OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Font de Pirene

La font de Pirene era una font que es trobava a l'Acrocorint, l'acròpoli de Corint, segons diu Pausànias, que la descriu, i explica que estava guarnida amb marbre blanc. Diu que hi havia unes habitacions, com a coves, des d'on sortia l'aigua cap a la font a l'aire lliure, molt bona per a beure. Diu també que els corintis hi submergien el bronze candent en aquesta aigua per temperar-lo.
En aquesta font, Bel·lerofont va trobar al cavall Pegàs que hi estava bevent. La font portava el nom de la nàiade Pirene, que va unir-se a Posidó i va ser mare de dos fills, Leques i Cèncrias, els herois epònims dels dos ports de Corint. Però Àrtemis va matar involuntàriament el seu fill Cèncrias, i Pirene, amb un profund dolor, va posar-se a plorar tan intensament, que es va transformar en font, a l'Acrocorint. Els corintis havien construït un petit santuari al costat on deixaven coques de mel en temps de sequera i al començament de l'estiu. Aquesta font estava també consagrada a les muses.
Pausànias explica que "la font, diuen que va ser el regal d'Asop a Sísif, fundador de Corint. Sísif sabia que Zeus havia raptat Egina, filla d'Asop, però es va negar a donar informació al déu abans que aquest no regalés un brollador a Acrocorint".

## Referències

* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 3, 3
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 3, 2-3; 5, 1
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 439. ISBN 9788496061972.
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 5, 1
# Fomiónkovo

Fomiónkovo (en rus: Фомёнково) és un poble de l'óblast de Volgograd, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 92 habitants. Pertany al districte de Jírnovsk.

## Referències

* ↑ Почвенная карта России
* ↑ «Минх, Александр Николаевич. Историко-географический словарь Саратовской губернии / Сост. А. Н. Минх. — Саратов, 1898—1902. — 5 т. — Прил. к Трудам Саратовской ученой архивной комиссии. Т. 1 : Южные уезды: Камышинский и Царицынский. Вып. 3 : Лит. Л — Ф / сост. А. Н. Минх; печ. под наблюд. С. А. Щеглова. — 1901. — С 557—1094 с., 17 л. к. C. 935—937». Arxivat de l'original el 2016-11-08. [Consulta: 28 setembre 2016].
# Fomínitxi

Fomínitxi (en rus: Фоминичи) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Vorónej, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 38 habitants.

## Referències

* ↑ Село Бобяково на карте
* ↑ Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Воронежской области
* ↑ Расстояние от Анны до Бобякова
# Ferran Escrivà i Cantos

Ferran Escrivà i Cantos (Sagunt, 10 d'octubre de 1905 - Madrid, 24 de febrer de 1977), fou un pintor i dibuixant valencià. Políticament implicat, va ser un dels signants de les Normes de Castelló de 1932.

## Estudis

Va estudiar Dret i Filosofia i Lletres a les universitats de Madrid i Barcelona, un període en què va freqüentar diverses acadèmies d'art.
Un cop acabat els estudis entra a treballar com a jutge municipal a l'Audiència de València, però poc temps després va abandonar el càrrec per poder dedicar-se plenament a la seua vocació artística.
L'any 1932 va ser una de les 47 personalitats del món cultural signants de les Normes de Castelló, que recollien les 34 regles ortogràfiques que configuraven «un sistema ortogràfic unitari» per al valencià.

## Guerra Civil

Durant la guerra civil espanyola va col·laborar amb la CNT-FAI en la realització de nombrosos cartells i vinyetes propagandístiques. L'any 1937 va exposar la seva obra «Treva» al Pavelló de la República dins l'Exposició Internacional de París.
Va ser president del Sindicat de Professions Liberals de la CNT valenciana. Va formar part del consell de redacció de la revista d'acció cultural Libre Studio, vinculada a la CNT i dirigida per Higinio Noja Ruiz. La revista només es va publicar entre desembre de 1936 i novembre de 1938, a València.
Al finalitzar la contesa va viatjar per diferents països llatinoamericans. Quan torna a València es va dedicar a la docència, impartint classes d'Història d'Art Contemporani a l'Escola Sant Carles de València. També va formar part de l'Instituto Diego Velázquez del CSIC.

## Darrer període

El seu estil cal ubicar-lo en l'art abstracte del qual era un apassionat defensor. Va participar el 1955 al Congrés d'Art Abstracte celebrat al Palau de la Magdalena de Santander. Entre les seues pintures més importants destaquen la decoració del Saló de Cent de l'Ateneu de València, els murals de l'Instituto de Cultura Hispánica, i els del Salón España al Hall of Fame del International College of Surgeon de Chicago.
Va estar casat Empar Palacios i Escrivà, també pintora amb qui tingueren quatre filles: María Amparo, Victoria, María Dolores i Maria Fernanda.
Va publicar «Constantes estructurales de la pintura» (1966).
Quan va morir, el Cercle de Belles Arts de València li va dedicar una gran exposició retrospectiva.

## Referències

* ↑ MAAC. «Fitxa biogràfica de Ferran Escrivà». Memòria Valencianista. Fundació Josep Irla, 2014. Arxivat de l'original el 6 d’octubre 2014. [Consulta: 5 octubre 2014].
# Flexió esbiaixada

La flexió esbiaixada és un tipus de sol·licitació d'una biga o un prisma mecànic sotmès a un moments flectors amb una component diferent de zero sobre les dues direccions principals de tal manera que la direcció de la fibra neutra no coincideix amb cap pla principal d'inèrcia. També es diu que una secció es troba en un estat de flexió esbiaixada quan no es coneix a priori la direcció de la fibra neutra.

## Referències

* ↑ «Flexió esbiaixada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Capítol 6, Análisis de la sección en flexión. Hormigón Armado y pretensado (Concreto reforzado y preesforzado), edició del 2007. Enrique Hernández Montes et al. Dipòsit legal: GR-2975/2007 Edició electrònica (en castellà)
* ↑ Capítol 17, Flexión esviada. Hormigón Armado, 14a ed. basada en l'EHE. Pedro Jiménez Montoya et al. ISBN 84-252-1825-X (en castellà)
# Fonts d'Agullet

Les Fonts d'Agullet són unes fonts del terme municipal de la Torre de Cabdella (antic terme de Mont-ros), del Pallars Jussà, dins del territori del poble de Mont-ros.
Està situada a 2.225 m d'altitud, molt enlairada al nord-est del poble de Mont-ros, al vessant sud-occidental del Tuc de la Cometa. Són a l'origen del barranc de Riuferreres.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Franck Signorino

Franck Eddy Signorino (Nogent-sur-Marne, Val-de-Marne, 19 de setembre de 1981) és un futbolista professional francès, que ocupa la posició de defensa.

## Trajectòria

Realitza el seu debut professional a les files del FC Metz, amb qui puja el 2003 a la Ligue 1. El 2005 recala a les files del FC Nantes Atlantique.
El 2007, quan el Nantes perd la categoria, diversos clubs europeus mostren el seu interès pel defensa, que finalment fitxaria pel Getafe CF. A causa d'una lesió, no debutaria en Lliga fins a mitjans de desembre del 2007.
Una nova lesió el va mantindre inèdit la campanya 08/09. El gener del 2010, és cedit al FC Cartagena, de Segona Divisió.

## Referències

* ↑ Signorino signs Getafe deal; UEFA.com, 1 agost 2007

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Exhort

Exhort, en el camp del dret i justícia, és una petició que fa un jutge a altre del mateix grau per notificar quelcom a quidam fora de la jurisdicció del primer i dintre de la del segon.
A tal petició s'hi pot negar aquest segon jutge sense que generi cap problema oficial, tan sols l'endarreriment del poder judicial de l'Estat i la possible incapacitat de finalitzar un cas de qualsevol mena.
Normalment, les persones civils que reben una notificació d'exhort són convocades com a testimonis, pel regular oculars, del fets; això no obstant, també poden ésser amb total normalitat denunciants o denunciats que, sense fugir de la justícia necessàriament, viuen fora del terme juridic (jurisdicció) del primer jutge.
# Fang La

    En aquest nom xinès, el cognom és Fang.
Fang La :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 方臘 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 方腊 |
| Mandarí |
| Mandarí | Pinyin: | Fāng Là |
| | Wade-Giles: | Fang La |
Fang La (mort el 1121) va ser un líder revoltat que va viure durant la Dinastia Song. També se'l presenta com un dels antagonistes i l'enemic mortal dels 108 bandits Liangshan en l'èpic conte xinès Marge d'Aigua.

## Biografia

Fang era un nadiu de Shezhou (en l'actualitat Comtat She (Anhui)). No obstant això, alguns afirmaven que era de Qingxi, Muzhou (avui en dia Comtat Chun'an, Hangzhou). En el 1120, Fang va liderar una revolta contra la Dinastia Song en el Llogaret Qixian de Shezhou. Altres afirmen que va començar una revolta en el Llogaret Wannian, Comtat Chun'an. Les forces de Fang conqueriren Hangzhou i posteriorment va prendre el control sobre parts de l'actual Jiangsu, Zhejiang, Anhui i Jiangxi, amb un total de 52 comtats i sis divisions administratives.
En el 1121, la cort imperial va enviar al general Wang Yuan a dirigir un exèrcit per sufocar la revolta. Un subordinat de Wang, Han Shizhong, es va disfressar i es va infiltrar en Qingxi, capturant a Fang. Més tard, Xin Xingzong, tutor general de Zhongzhou, va dirigir el seu exèrcit per bloquejar la ruta d'eixida de Qingxi i va prendre el control de Qingxi. Fang i 52 dels seus subordinats foren capturats i acompanyats a la ciutat capital de Kaifeng pel general Tong Guan. Quatre mesos més tard, Fang va ser ajusticiat a Kaifeng per càrrecs de traïció a la pàtria.
Entre el 1132-1133 o més tard la revolta va ser relacionada al maniqueisme. Tot i no tenir una connexió original, en la consciència pública i històrica es va confondre amb els disturbis de Taizhou de l'abril-juny del 1121, on el maniqueisme es va estendre.

## Referències

* ↑ Ter Haar, The White Lotus Teachings in Chinese Religious History, p.49-52
* La revolta de l'ullal (xinès)
* Song Jiang i la revolta de l'ullal Arxivat 2009-10-05 a Wayback Machine. (xinès)

## Enllaços externs

* Baidu Baike (xinès)
# Frerin

El nan Frerin és un personatge fictici del legendarium de l'escriptor britànic J. R. R. Tolkien, esmentat únicament en els apèndixs de la seva novel·la El Senyor dels Anells. Frerin era el segon fill de Thrain, germà menor de Thorin Escut de Roure, el protagonista d'El Hòbbit.
Frerin va néixer en el regne d'Erèbor l'any 2751 TE, i fou el segon fill del rei Thrain, germà menor de Thorin Escut de Roure i germà gran de Dís. Era, per tant, com els seus germans, net del rei Thrór, i oncle de Fili i Kili. Va viure a la Muntanya Solitària fins que va haver de fugir d'allí al costat dels seus germans quan Erèbor va ser ocupada pel drac Smaug l'any 2770 TE per reunir-se més al sud amb el seu pare i altres nans supervivents.
Frerin lluità al costat de Thorin a la batalla d'Azanulbizar (2799 TE) contra Azog el Profanador i les seves forces. El primer atac de l'avantguarda dels nans, conduït pel mateix Thráin, va ser rebutjat pels orcs, que eren massa, fins a un bosc prop del Llac Mirall, sota la porta oriental de Khazad-dûm. Allà va morir Frerin en una edat jove, el seu parent Fundin i molts altres nans de la Casa de Durin.

## Referències

* ↑ Tyler, J. E. A.. The Tolkien companion (en anglès). Avenel, N.J.: Gramercy Books, 1976, p. 184. ISBN 0-517-14648-7.
* 1 2 3 4 Foster, 2003, «Frerin».
* 1 2 Tolkien, 1987, III. El pueblo de Durin.

## Bibliografia

* Foster, Robert. John Howe (il.). Guia completa de la Terra Mitjana. Barcelona: Minotaure. ISBN 978-84-450-7428-2.
* Tolkien, J. R. R.. El Senyor dels Anells: Apèndixs. Capellades: Minotaure. ISBN 84-450-7070-3.
# Fres

Fres (grec Φρές) és un municipi a l'interior de l'illa grega de Creta, a la prefectura de Khanià. Té 1.122 habitants (cens del 2001) i una àrea de 5.381 hectàrees.
# Casa de Cultura de Girona

La Casa de Cultura és un edifici a la ciutat de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'antic hospici, convertit actualment en centre cultural, fou edificat entre 1776 i 1785 segons el projecte de l'arquitecte castellà Ventura Rodríguez. Rodríguez, un dels màxims exponents de l'academicisme, un cop allunyat de la cort, fou autor del Col·legi de Cirurgia de Barcelona (1762-64), seu de l'actual Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya, i de l'Hospici d'Olot (1779-84), a més del de Girona. La institució havia estat fundada el 1763 pel noble Ignasi de Colomer i de Cruïlles, i ampliada notablement pel bisbe Tomàs de Lorenzana, que encarregà a Rodríguez la construcció d'aquest gran casal.
Aquest edifici segueix el model institucionalitzat d'hospici, amb planta quadrangular tancada, patis interiors i església a l'eix, caracteritzat per una gran sobrietat ornamental, trencada només per la portalada rococó de la façana principal, on figura l'escut del fundador. Malauradament, els esgrafiats curvilinis de la restauració feta el 1957 han atenuat la marcada horitzontalitat de l'edifici.

## Referències

* 1 2 «Casa de Cultura». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Casa de Cultura de Girona, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Squalius illyricus

Squalius illyricus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 25 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Albània i Croàcia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Muus, B.J. i P. Dahlström, 1968. Süßwasserfische. BLV Verlagsgesellschaft, Múnic, Alemanya. 224 p.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sombrero

Sombrero és una pel·lícula musical estatunidenca de Norman Foster estrenada el 1953.

## Argument

A Columba, Mèxic, Pepe Gonzales realitza la seva entremaliadura anual de pintar bigotis en les fotografies de les concursants de bellesa de la ciutat per protestar per l'exclusió de Maria, una bonica dona que viu a prop del riu. Aquella nit, Alejandro Castillo visita Maria, el seu amor secret. Mentrestant, Pepe decideix convertir-se en un heroi i tracta de recuperar els ossos de Rómulo Balderas del cementiri de Milpa Verde. Allà coneix Eufemia Calderón. A Mèxic, Rubén se sent atret per Lola, la germana del torero Gitanillo de Torrano.

## Repartiment

* Ricardo Montalban: Pepe Gonzales
* Pier Angeli: Eufemia Calderon
* Vittorio Gassman: Alejandro Castillo
* Yvonne De Carlo: Maria
* Cyd Charisse: Lola de Torrano
* Rick Jason: Ruben
* Nina Foch: Elena Cantu
* Kurt Kasznar: Pare Zacaya
* Walter Hampden: Don Carlos Castillo
* Thomas Gomez: Don Homero Calderon
* José Greco: Gitanillo de Torrano
* John Abbott: Don Daniel
* Andrés Soler: Little Doctor
* Fanny Schiller: Doña Fela
* Luz Alba: Rosaura
* Tito Novaro: Napoleon Lopez
* Alfonso Bedoya: Don Inocente

## Referències

* ↑ «Sombrero». The New York Times.
Viccionari
# Bütgenbach

Bütgenbach és un municipi belga de la província de Lieja a la regió valona i a la Comunitat Germanòfona de Bèlgica al marge del riu Warche. El 2009 tenia uns 5684 habitants.

## Història

El primer esment de Bütgenbach data de l'època carolíngia quan era una dependència de la cort de Büllingen. El primer esment escrit data del 1130 en un document de l'abadia de Malmedy. De 1200 a 1214 pertanyia a l'aleshores comte de Luxemburg i més tard, per aliança matrimonial al ducat de Limburg.
El 1237, els duc de Limburg van ordenar la construcció d'un castell fortificat al costat septentrional del poble, a un promontori al Warche. Aleshores es parlava del Hof Bütgenbach que comprenia Berg, Elsenborn, Faymonville, Nidrum, Sourbrodt i Weywertz. El 1265 escaigué per herència la casa de Falkenburg que posseïa també Monschau i més tard Sankt-Vith. Després el feu va passar al comtat de Vianden i a la casa de Nassau. Fins avui, el monarca dels Països Baixos sempre té el títol de Senyor de Bütgenbach.
Des de 1503 la casa de Nassau va donar Bütgenbach com feu als von Rolhausen. El 1689, l'exèrcit de Lluís XIV va destruir el castell i el 1795 les tropes revolucionàries van annexar Bütgenbach i tot el ducat de Luxemburg. Els francesos van destruir els restes del castell que van servir per a la construcció de moltes cases al poble.
Després del Congrés de Viena el 1815, Bütgenbach passà sota domini prussià. El 1893, els prussians van construir una caserna i un ferrocarril a Elsenborn. Després del tractat de Versalles (1919) va escaure a Bèlgica i l'exèrcit belga va recuperar les instal·lacions militars a Elsenborn. El 1920 el territori va dividir-se en quatre municipis independents: Bütgenbach, Elsenborn, Faymonville i Robertville.
El 1940, l'Alemanya Hitleriana va tornar a annexar-se el municipi. Durant la batalla de les Ardenes el 1944, el general Eisenhower ha establir el seu quarter general uns dies a Bütgenbach. El 1945 el municipi tornarà a ser belga.

## Economia

L'activitat major de Bütgenbach és el turisme. Al costat d'això, la presència militar a Elsenborn és una font d'ingressos important, tant com una sèrie de pimes.

## Nuclis

* Bütgenbach
* Elsenborn
* Berg
* Küchelscheid-Leykaul
* Nidrum
* Wywertz

## Punts d'interès turístic

* El pantà de Bütgenbach
* L'església de Sant Esteve de 1932 (arquitecte Henry Cunibert)
* Els narcisos botànics a la vall del Warche i del Holswarche
* Els senders turístics al pantà, la selva i les valls dels rius
* Els aiguamolls de Hohes Venn o Hautes Fagnes
* ↑ «Registre de la població». Arxivat de l'original el 2009-10-07. [Consulta: 13 novembre 2009].
# Bütün Kapılar Kapalıydı

Bütün Kapılar Kapalıydı (en turc, Totes les portes estaven tancades) és una pel·lícula turca del 1990 dirigida per Memduh Ün i protagonitzada per Aslı Altan i Uğur Polat.

## Argument

La pel·lícula tracta sobre l'alienació de Nil, que va passar sis anys a la presó i va ser torturat, per l'ordre posterior al cop d'estat a Turquia de 1980.

## Repartiment

* Uğur Polat - Ateş
* Ali Uyandıran - Enis
* Dilek Pakalın - Banu
* Aslı Altan - Nil
* Musa Uzunlar - Suat
* Nazan Diper - Ayten
* Metin Belgin - Vural
* Nalan Sayar - Özlem
* Sabahat Işık - la mare de Nil (veu. Güler Ökten)
* Eray Özbal - Erkan
* Tülin Erdost - Hanife
* Memduh Ün - Doktor
* Nevval Sevindi
* Memduh Ünsal - Muzaffer
* Yaşar Kutbay - Sivil polis
* Tahsin Özay - Sivil polis
* Banu Özdemir - Damla
* Ömer Doruk Kaftancı - Burak
* Emine Vilma Arapkirli - Cemile
* Nazır Ersun - Tülin
* Nihal Sarıer - Nihal

## Recompenses

* Festival Internacional de Cinema d'Ankara de 1990, Premi "2n Millor Pel·lícula", Memduh Ün
* 1990 Festival Internacional de Cinema d'Ankara, Premi al "Millor guió", Süheyla Acar Kalyoncu
* 1990 Festival Internacional de Cinema d'Ankara, Premi "Millor Fotografia", Ertunç Şenkay
* 1990 Festival Internacional de Cinema d'Ankara, Premi "Millor Muntatge", Memduh Ün
* 1990 Festival Internacional de Cinema d'Ankara, Premi "Actor prometedor", Uğur Polat
* 1990 Festival Internacional de Cinema d'Ankara, Premi "Actriu Promesa", Aslı Altan
* Festival Internacional de cinema d'Antalya de 1990, Premi al "Millor guió", Süheyla Acar Kalyoncu

## Referències

* ↑ Bütün Kapılar Kapalıydı a sinemalar.com
* ↑ Bütün Kapılar Kapalıydı a tsa.org
* ↑ Bütün Kapılar Kapalıydı a sinematurl.com

## Enllaços externs

* Bütün Kapılar Kapalıydı a YouTube
# Cases Pecher

Les Cases Pecher és una obra eclèctica de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, de planta i pis. Hi ha una distribució simètrica de les obertures, amb un cos central lleugerament sobresortint, on hi ha l'espai que originàriament degué ser l'accés principal, actualment ocupat per una finestra ovalada. Al primer pis hi ha un balcó i a la part superior un coronament esglaonat amb un escut en relleu que mostra una àliga de dos caps coronada, damunt d'un fris de garlandes. La resta d'obertures de la façana, tres a cada banda en els dos pisos, són d'arc escarser. És remarcable l'ús decoratiu del maó vist en la decoració de les obertures, així com en la separació dels pisos i en el coronament, on és el material predominant (arcuacions cegues, barana i cos central), combinat amb la ceràmica vidriada verda.

## Referències

* ↑ «Cases Pecher». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2018].
# Casernes de Hyde Park

Les Casernes de Hyde Park de Sydney (Austràlia) són un espai de memòria que forma part de la xarxa "Historic Houses Trust" que agrupa diversos edificis històrics de l'estat australià de Nova Gal·les del Sud. L'edifici de les casernes, construït el 1819, té una història lligada a les diverses onades migratòries que van arribar a Austràlia des del segle xix. Actualment les Casernes de Hyde Park són un museu que mostra la història de l'espai relacionada amb la immigració.

## Història

En un inici, les casernes foren destinades a acollir els convictes britànics que s'enviaven a Austràlia; posteriorment van ser el punt d'arribada dels grups de dones joves que arribaren d'Europa per a colonitzar el país; més tard van servir d'asil per a dones grans i desvalgudes; i finalment es convertiren en seu del tribunal i en oficines del govern de Nova Gal·les del Sud. Actualment les Casernes de Hyde Park són un museu que mostra la història de l'espai relacionada amb la immigració.
Des que el 1770 el capità James Cook de l'armada britànica va desembarcar a les costes australianes, onades de migrants van arribar a aquesta illa habitada per aborígens des de 40.000 anys abans. Inicialment s'hi instal·laren presons per a convictes britànics i hi anaren colons per explotar els recursos naturals de la zona. Es poden traçar quatre grans moments migratoris cap a Austràlia: les grans campanyes dels cercadors d'or de meitat del segle xix, les migracions d'inici del segle xx, l'arribada d'europeus després de la Segona Guerra Mundial, i la immigració política i econòmica de persones d'arreu del món des de la dècada del 1970 fins avui.

## Referències

* 1 2 3 «Casernes de Hyde Park». Memorial Democràtic. Gencat. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2016. [Consulta: 7 gener 2017].