OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Wignicourt

Wignicourt és un municipi francès situat al departament de les Ardenes i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 66 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Wignicourt era de 66 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 8 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 47 habitatges, 27 eren l'habitatge principal de la família, 14 eren segones residències i 6 estaven desocupats. Tots els 41 habitatges eren cases. Dels 27 habitatges principals, 25 estaven ocupats pels seus propietaris, 1 estava llogat i ocupat pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 3 en tenien tres, 8 en tenien quatre i 15 en tenien cinc o més. 20 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 10 habitatges hi havia un automòbil i a 14 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Wignicourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 8 | 45 a 49 | 4 |
| 8 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 12 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 45 persones, 32 eren actives i 13 eren inactives. De les 32 persones actives 30 estaven ocupades (21 homes i 9 dones) i 2 estaven aturades (2 dones i 2 dones). De les 13 persones inactives 3 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials i 1 d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una fusteria.
L'any 2000 a Wignicourt hi havia 3 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 267 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Wignicourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Wignicourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Xavier Duran Soler

Xavier Duran Soler (1962) és llicenciat en Econòmiques, màster en Màrketing i Gestió esportiva, ocupa diversos càrrecs directiu en organismes nacionals i internacionals dedicats a les activitats subaquàtiques.
Bussejador fins al 1996, va destacar com a especialista en busseig tècnic i esportiu en aconseguir les 3 estrelles que és la màxima categoria que atorguen la Federació Espanyola i la Confederació Mundial d'Activitats Subaquàtiques. El 1998 va entrar a la Federació Catalana d'Activitats Subaquàtiques com a responsable de l'organització tècnica de l'Escola Catalana d'Activitats Subaquàtiques, un any després va passar a ser el vicepresident primer i finalment president del 2002 al 2006 i el mes de novembre d'aquell mateix any va guanyar la Presidència de la Federació Espanyola d'Activitats Subaquàtiques. També des del 2006 és membre del Comitè de Medi Ambient del Comitè Olímpic Espanyol, del 2009 al 2013 ha estat president esportiu de la Confederació Mundial d'Activitats Subaquàtiques i des del 2013 n'és el vicepresident, i del 2010 al 2013 ha estat president de la Unió Iberoamericana de Federacions d'Activitats Subaquàtiques, a partir del 2013 n'ocupa la Vicepresidència.

## Referències

* ↑ «Federación Española de Deportes Subaquáticos (FEDAS)».
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Wilhelmkleinita

La wilhelmkleinita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la lazulita. Rep el seu nom de Wilhelm Klein (1889-1939), cap de mines a Namíbia, qui va realitzar la primera col·lecció sistemàtica de minerals de la mina Tsumeb.

## Característiques

La wilhelmkleinita és un arsenat de fórmula química ZnFe3+ 2(AsO₄)₂(OH)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1997. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la wilhelmkleinita pertany a «08.BA: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ sobre 1:1» juntament amb els següents minerals: ambligonita, montebrasita, tavorita, triplita, zwieselita, sarkinita, triploidita, wagnerita, wolfeïta, stanĕkita, joosteïta, hidroxilwagnerita, arsenowagnerita, holtedahlita, satterlyita, althausita, adamita, eveïta, libethenita, olivenita, zincolibethenita, zincolivenita, auriacusita, paradamita, tarbuttita, barbosalita, hentschelita, latzulita, scorzalita, trol·leïta, namibita, fosfoel·lenbergerita, urusovita, theoparacelsita, turanita, stoiberita, fingerita, averievita, lipscombita, richel·lita i zinclipscombita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Tsumeb, que es troba a la regió d'Otjikoto, a Namíbia. Aquest indret, la seva localitat tipus, és l'únic lloc on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Wilhelmkleinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r octubre 2017].
# Ximena Díaz

Ximena Díaz o Donya Ximena (cap al 1046 - 1116) fou l'esposa de Rodrigo Díaz de Vivar El Cid, princesa de València entre 1093 i 1102. Era filla del comte d'Astúries don Diego Rodriguez de las Astúries (cap al 1034) i de la comtessa Donya Cristina Fernández.
Es va casar el juliol de 1074 amb Rodrigo Díaz de Vivar, El Cid, com política d'apropament entre els nobles d'Alfons VI de Castella. Amb El Cid, Ximena tingué tres fills:
* Cristina Rodríguez (cap al 1075 - ?) casada en segones núpcies amb Ramir Sanxes. Donya Elvira en el Cantar del Mío Cid
* Diego Rodríguez (cap al 1076 - 1097) mort amb 19 anys a la batalla de Consuegra
* Maria Díaz de Vivar (cap al 1077 - 1105) casada en segones núpcies amb Ramon Berenguer III, comte de Barcelona. Doña Sol en el Cantar del Mío Cid.
A la mort del Cid, el 1099, sostingué el Setge de Balansiya enfront dels atacs almoràvits amb l'ajut del seu gendre Ramon Berenguer III, però finalment no pogué mantenir València. El 1102, la ciutat de València fou ocupada per Yusuf Mazdali ibn Banlunka i Ximena i la població foren escoltats per l'exèrcit d'Alfons VI de Lleó, cosí seu. Donya Ximena es va retirar al monestir de San Pedro de Cardeña, on va morir el 1115.
Fou enterrada al costat del Cid a Sant Pedro de Cardeña. El 1921 es traslladaren les seves restes a la Catedral de Burgos, on reposen definitivament.

## Enllaços externs

* Arbre genealógic de la familia de Ximena
* Genealogía de Ximena
# Ximena Galarza

Ximena Galarza Lora (Camiri, Departament de Santa Cruz, Bolívia, 14 de gener de 1972) és una presentadora de televisió i periodista boliviana.

## Biografia

Ximena Galarza va néixer el 14 de gener de 1972 a la ciutat de Camiri, al Departament de Santa Cruz. Va començar els estudis escolars l'any 1978 i va acabar el batxillerat l'any 1989.
Va arribar des de Camiri a la ciutat de La Paz al 1989 amb l'objectiu d'estudiar enginyeria geològica. Després d'un contacte amb el gerent de televisió estatal de l'època Antonio Eguino, va realitzar un prova per a televisió i va ser llavors que va decidir dedicar-se al periodisme.

## Carrera periodística

Va iniciar la seva carrera en els mitjans de comunicació l'any 1989, quan va començar a treballar a Televisió Boliviana Canal 7. Posteriorment la xarxa Galavisión de Santa Cruz la va convidar a conduir el seu telenotícies. L'any 1994 la Red Uno de Bolívia la va convidar a formar part de l'equip de La Paz per al rellançament del canal. Ximena Galarza va acceptar la plaça i va assumir el rol de periodista i presentadora del telenotícies central i va assumir posteriorment ser cap de premsa.
Va treballar a la cadena Red Uno a La Paz com a presentadora i conductora de televisió. Va conduir a més un programa similar al de Cristina Salagueri, Laura Bozzo o Mónica Zevallos, anomenat Atrévete, per ajudar moltes persones i reflectir la realitat de la societat boliviana l'any 2000, el programa només va durar un any, ja que va haver de tornar a la seva terra durant un temps.
En 2014 va reaparèixer en la televisió boliviana: a Televisió Universitària va conduir el programa Jaque Mate.
A més, va actuar com a actriu a la pel·lícula El Triangle del Llac juntament amb David Mondaca i Jorge Ortiz Sánchez de 1998 a 1999. En la pel·lícula va ser l'antagonista principal.

## Premis

* Premi Internacional Dona Coratge 2020

## Referències

* ↑ Linarez, Iblin «Ximena Galarza: ‘Yo voy a ser periodista hasta el día de mi muerte’». , 18-01-2013 [Consulta: 22 juliol 2019].
* ↑ «PressReader.com - Periódicos de alrededor del mundo.». www.pressreader.com. [Consulta: 8 març 2020].
* ↑ «Jaque mate con Ximena Galarza». [Consulta: 22 juliol 2019].
* ↑ «“El Triangulo del Lago” vuelve a la cartelera». www.bolivia.com. [Consulta: 8 març 2020].
* ↑ Uno, Red. «Distinguen a Ximena Galarza con el Premio Internacional a las Mujeres de Coraje» (en castellà). Red Uno. [Consulta: 8 març 2020].
# Wailers Band

* Aquest article tracta sobre la banda de suport de Bob Marley & The Wailers. Vegeu-ne altres significats a «Wailers (desambigüació)».
The Wailers Band fou la banda de suport de Bob Marley & The Wailers des de l'any 1974 fins a la mort de Bob Marley, el 1981.
Marley començà a tocar originalment amb els The Wailers, amb Bunny Wailer i Peter Tosh. Després de la separació d'aquest grup, Bob Marley va formar el seu grup Bob Marley & The Wailers, amb la Wailers Band com a banda de suport, i el grup I Threes com a veus de suport. La Wailers Band estava formada, entre d'altres, pels germans Aston i Carlton Barrett, que prèviament havien estat membres de la banda d'estudi de Lee "Scratch" Perry, els Upsetters, amb qui The Wailers havia gravat algunes de les seves cançons més notables.
Després de la mort de Bob Marley l'any 1981, la Wailers Band passà a ser liderada per Junior Marvin i Aston Barrett.
La banda continua tocant en concerts. La primavera del 2010 estaran de gira amb el grup 311, principalment en illes del nord-oest del Pacífic. Els membres actuals són: Elan Atias (veu), Aston Barret (baix), Keith Sterling (teclats), Anthony Watson (bateria), Audley Chisholm (guitarra rítmica), Chico Chin (trompeta), Everald Gayle (trombó), i Brady Walters i Cegee Victory (veus).
L'any 2008, els ex-Wailers Junior Marvin, Al Anderson i Earl "Wya" Lindo van començar a tocar sota el nom d'Original Wailers.

## Discografia
### Àlbums (després de 1981)

* Live (2003)
* Live In Jaimaica (2001)
* Live at Maritime Hall (1999)
* My Friends (1995)
* JAH Message (1994)
* Majestic Warriors (1991)
* I.D. (1989)

### Amb altres artistes

* "Everybody Wants To Go To Heaven" amb Kenny Chesney (2008)
* "Makisupa Policeman" amb Sharin' in the Groove (2001)
* Jerusalem amb Alpha Blondy (1986)
* Inkarnation, amb Iya Karna (1998)

## Referències

* ↑ Lee Scratch Perry Interview, New Musical Express, 17 November 1984

## Enllaços externs

* (anglès) The Wailers Band Website
* (anglès) Kevin Connor de Bmore Tunes entrevista a Elan Arxivat 2009-02-01 a Wayback Machine.
* Videoclip "My Friend" de l'àlbum Majestic Warriors (The Wailers Band amb Junior Marvin com a veu principal)
# Wailaki

El wailaki és una llengua atapascana extingida que havien parlat els quatre pobles atapascans del riu Eel, actualment situats a la reserva índia Round Valley. Està dividida en quatre dialectes, el sinkyone, wailaki pròpiament dit, nongatl i lassik.

## Referències

* Goddard, Pliny. Wailaki Texts. International Journal of American Linguistics, Vol. 2, No. 3/4 (Jan., 1923), pp. 77–135
* Seaburg, William. A Wailaki (Athapaskan) Text with Comparative Notes. International Journal of American Linguistics, Vol. 43, No. 4 (Oct., 1977), pp. 327–332

## Enllaços externs

* Wailaki Arxivat 2019-06-13 a Wayback Machine. al Survey of California and Other Indian Languages
* Wailaki Language (Sinkyone, Lassik, Nongatl, Eel River Athabaskan)
* OLAC resources in and about the Wailaki language
* Wailaki al California Language Archive Arxivat 2019-06-13 a Wayback Machine.
# Waiká

El waiká, també ianomám (o Yanomae, Yanomama, Yanomami), és un dels diversos idiomes molt relacionats parlats pels ianomami al Brasil. La majoria dels parlants són monolingües. Per obtenir una descripció gramatical, consulteu llengües ianomami.
Els noms Waika (Guaica) i Yanomami són compartits amb el ianomamö.

## Subgrups

Alguns subgrups ianomam:
* Palimiu thëripë
* Wakathau thëripë
* Watorikɨ thëripë
* Yanomam do Rio Toototopi
* Maraxiu thëripë (em Haxiú e Papiú)
* Xaatha thëri (Alto Catrimani)
* Homoxi i Yaritha

## Referències

* 1 2 Ferreira, Helder Perri; Machado, Ana Maria Antunes; Senra, Estevão Benfica. 2019. As línguas Yanomami no Brasil: diversidade e vitalidade. São Paulo: Instituto Socioambiental (ISA) and Instituto do Patrimônio Histórico e Artístico Nacional (IPHAN). 216pp. ISBN 978-85-8226-076-0
* ↑ Waiká a Ethnologue (18th ed., 2015)

## Bibliografia

* Ramirez, Henri. 1994. Le Parler Yanomamɨ des Xamatauteri. Dissertação de Doutorado, Université de Provence.

## Enllaços externs

* Vocabulário ianomâmi - LAUDATO, Luís. Yanomami pey këyo: o caminho yanomami. Brasília: Universa, 1998. "Glossário", p. 315-9.
# Yang Guifei

Yang Guifei (en xinès simplificat: 杨贵妃, en pinyin: Yáng Guìfēi) és com es coneix Yang Yuhuan ((楊玉環) que era famosa per la seva extraordinària bellesa i va arribar a ser la concubina favorita i consort imperial de l'Emperador Xuanzong de Tang. Va néixer el 719 a Yongle i va morir el 756.
Durant aquesta dinastia el paper de la dona va millorar i ja no estava en una situació de tanta subordinació com anteriorment. Yang Guifei destacava per la seva destresa amb la música i la dansa. Membres destacats de la cort consideraven que l'amor que demostrava l'emperador envers la seva amada l'apartava dels afers d'estat.
La promoció de la seva família, acumulant càrrecs i influència, va originar un conflicte amb el general An Lushan, que havia estat, anteriorment, el col·laborador més important de l'emperador. El 755 esclata una guerra civil i el general ocupa la ciutat de Luoyang i, després, es dirigeix a la capital Chang'an (avui Xi'an. L'emperador fuig cap a Sichuan amb Yan Guifei i la seva família. Però els seus col·laboradors l'obliguen a renunciar al seu gran amor perquè consideraraven que ella i els seus familiars eren els responsables del conflicte. No se sap si ella es va suïcidar o la van executar. Xuanzong, inconsolable, abdicà, el 756, a favor del seu fill Suzong emperador Tang que intentarà consolidar el poder imperial.

## Referències

* ↑ Kamenarovic, Ivan P.. La Chine classique. París: Belles lettres, 1999. ISBN 2-251-41011-2.

## Bibliografia

* Gregorio Doval Huecas. Breve Historia de la China milenaria. Ediciones Nowtilus, gener 2011, p. 290-292. ISBN 978-84-9967-012-6.

## Enllaços externs

* La tomba de Yang Guifei: http://spanish.china.org.cn/photochina/2007-02/08/content_7809586.htm Arxivat 2014-01-07 a Wayback Machine.
# Xahpuhr Mihran

Xahpuhr Mihran (segle V - Després de 482) Shahpuhr Mihran, fou un general iranià membre de la casa dels Mihrànides, que va ser governador d'Armènia després d'haver sufocat una revolta dels armenis.
El rei sassànida Peroz I volia venjar el seu partidari, Varsken de Gogarene, príncep iber assassinat pel rei Vakhtang I Cap de Llop, va enviar al seu general Xahpuhr Mihran al regne d'Ibèria. Per defensar-se, Vakhtang va cridar als huns i als senyors armenis, invocant la solidaritat entre cristians. Després d'haver sospesat amb cura la seva decisió, Vahan Mamikonian va acceptar d'amotinar-se contra els perses. Va expulsar del país al marzban Adhur Guschnasp, va fer nomenar a Sahak Bagratuní com nou marzban, i va derrotar completament l'exèrcit persa enviat com a reforç.
Durant l'estiu del 482, Xahpuhr Mihran va amenaçar Ibèria i Vakhtang va cridar als armenis al rescat. Vahan i Sahak arribaren al front d'un exèrcit, però foren derrotats a la batalla d'Akesga, on Sahak va morir. Vahan va conduir les restes de l'exèrcit armeni cap a les muntanyes, on va dur a terme accions de guérilla, mentre que Xahpuhr Mihran reprenia el control d'Armènia. Fou aviat cridat a la cort de Ctesifont i Vahan Mamikonian va aprofitar per reprendre el control de Dvin.

## Referències

* ↑ Grousset 1947, p. 216-221
* ↑ Grousset 1947, p. 221-223

## Bibliografia

* René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947 (réimpr. 1973, 1984, 1995, 2008), 644 p., p. 216-223.
* (anglès) Parvaneh Pourshariati, Decline and fall of the Sasanian Empire, I. B. Tauris & Co Ltd, New York, 2011 ISBN 9781845116453, « Shapur Mihran », p. 74-75.
# Xi Wang (cràter)

Xi Wang és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 7,7 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim xinès, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1997.

## Referències

* ↑ «Xi Wang». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Xílum

Un xílum (de l'anglès chillum / ˈtΡʃɪləm /; alhora de l'hindi चिलम chilam) és una pipa usada pels sadhus indis, pels rastafaris i per la gent que fuma cànnabis, opi o tabac.
El xílum es va usar per primera vegada a l'Índia, essent el primer registre del segle xviii. També apareix esmentat a l'informe Indian Hemp Drugs Commission de 1893. D'allà es va expandir a Orient Mitjà i Àfrica. Per exemple, a l'Iran es coneix com چلم čilam i també es fa servir. Després de la immigració de centenars d'indis a Jamaica, el moviment rastafari va adoptar el consum de cànnabis (anomenat ganja entre els rastes) i les seves formes de fumar-lo, com el xílum.
El xílum és una pipa de forma cònica feta habitualment d'argila, banya de vaca, vidre, pedra o fusta. Els xílums han estat utilitzats almenys des de l'any 1800 com a pipes pels sadhus a l'Índia per a consumir cànnabis.

## Ritual rastafari

El xílum és usat en diverses cerimònies rastafaris, com les reasoning sessions («sessions de raonament») o en grounations (en honor a la visita de l'emperador etíop Haile Selassie a Jamaica el 1966). Els xílums rastafaris es fabriquen a partir de banya de vaca o una peça cònica de fusta unida a un tub fet d'argila, goma o plàstic per on s'inhala.
Un subtipus de xílum és el chalice («calze» en anglès, anomenat així per una cita bíblica) el qual s'assembla al bong (una mena de narguil o pipa d'aigua), ja que està equipat amb una cambra de filtració d'aigua. Abans d'iniciar el ritu, s'honra i s'agraeix al déu rastafari, Jah.

## Referències

* ↑ «A bidri chillum, India, 18th Century.» (en anglès). Trocadero. [Consulta: 30 novembre 2020].
* ↑ «Indian Hemp Drugs Commission Report - Note on the Religion of Hemp» (en anglès). Drug Library. [Consulta: 30 novembre 2020].
* ↑ The Rastafari by Maria Baptist
* ↑ The Rastafarians by Leonard E. Barrett 1988
# Xíl·luks

Els xíl·luks són una ètnia del Sudan del Sud.
Estan organitzats en un regne (el regne Xíl·lok). El rei (o Reth) és considerat diví i representació de tot el país. El seu primer rei, Nyikang, és adorat per la gent. La monarquia és hereditària i diu descendir del mitològic Nyikang.
# Yvoy-le-Marron

Yvoy-le-Marron és un municipi francès de la regió del Centre - Vall del Loira, departament del Loir i Cher. El 2018 tenia 742 habitants.
# Yvonne de Gaulle

Yvonne de Gaulle, nascuda Yvonne Charlotte Anne Marie Vendroux (Calais, 22 de maig de 1900 - París, 8 de novembre de 1979), va ser l'esposa del General Charles de Gaulle, president de França del 1959 al 1969. Era anomenada afectuosament Tante Yvonne ("tia Yvonne").
Nascuda dins una família de Calais originària de la Borgonya, els seus avantpassats eren rics productors de tabac d'origen holandès, els Van Droeg, afrancesats més tard com a Vendroux, que van haver d'abandonar els Països Baixos a causa de la conquesta de la seva terra per part de Guillem III d'Orange per repel·lir l'avanç de Lluís XIV. Un avantpassat d'Yvonne es va casar més tard amb una dona de Calais, al començament de la Revolució Francesa, donant lloc a la línia francesa de la família.
El seu pare, Jacques Vendroux (1868-1931), era el president del consell d'administració d'una fàbrica de galetes. La seva mare, Marguerite Forest (1875-1933), prové d'una família de notaris de les Ardenes i va ser la sisena dona a França a obtenir el permís de conduir. El germà gran Jacques (1897-1988) va ser el batlle de Calais del 1945 al 1973. El germà petit Jean (1901-1956) va tenir set fills i va morir als 55 anys en un accident de trànsit i també va tenir una germana menor anomenada Suzanne (1905-1980).
Yvonne es va casar amb Charles De Gaulle el 7 d'abril de 1921 i varen tenir tres fills: Philippe de Gaulle (1921), Elisabeth de Gaulle (1924 - 2013) i Anne de Gaulle (1928-1948, nascuda amb la síndrome de Down).
La família va residir a la finca La Boisserie de Colombey-les-Deux-Églises fins a l'esclat de la Segona Guerra Mundial, quan es van haver de traslladar a Londres. De retorn a França el 1948, en memòria de la seva filla Anne, que va morir prematurament, Yvonne de Gaulle va crear la Fondation Anne-de-Gaulle, una fundació per a nens amb discapacitat mental al Château de Vert-Cœur a Milon-la-Chapelle (Yvelines). Juntament amb el seu marit, va escapar d'un atemptat el 22 d'agost de 1962, quan el seu Citroën DS va ser objectiu del foc de metralladores per part de Jean Bastien-Thiry a Petit-Clamart.
El 1963, l'acordionista René Saget va gravar una peça musical anomenada Le tango de Tante Yvonne, que va vendre 10.000 exemplars. A la seva mort, el 1979, va ser enterrada al cementiri de Colombey junt al seu marit i al costat de la seva filla.

## Referències

* ↑ Écoiffier, Matthieu; Rotman, Charlotte. «Yvonne de Gaulle, la discrète surannée» (en francès), 04-08-2007. [Consulta: 3 novembre 2020].
* 1 2 Bertrand Meyer-Stabley. Librairie Académique Perrin. Les Dames de l'Élysée – Celles d'hier et de demain (en francès).
# Yann Arthus-Bertrand

Yann Arthus-Bertrand (París, 1946) és un ecologista, divulgador científic, fotògraf i director de documentals que presideix la fundació GoodPlanet.
El seu llibre La Terra vista des del cel (1999), que va donar lloc a un documental del mateix nom el 2004, és un supervendes mundial.
La Generalitat de Catalunya li va encomanar un documental i un llibre de cent cinquanta fotografies sobre Catalunya, Catalunya vista des del cel, per a ser usat com a promoció turística del país.

## Referències

* ↑ Web oficial Goodplanet
* ↑ « « La Terre vue du ciel », un best-seller mondial », Le Figaro, 6 de juny de 2008.
* ↑ La Catalogne vue du ciel