OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miguel Ángel Adorno Ramírez

Miguel Ángel Adorno Ramírez (5 de juliol de 1949, Puerto Aragón, Santa Fe, Argentina) és un exfutbolista argentí amb nacionalitat espanyola que jugava en la posició de davanter i va desenvolupar la majoria de la seva carrera a Espanya.

## Carrera esportiva

Va iniciar la seva carrera la temporada 1968 a les files del Racing Club (1a Divisió argentina) aconseguint el tercer lloc al Campionat Nacional en el seu debut. Va romandre a La Academia fins a l'estiu del 1971 quan va fitxar pel València CF (1a Divisió espanyola), recent campió de lliga amb Alfredo Di Stéfano a la banqueta.
La normativa dels oriünds vigent a l'època marcaria part de la trajectòria d'Adorno a Espanya. Considerat oriünd les dues primeres temporades jugaria 39 partits marcant 7 gols, perdria aquesta condició en abolir-se aquesta normativa a la temporada 1973 - 1974 passant a ser considerat estranger després de ser fins i tot condemnat per falsedat documental i en ser només possible la participació de dos estrangers per club, el València CF va optar per Salif Keïta Traoré i Kurt Jara, de manera que passaria les dues següents temporades pràcticament en blanc.
L'estiu de 1975 va sortir cedit juntament amb el porter Carlos Santiago Pereira al Deportivo Alavés (de Segona Divisió), on jugaria les primeres jornades destacant per la seva qualitat tècnica, fins que una lesió el va apartar de l'equip.
Quan va tornar al conjunt xe va entrar en els plans de l'entrenador Heriberto Herrera fins que l'arribada de Manuel Mestre a la banqueta li va suposar la sortida de les convocatòries. Finalment, a l'estiu del 1977 va abandonar el València CF per fitxar pel Llevant UD (de 2a divisió B), que acabava de baixar. Després de no aconseguir l'ascens a la temporada 1977-1978 va penjar les botes de futbol.

## Trajectòria posterior

Va obtenir el títol nacional d'entrenadors i va passar per diversos clubs valencians com la CF Cracks.

## Referències

* ↑ «Ficha de Adorno en BDFútbol».
* ↑ «La picaresca de los falsos oriundos».
* ↑ «Los mejores extranjeros de la historia del Alavés». Arxivat de l'original el 2017-03-23. [Consulta: 3 gener 2024].
* ↑ «Ficha de Adorno en el C.F. Cracks». Arxivat de l'original el 2017-02-22. [Consulta: 3 gener 2024].
# Enter (tipus de dada)

Un tipus de dada enter en informàtica és un tipus de dada que pot representar un subconjunt finit dels nombres enters. El nombre més gran que pot representar depèn de la grandària de l'espai usat per la dada i la possibilitat (o no) de representar nombres negatius. Els tipus de dada sencer disponibles i la seva grandària depenen del llenguatge de programació usat així com l'arquitectura en qüestió. Per exemple, si per emmagatzemar un nombre enter disposem de 4 bytes de memòria es té que:
    4 Bytes = 4⋅8 = 32 bits
    Amb 32 bits es poden representar 2³² = 4294967296 valors:
    * Només positius (sencers sense signe): del 0 al 4294967295
    * Positius i negatius (sencers amb signe): del -2147483648 al 2147483647

## Operacions amb enters

Les típiques operacions aritmètiques: suma, resta, multiplicació i divisió es poden realitzar amb dades de tipus sencer. En el cas de la divisió, el resultat podria ser un valor real, en aquest cas, si el resultat s'ha d'emmagatzemar com sencer la part decimal del resultat haurà de ser eliminada, en principi hi ha dos mètodes per fer-ho:
* L'arrodoniment: Aproximar el valor real a l'enter més proper (Ex: 3,8 → 4 i 3,2 → 3)
* El truncament: Elimina del valor real la part decimal (Ex: 3,8 → 3 i 3,2 → 3)
Una altra operació important que es pot fer amb nombres enters és l'operació de mòdul o residu de la divisió entera, és a dir:
    184 ÷ 3 = 61 (residu 1), per tant, 184 mòd 3 = 1
En general, si a mòd b = c, l'operació mòdul compleix que:
* c ≥ 0
* c < b
* Si c = 0 llavors a és múltiple de b
* Si c = 0 i b = 2 llavors a és parell

## El desbordament

Quan operant amb nombre sencers en un programa d'ordinador ocorre que s'intenta assignar a un valor sencer un valor que està fora del rang dels valors que es poden representar (Ex: a = 2$^{40}$) es produeix una sentència que es coneix amb el nom de desbordament (overflow en anglès). Quan això passa l'habitual és que el programa segueixi funcionant com si res hagués passat, però el valor desbordat s'haurà convertit en un valor indeterminat amb el qual les operacions posteriors en què aquest valor intervingui produiran resultats incorrectes.

## Vegeu també

* Tipus de dada
# Narcissus tazetta subsp. tazetta

Narcissus tazetta subsp. tazetta és una subespècie de planta bulbosa de la família de les amaril·lidàcies. Es distribueix des de la regió del Mediterrani fins a l'Afganistan.

## Descripció

És una planta bulbosa amb les flors amb pètals de color blanc, i la corona groga.

## Taxonomia

Narcissus tazetta subsp. tazetta.

### Etimologia

Narcissus nom genèric que fa referència del jove narcisista de la mitologia grega Νάρκισσος (Narkissos) fill del déu riu Cefís i de la nimfa Liríope; que es distingia per la seva bellesa.
El nom deriva de la paraula grega: ναρκὰο, narkào (= narcòtic) i es refereix a l'olor penetrant i embriagant de les flors d'algunes espècies (alguns sostenen que la paraula deriva de la paraula persa نرگس i que es pronuncia Nargis, que indica que aquesta planta és embriagadora).
tazetta: epítet llatí que significa "amb petita tassa".

### Sinonímia

* Relació de sinònims de '''Narcissus tazetta subsp. tazetta

## Vegeu també

* Característiques de les amaril·lidàcies

## Referències

* ↑ Narcissus tazetta subsp. tazetta a PacificBulbSociety
* ↑ Narcissus tazetta subsp. tazetta a Tropicos
* ↑ A Epítets Botànics
* ↑ Narcissus tazetta subsp. tazetta a PlantList

## Bibliografia

* Royal Botanic Gardens, Kew: N. tazetta.
# Enric Gros i Miquel

Enric Gros i Miquel (Franciac, Selva, 1864 - Calvià, Mallorca, 22 de febrer de 1949) va ser un naturalista i recol·lector botànic català.
Tot i no disposar de formació científica, fou un gran observador i coneixedor de les plantes del camp. Fill d'una família humil, després de múltiples oficis i ocupacions, com a captaire, vailet de pastor, bouer, boscater, carboner de bosc i de ciutat, segador, dallaire, taper i alguns més, s'embarcà cap a L'Havana, en un viatge sembla que motivat per motius polítics. Un cop a l'Havana, va ingressar a l'Hospital de les Animes, seduït per les promeses dels seus facultatius, que li van oferir vacunar-lo contra la febre groga. En realitat, es tractava dels primers assajos de vacunació per mitjà de la picada de mosquits infectats, i Gros, inoculat, tingué la sort de sortir indemne de la prova. Altres companys seus van morir en la prova. Després de l'experiència, s'incorporà a l'Hospital de les Ànimes com a jardiner, i després ingressà al seu laboratori, on va aprendre les nocions elementals de la tècnica microscòpica i microfotogràfica.
Quan retornà a Barcelona, es convertí en ajudant de classes pràctiques d'història natural a la Universitat de Barcelona, quan regentava la càtedra Odón de Buen. Més tard, entrà al Laboratori de Biologia Marina de Portopí, i posteriorment al de Màlaga. El 1917 passà a treballar al Museu de Ciències Naturals de Barcelona com a recol·lector botànic. Allà, col·laborà amb Odón de Buen, i, posteriorment, amb Pius Font i Quer com a recol·lector dels herbaris del Museu, que enriquí considerablement entre el 1917 i el 1934. Des de la nova ocupació, Gros arribà a conèixer els gèneres i moltes espècies de la flora de Catalunya, i aconseguir aplegar grans quantitats de plantes a Catalunya, les Balears, el País Valencià, Andalusia, Castella, Extremadura, Portugal i el Marroc, que es convertí en la base de les col·leccions afro-hispàniques de l'Institut Botànic de Barcelona. Els gèneres Calycotome, Centaurea, Genista, Iberis, Origanum, Sideritis, etc., compten amb alguna estirp que duu el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 «Enric Gros i Miquel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Font i Quer, Pius «Enrique Gros y Miquel». Collectanea Botanica. Institut Botànic de Barcelona (IBB) - Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC), Vol. 2, Núm. 2, 1949, pàg. I-III. ISSN: 0010-0730 [Consulta: 26 abril 2020].
* 1 2 3 4 Font i Quer, Pius «Enric Gros i Miquel (1864-1949)». Butlletí de la Institució Catalana d'Història Natural, 1949, pàg. 120 [Consulta: 26 abril 2020].
* ↑ Guasch Ribas, Xavier «Gros i Miquel, Enric». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera [Consulta: 26 abril 2020].

## Bibliografia

* Font i Quer, Pius; Aramon i Serra, Ramon (ed.). «Història de dos botànics catalans». A: Anuari de l'Institut d'Estudis Catalans. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1953, p. 21-45.
# Elgorriaga

Elgorriaga és un municipi de Navarra, pertanyent a la comarca de Malerreka dins la merindad de Pamplona.

## Topònim

El sufix -aga sol significar en els topònims bascos lloc de. Elgorri significa xarampió en euskera, pel que la traducció literal de Elgorriaga seria lloc de xarampió. No obstant això aquesta etimologia resulta molt estranya. Els filòlegs, com Mikel Belasko en el seu glossari etimològic de Navarra, relacionen Elgorriaga amb elorri, paraula basca que significa arç i que en els dialectes orientals d'aquest idioma es pronuncia com elhorri. Existeix a Àlaba un llogaret anominat Elorriaga, el nom medieval del qual era Elhorriaga. Una hac aspirada podria haver evolucionat a g en el cas de la localitat navarresa donant lloc a Elgorriaga, mentre en l'alabesa l'hac faria quedar muda donant origen a Elorriaga. En aquest cas el topònim significaria lloc d'arços.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 198 | 199 | 268 | 206 | 207 | 218 | 223 | 225 | 223 | 226 | 219 |
| Fonts: Elgorriaga i Institut d'Estadística de Navarra |||||||||||
# Elobey Chico

Elobey Chico és una petita illa, de només 0,19 km² (19 hectàrees), que pertany a Guinea Equatorial, es troba a prop de la desembocadura del riu Mitémélé. Actualment està deshabitada però va ser de facto la capital colonial del territori espanyol de Río Muni. Al cens del 1900 apareix amb 250 habitants i 25 hectàrees de superfície. Aleshores hi havia una missió catòlica dels pares missioners del Cor de Maria, un embarcador de maçoneria, factoria de la companyia Transatlàntica espanyola, i factories alemanya i anglesa, a més de la residència del subgovernador i el destacament militar. A un mapa de 1960 l'illa apareix sense població.

## Referències

* ↑ http://www.ikuska.com/Africa/natura/parques/guinea_ecuatorial/corisco.htm
* ↑ Elisee Reclus, Africa, Vol.3, p.402
* ↑ Enciclopèdia Espasa, vol. 19, article Elobey
* ↑ Gran Enciclopedia del Mundo, Durvan S.A., Bilbao 1966, article España, mapes
# Els cap de drap al país on sempre brilla el sol

Els cap de drap al país on sempre brilla el sol és una pel·lícula espanyola d'animació en 3D dirigida per Àlex Colls. Es basa en Els Happets, sèrie de televisió que es va emetre a TV3 i en altres països com Corea. Els protagonistes són uns animals que combinen gràcia amb innocència. El guió l'ha realitzat Lola Beccaria, escriptora gallega de novel·les com L'art de perdre. Els dissenys dels personatges i decorats són de Marc Clamens i Laurence Jammes, il·lustradors i grafistes francesos de llibres per a nens. Ha estat doblada al català.

## Sinopsi

Mumu descobreix un ramat d'ovelles pasturant al parc on juguen amb els seus amics Milo, Rita, Talalo, Alfred i Olga, i no pot evitar comparar el seu níveo aspecte amb el d'ells, la tropa de drap, confeccionats amb teles de molt diferents estampats, amb munts de taques de tots els colors de jugar en el camp i en els tolls. I sent una certa vergonya dels seus amics i enveja de les llustroses ovelles. I quan descobreix que aquestes impecables ovelles són en realitat estrelles que formaran part d'un gran espectacle, Mumu queda definitivament seduïda per elles i es disposa a canviar el que sigui necessari amb la condició d'arribar a ser també una glamourosa estrella, pensant que ella, una vaca tan especial, està perdent el temps amb un grup d'amics equivocats.

## Premis i nominacions

* Va guanyar el Gaudí a la millor pel·lícula d'animació
* Nominada al Goya a la millor pel·lícula d'animació
* Nominada als Premis Mestre Mateo de 2011 a la millor música original.
* Premi Jerry Goldsmith a la millor banda sonora
* Premi Internacional al Garden State Film Festival

## Referències

* ↑ Els caps de drap al país on sempre brilla el sol a packmagic.cat
* ↑ Els cap de drap al país on sempre brilla el sol Arxivat 2011-07-24 a Wayback Machine. a cinemaencatala.cat
* ↑ La tropa de trapo en el país donde siempre brilla el sol, Fotogramas
* ↑ 'Pa negre' eclipsa la nit dels Gaudí, ara.cat, 18 de gener de 2011
* ↑ La tropa de trapo en el país donde siempre brilla el sol, al web dels Goya
* ↑ PREESTREA DE “A TROPA DE TRAPO NO PAÍS ONDE SEMPRE BRILLA O SOL”, web de l'Acadèmia Gallega
* ↑ A banda sonora de “A Tropa de Trapo”, longametraxe participada pola TVG, obtén o Premio Jerry Goldsmith 2011, crtvg.es, 17 de juliol de 2011

## Enllaços externs

* Tràiler en català a YouTube
# Era a casa, però...

Era a casa, però... (alemany: Ich war zuhause, aber) és una pel·lícula alemanya de 2019 dirigida per Angela Schanelec. Va ser seleccionada per competir per l'Os d'Or al 69è Festival Internacional de Cinema de Berlín. Schanalec va guanyar-ne l'Os de Plata a la millor direcció. També va competir al 34è Festival Internacional de Cinema de Mar del Plata, on Schanelec va guanyar un premi a la millor direcció.
A Catalunya es va estrenar el 4 de setembre de 2020 en versió original subtitulada al català.

## Argument

Després de la mort del seu marit, un famós director teatral, l'Astrid prova de recompondre la seva vida i superar l'absència juntament amb els seus fills, Flo i Phillip. Les activitats més simples esdevenen reptes inesperats, com comprar una bicicleta o banyar-se a la piscina. El precari equilibri que han aconseguit trontolla quan Phillip, de tretze anys, desapareix durant una setmana. Quan finalment torna a casa, el seu comportament intriga la seva mare, els seus mestres...

## Repartiment

* Maren Eggert com a Astrid
* Clara Möller com a Flo
* Jakob Lassalle com a Phillip
* Franz Rogowski com a Lars
* Alan Williams com a Herr Meisner
* Devid Striesow com a Gertjan
* Lilith Stangenberg com a Claudia

## Referències

* ↑ «Era a casa, però...». ésAdir. [Consulta: 3 setembre 2020].
* ↑ «Selection for Competition and Berlinale Special Completed». berlinale. Arxivat de l'original el 26 de març 2019. [Consulta: 17 gener 2019].
* ↑ «Berlin Film Festival 2019: Nadav Lapid's ‘Synonyms' Wins Golden Bear». Variety. [Consulta: 17 febrer 2019].
* ↑ «Spain's 'Fire Will Come' Wins Mar del Plata Film Festival». The Hollywood Reporter. [Consulta: 18 novembre 2019].
* ↑ «Era a casa, però...». Cinema en català. [Consulta: 3 setembre 2020].
* ↑ «El film alemany 'Era a casa, però...' s'estrena divendres subtitulat en català». Llengua catalana, 02-09-2020. [Consulta: 3 setembre 2020].
# Els misteris de la basílica

Els misteris de la basílica (títol original en francès, Les Mystères de la basilique) és un telefilm francès, de la col·lecció Els misteris de..., escrit per David D'Aquaro, dirigit per François Guérin i emès per primera vegada, a Bèlgica el 6 d'abril de 2018 a La Une, a Suïssa a RTS Un el 13 d'abril i a França a França 3 el 14 d'abril. S'ha doblat al català per TV3.

## Referències

* ↑ «Tournages de films - Cinémathèque de Tours». Arxivat de l'original el 16 de maig 2022. [Consulta: 4 setembre 2021].
* ↑ Gael Brulin. «Audiences TV : France 3 leader avec “Les Mystères de la basilique”, X-Files régresse», 15-04-2018. [Consulta: 4 setembre 2021].
* ↑ TV3. «Pel·lícules - Els misteris de la basílica». [Consulta: 13 maig 2023].
# Els moderns

Els moderns (títol original: The Moderns) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Alan Rudolph el 1988. Ha estat doblada al català.

## Argument

Ambientada al París dels anys 20. Un pintor nord-americà, Nick Hart, treballa per a un diari de París. Serà a través d'aquest mitjà que ben aviat es trobarà amb el seu passat i amb, segons creu, la possibilitat de modificar-lo. Nick, que il·lustra les columnes del rotatiu, té davant de si la foto de la seva exdona, Rachel, en braços d'un ric home de negocis. És evident que encara l'estima i potser ella també conserva viva la flama. Aquesta és una de les raons per les quals accepta un brut tracte: falsificar tres quadres que pertanyen a l'amant de Rachel.

## Repartiment

* Keith Carradine: Nick Hart
* Linda Fiorentino: Rachel Stone
* Wallace Shawn: Ocell
* Geneviève Bujold: Libby Valentin
* Geraldine Chaplin: Nathalie de Ville
* Kevin J. O'Connor: Hemingway
* John Lone: Bertram Stone
* Charlélie Couture: L'Evidència
* Elsa Raven: Gertrude Stein

## Premis i nominacions

* 1988: Premis Independent Spirit: 3 nominacions, entre les quals la de millor fotografia
* 1988: Festival de Venecia: Nominada al Lleó d'Or
* 1988: Critics de Los Angeles: 2 premis incloent millor fotografia. 3 nominacions

## Crítica

* " Va ser el film pel que Alan Rudolph va obtenir un reconeixement més ampli, però va decebre, i amb raó, a devots d'anteriors pel·lícules del director (...) La pel·lícula és bonica de veure i es nota la complicitat dels actors amb el director, però també és esteticista, superficial i autocomplaent, molt diferent de les pel·lícules profundes, que no solemnement romàntiques, de Rudolph

## Referències

* ↑ esadir.cat. Els moderns. esadir.cat.
* ↑ «The Moderns». The New York Times.
* ↑ Marinero, Francisco «The Moderns». El Mundo.
# Ernesto Rojas Zavala

Ernesto Rojas Zavala (19 de juliol de 1904-14 de juny de 1992) va ser un polític peruà.

## Biografia

Va néixer a la localitat de Tarma, en la serra peruana, en el si d'una família d'artesans. Rojas va començar els seus estudis en la Universitat de San Marcos de Lima, si bé en 1927 es va traslladar a Espanya per a fer estudis de medicina. Allí va contreure matrimoni amb una madrilenya, amb la qual va tenir fills.
En aquests anys va arribar a afiliar-se al Partit Comunista d'Espanya (PCE), per influència de dos coneguts seus peruans. Després de l'esclat de la Guerra civil es va unir a les forces republicanes; posteriorment passaria a formar part del comissariat polític de l'Exèrcit Popular de la República. Va arribar a exercir com a comissari del tercer batalló de la 50a Brigada Mixta, prenent part en la batalla de Guadalajara. Posteriorment ho seria de la 96a Brigada Mixta, amb la qual va operar al front de Terol. Durant la contesa, al costat del cubà Pablo de la Torriente, també va realitzar labors propagandístiques de cara a l'exterior a favor de la República Espanyola.
Amb posterioritat va tornar al Perú, on va desenvolupar una certa activitat en el si del Partit Comunista Peruà (PCP).

## Referències

* 1 2 3 4 Baumann, 1997, p. 113.
* ↑ Engel, 1999, p. 89.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 380.
* ↑ Baumann, 1997, p. 114.
* ↑ Baumann, 1997, p. 114-115.
* ↑ Pérez Gómez, 2005, p. 42.
* ↑ Baumann, 1997, p. 26.

## Bibliografia

* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Baumann, Gerold Gino F. Los voluntarios latinoamericanos en la Guerra Civil Española. Editorial Guayacán, 1997.
* Engel, Carlos. Historia de las brigadas mixtas del Ejército Popular de la República. Almena Ediciones, 1999.
* Pérez Gómez, Javier. La brigada de los toreros. Historia de la 96 Brigada Mixta del Ejército Popular. Almena Ediciones, 2005.
# Emil Constantinescu

Emil Constantinescu (Tighina, Romania 1939) és un polític romanès, va ser quatre anys President de Romania des de 1996 fins a 2000. Actualment és membre del Partit Nacional Liberal (PNL).

## Infància i estudis

Constantinescu va néixer a Tighina, Romania (actual República de Moldàvia), el 19 de novembre de 1939. Va estudiar dret a la Universitat de Bucarest, i va començar a estudiar geologia.

## Inicis polítics

El 1966 deixà la geologia i entra al Partit Comunista Romanès com a Secretari de propaganda. Després de la Revolució Romanesa de 1989 fundà una ONG anticomunista, l'Aliança Cívica Romanesa, tot i així, poc després es transformà en un partit polític. Constantinescu deixà aquest partit i el 1992 fundà la Convenció Democràtica Romanesa (Unió de PNL-CD, PNL, PNT-CD, PAR, FER i PER.) Es presentà a les eleccions presidencials romaneses del 27 de setembre i 11 d'octubre de 1992, a la primera volta obtingué 3.717.006 vots i 31,24%, com que va quedar segon, passà a la segona volta, però fou novament derrotat per Ion Iliescu, va obtenir 4.641.207 vots i 38,57%. Però Constantinescu no es rendí, i es presentà a les eleccions presidencials del 3 i 17 de novembre de 1996. Perdé la primera volta davant d'Iliescu, va obtenir 3.569.941 vots i 28,21%, però sorprenentment guanyà la segona amb 7.057.906 vots i el 54,41% dels vots, contra Iliescu que n'obtingué 5.914.579 vots i 45,59%.

## President de la República (1996-2000)

Després de vèncer les eleccions de 1996 prengué possessió del càrrec, el 29 de novembre de 1996, també nomenà a Victor Ciorbea, com a Primer Ministre. El 1997 el govern va començar una privatització de les empreses i una reforma de les estructures burocràtiques, però no els va sortir bé i l'oposició va fer fortes crítiques, això provocà la dimissió dels Ministres del PD el 2 de desembre de 1997. Després de l'abandonament de la coalició del PD, el govern de Ciorbea intentà una altra reforma de la indústria i el comerç, però això provocà que la minoria hongaresa del govern (UDMR), boicotejara la votació. Finalment Ciorbea dimití el 30 de març de 1998. Després del descontentament amb el govern, la gent va sortir al carrer i hi va haver manifestacions. Constantinescu nomenà a Radu Vasile, Primer Ministre el 17 d'abril de 1998, al Juny la UDMR abandonà de nou la coalició, i acusat de corrupció dimití el 13 de desembre de 1999. El 16 de desembre de 1999, Constantinescu nomenà a Mugur Isărescu Primer Ministre, qui va aconseguir un gran apropament amb la Unió Europea i l'OTAN, però l'oposició socialdemòcrata acusà a Isărescu de fer caure l'economia del país. Durant el mandat de Constantniescu, va aconseguir bones relacions internacionals, com les visites de Jacques Chirac (Febrer de 1997), Bill Clinton (Juliol de 1997) i Joan Pau II (Maig de 1999). El 2000 no va optar a la reelecció i la CDR es va dissoldre, deixà el càrrec el 20 de desembre de 2000 a Ion Iliescu.

## Vida postpresidencial (des del 2000)

Després de la gran victòria dels socialdemòcrates el 2000. Abandonà la política activa fins al 2001, any en què fundà Acció Popular, un nou partit Democristià i de dretes.