Tim Page, "Un feliç retorn per a Wolff i el NSO".The Washington Post, 10 d'octubre de 2003. [enllaç mort]
* ↑ Rosenblum, Ira (1 de febrer de 1987). "Hugh Wolff va a realitzar un concert amb el mentor Rostropovich com a solista". The New York Times. Recuperat el 2 d'abril de 2016.
* ↑ Henahan, Donal (23 de novembre de 1988). "Conductes de Hugh Wolff". The New York Times. Recuperat l'11 d'octubre de 2018.
* ↑ Anderman, Joan (13 d'octubre de 2009). "El nen als salons". El Globus de Boston. Recuperat el 8 d'octubre de 2018.
# Indígena

El terme indígena no té una definició estàndard, universal ni fixa. No obstant això, s'han elaborat proposicions acceptades amplament, per organitzacions internacionals importants com ara les Nacions Unides, l'Organització Internacional del Treball i el Banc Mundial.
D'aquestes definicions, una definició contemporània de "poble indígena" té diversos criteris que tenen com a propòsit incloure als grups culturals (i llurs descendents) que tenen una continuïtat històrica o una associació amb una regió en particular, una secció d'una regió, o que, en temps antics o actualment habiten una regió que:
   * abans de ser colonitzada o annexada; o
   * al costat d'altres grups culturals durant la formació d'una nació-estat; o
   * de manera independent o aïllada de la influència de la nació-estat que declara tenir-ne control governamental;
i que, a més
   * han mantingut, almenys en part, les seves característiques lingüístiques, culturals i socials/organitzacionals distintives, i en fer-ho, romanen diferenciats, en cert grau, de la resta de les poblacions que l'envolten i de la cultura dominant de la nació-estat.
Als criteris que s'han esmentat abans, generalment s'hi inclou:
   * pobles que s'autoidentifiquen com a poble indígena, i els reconeguts com a tals per altres grups.
Altres termes relacionats per referir-se als grups indígenes són: aborígens, pobles natius, primers pobles, quart món, primeres nacions i pobles autòctons. El terme "pobles indígenes" es prefereix als altres, com a terme neutral quan els altres termes han adquirit una connotació negativa o pejorativa per causa del seu ús en el passat. El terme "pobles indígenes" és el terme promogut per les Nacions Unides i les seves organitzacions subsidiàries.

## Grups indígenes arreu del món

* Pobles indígenes d'Amèrica (també anomenats "amerindis")
** Amerindi nord-americà
** Pobles indígenes mexicans
* Pobles indígenes de l'Àfrica
* Pobles indígenes de l'Àsia
* Pobles indígenes d'Europa
* Pobles indígenes d'Oceania

## Vegeu també

* Dia Internacional dels Pobles Indígenes del Món
* ONPIA, Organització de les Nacions i Pobles Indígenes en l'Argentina
* Poble aïllat
Viccionari
# Icel Marcià

Icel Marcià (en llatí Icelus Marcianus) fou un llibert de Galba arrestat per Neró quan el seu antic amo es va rebel·lar, però que el va deixar en llibertat quan la revolta es va estendre a tota la ciutat de Roma.
Icel se'n va anar a Clunia a Hispània, quan encara no s'havia trobat el cos el cos de Neró, on es va assabentar de la proclamació de Galba per l'exèrcit i el senat el mateix any 68, que tot seguit el va fer cridar i li va donar el rang d'equites i l'anell daurat, amb l'addició honorifica de Marcià al seu antic nom, i el va posar entre els membres del seu consell.
Va donar suport al prefecte pretorià Corneli Lacó i amb ell es va oposar a l'adopció d'Otó. Icel, Corneli Lacó i el cònsol Tit Vini eren els més influents dels consellers de Galba. Després de la mort de Galba fou executat per ordre d'Otó, segons expliquen Tàcit i Suetoni.

## Referències

* ↑ Icelus, Marcianus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 559
# Iniciativa pol Asturianu

Iniciativa pol Asturianu (Iniciativa per l'asturià en català) és un col·lectiu creat el 2011 que treballa per la normalització de l'idioma asturià i pel reconeixement dels drets lingüístics dels seus parlants.
L'àmbit d'actuació de l'organització és el territori de la comunitat autònoma d'Astúries, encara que col·labora amb altres organitzacions del domini lingüístic asturlleonès en els llocs on és llengua pròpia a més d'establir contactes internacionals que suposin un reconeixement i suport a l'idioma. Aquesta associació, busca implantar l'ús de l'asturià en àmbits nous a través d'accions concretes que permetin arribar a acords amb entitats de tota classe. Així, busca acords, però també fa ús de campanyes reivindicatives en les situacions que considera necessari.

## Referències

* ↑ «Se presenta Iniciativa pol Asturianu, con el objetivo de normalizar socialmente la llingua» (en castellà). La Nueva España.
* ↑ «Iniciativa pol Asturianu denuncia que el Ayuntamiento rechazó una petición suya por estar escrita en este idioma» (en castellà). El Comercio, 15-05-2013.
* ↑ «Iniciativa pol Asturianu acusa a la TPA de obligar a sus redactores a castellanizar términos en asturiano» (en castellà). 20 minutos, 28-02-2013.

## Enllaços externs

* Iniciativa pol Asturianu - Lloc web oficial
* Carballeira, Enrique «Entrevista a Vítor Suárez, promotor de Iniciativa pol asturianu» (en asturià). El Comercio, 18-02-2012.
# IV Festival Mundial de la Joventut i els Estudiants

El Quart Festival Mundial de la Joventut i els Estudiants va tenir lloc durant agost de 1953 a Bucarest, capital de la llavors República Popular de Romania. Organitzada per la Federació Mundial de la Joventut Democràtica (FMJD), la quarta edició del seu festival va reunir a prop de 30.000 joves representants de 111 països sota el lema "No! Nostra generació ja no servirà a la mort i la destrucció!"
La IV edició del Festival va tenir per objecte principal denunciar l'ona anticomunista que es vivia per aquest estiu boreal de 1953, amb la Guerra Freda en un dels seus punts més àlgids. En la República Federal Alemanya havia estat crivellat Philipp Müller, militant comunista i delegat a l'edició anterior del FMJE i menys de dos mesos abans de començar la quarta edició, al juny de 1953, havien estat executats en la cadira elèctrica Ethel i Julius Rosenberg, acusats d'espionatge comunista.
El context internacional també era tibant; la Guerra de Corea no havia arribat a la seva fi i a Vietnam i Algèria es lliuraven guerres d'Independència contra l'ocupació francesa. En aquest marc el Festival i els seus preparatius es van convertir en poderoses manifestacions contra la guerra, precisament en un país on s'estima que al voltant de 140.000 persones van perdre la vida combatent a l'Alemanya nazi.

## Vegeu també

* Festival Mundial de la Joventut i els Estudiants
* Federació Mundial de la Joventut Democràtica