OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Comtat d'Arlon

El comtat d'Arlon fou una efímera jurisdicció feudal del Sacre Imperi Romanogermànic. El centre era el castell d'Arlon. Es va organitzar en comtat segle IX. No se sap res de la casa comtal d'Arlon fins al segle XI tot i que hi ha dades que el comtat existia el 8 d'agost del 870 quan en el tractat de partició Lluís el Germànic i Carles el Calb es repartien el Regne de Lotaríngia i el comitatum…Arlon era assignat al rei Carles.
El primer comte conegut fou Walerà I d'Arlon del que se sap molt poc. El següent comte fou el seu fill Walerà II d'Arlon que es va casar amb Judit filla de Frederic II de Luxemburg, duc de Baixa Lotaríngia, de la casa comtal de les Ardenes (duc 1046-1065), que va aportar al seu marit el territori de Lengau en dot (territori que després del 1070 fou el comtat de Limburg). Així el comtat d'Arlon va quedar unit al Lengau o Limburg i fou aquest segon el principal. Ermesinda I de Luxemburg (1197-1247), hereva del comtat de Luxemburg, es va casar en primeres noces el 1196 amb Tibald I (1158 -1214), comte de Bar i de Luxemburg; a la mort d'aquest el 1214 es va casar en segones noces (el mateix any 1214) amb Walerà III de Limburg (mort el 1226), comte de Limburg, que va aportar el comtat d'Arlon al de Luxemburg. A la mort de Walerà III el 1226, d'acord amb el que s'havia pactat, Limburg va passar al seu fill Enric IV, nascut del seu primer matrimoni, però el comtat d'Arlon va passar al fill del segon matrimoni (amb Ermesinda) també anomenat Enric, en aquest cas Enric V de Luxemburg conegut com el Ros; des de llavors Arlon va romandre unit al comtat de Luxemburg.

## Referències

* Genealogia
# Coma del Pi

La Coma del Pi és una coma del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Està situada a l'extrem nord-oriental del terme, al nord-nord-est de l'antic poble de Carreu, al vessant meridional del contrafort més oriental de la Serra de Boumort, molt a prop del límit del terme municipal. Al capdamunt -nord- de la Coma del Pi hi ha la Creueta, que és el lloc on es troben els termes d'Abella de la Conca, Conca de Dalt (antic municipi d'Hortoneda de la Conca, tots dos del Pallars Jussà, i Cabó, de l'Alt Urgell.
L'alçada al centre de la coma és de 1.864,4, en el lloc on hi ha una cruïlla de pistes de muntanya, un dels quals és el practicable per fer la volta al Parc, d'Hortoneda a Carreu.
# Sanatruk II d'Armènia

Sanatruk II, Sanadrug II, Sanatroces o Sanatroukès fou segons certs historiadors un rei arsàcida d'Armènia, que hi hauria regnat de vers 180/185 a 197 (les dates són incertes, i el regnat podria haver estat interromput pel de Vologès II d'Armènia vers 180/185 a 191). Toumanoff pensa que Vologès II d'Armènia fou després el gran rei part Vologès V i aleshores hauria deixat el tron al seu fill Khosrow I d'Armènia). Hauria governat sota sobirania romana. Se'l suposa fill i successor de Sohemus. Altres historiadors, entre els quals Cyril Toumanoff, no el consideren pas en la llista dels reis arsàcides d'Armènia, i passen directament de Sohemus a Vologès II.
S'hauria mantingut al poder gràcies al governador romà de Capadòcia, Publi Marci Ver (Publius Martius Verus). Hauria estat enderrocat almenys una vegada sent reposat per Ver per orde de l'emperador Septimi Sever. Segons Suides era molt distingit i un bon guerrer, i tenia altres nobles virtuts. El va succeir el 197 el seu fill Vologès II però segons Toumanof, Vologès II no era el seu fill (de fet ni considera l'existència de Sanatruk) sinó el rei part Vologès V que abans de ser gran rei havia governat Armènia com Vologès II i vers el 191 hauria deixat al tron al seu fill Khosrow I d'Armènia que el 197 s'hauria imposat totalment.

## Notes i referències

* ↑ Marie-Louise Chaumont, « L'Arménie entre Rome et l'Iran : I de l'avènement d'Auguste à l'avènement de Dioclétien », dans Aufstieg und Niedergang der römischen Welt, II, 9.1, 1976, p. 151, note 451 llegir en línia (page consultée le 8 juin 2008).
* ↑ Krikor Jacob Basmadjian, « Chronologie de l'histoire d'Arménie », dans Revue de l'Orient chrétien, tome IX (XIX), Paris, 1914, p. 292.
* ↑ Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990, p. 500.
# Sandra Sangiao

Sandra Sánchez Sangiao (Santpedor, 30 d'abril de 1988) és cantant de música tradicional i popular dels diferents indrets on ha viatjat. És llicenciada en música moderna i jazz a l'Esmuc.
Entre els seus projectes, destaca, sens dubte, la Barcelona Gipsy balKan Orchestra, un grup de música klezmer i gitana de l'est d'Europa que s'ha convertit en un referent de l'escena World Music a Barcelona i que, en poc temps, ha aconseguit una gran projecció internacional. Han tocat en més de vint països, en llocs memorables com Porgy&Bess de Viena, Kino Šiška de Ljubljana, Teatro Parenti de Milà, CRR Concert Hall d'Istanbul, La Belleviloise de París, el Palau de la Música i l'Auditori, i en festivals com la Fira Mediterrània de Manresa, l'International Gipsy Festival (Tilburg), l'Imago Jazz Festival (Eslovènia), el Tres Culturas (Frigiliana)...
Altres projectes en què ha participat són Barcelona Gospel Messengers, Lua (duo amb la guitarrista menorquina Annabel Villalonga), Sam Lardner (com a corista), Sandra i Anaïs (duo amb la també santpedorenca Anaïs Vila Casanovas) i Bakary Keita (música mandinga).

## Referències

* ↑ «lecoolbarcelona».
* ↑ «Barcelona Gipsy Balkan Orchestra».
* ↑ «CCCB».

## Enllaços externs

* Barcelona Gipsy Balkan Orchestra, de ida y vuelta
* SANDRA SANGIAO (BGKO): U različitosti su bogatstvo i sve boje života Arxivat 2019-12-16 a Wayback Machine.
# Sandra Toms LaPedis

Sandra Toms (San Francisco) és una geek del Big Data i vicepresidenta i comisària de la Conferència RSA. Té una llicenciatura en psicologia de la UCLA i un J.D. de la Universitat de Santa Clara, on es va graduar amb honors i va ser cap de redacció de High Tech Law Journal.
El 1998, Toms va establir la Conferència RSA com un fòrum mundial de seguretat cibernètica, on els proveïdors de tecnologia i les empreses s'unirien amb el sector públic davant l'amenaça comuna de la delinqüència informàtica. Sota el seu lideratge, la Conferència RSA s'ha convertit en l'esdeveniment de seguretat cibernètica més important del món, atraient a més de 35.000 assistents cada any.

## Premis i reconeixements

* 2015 – Crystal Bridge Award. San Francisco Travel
* 2014 – Women in Business World Gold Award. The Women in Business World Awards.
* 2013 – Finalist Women of Influence Award. Executive Women's Forum Conference.
* 2008 – Show Manager of the Year (SMOTY). Expo Group.
* 2007 – Outstanding Achievement Marketing & Sales. Show Management International Association of Exhibitions and Events (IAEE).

## Referències

* 1 2 «Sandra Toms - RSA Conference» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-08-26. [Consulta: 24 juny 2016].
* ↑ «San Francisco Travel Association Presents 2015 Crystal Bridge Award to RSA Conference | RSA Conference» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-08-26. [Consulta: 24 juny 2016].
* ↑ «Women in Business and the Professions World Awards» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-06-14. [Consulta: 24 juny 2016].
* ↑ «Show Manager of the Year Awards | The Expo Group» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-06-12. [Consulta: 24 juny 2016].
* ↑ «IAEE Outstanding Achievement in Marketing & Sales Award - IAEE» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-08-22. [Consulta: 24 juny 2016].

## Enllaços externs

* RSA Conference Arxivat 2016-06-28 a Wayback Machine.
* High Tech Law Journal
# Sandra Sánchez

Sandra Sánchez Cachaza, coeguda com Sandra Sánchez (Narón, 1970) és una directora i editor de pel·lícules gallec.

## Trajectòria

Va estudiar producció audiovisual a l'Escola de Imaxe e Son da Coruña. El 1991 va formar part de la primera promoció d'aquesta escola, on va realitzar diversos curtmetratges, entre ells el curt Ven a Bens, que va rebre diversos premis i reconeixements. És Tècnica Superior en la realització i producció de programes audiovisuals (EIS, 1994), i Tècnica Superior en operacions de postproducció (EIS, 1992).
Des d'aleshores, alterna la seva feina com a directora-directora i editora, mostrant un interès especial pel gènere documental.
Va dirigir documentals com Sueños desde el abismo (2006) i Aguiño, sobrevivir al Prestige (2003), aquesta última emesa per diverses cadenes de televisió internacionals.
També va ser l'encarregat de dirigir les sèries documentals Moito mar (2001) i 112 rescate (2002), i la sèrie de ficció Rías Baixas (2003-2004), tots ells per a TVG. També ha treballat per Tic Tac Producciones.

## Filmografia
### Com a muntadora

* Rafael, de Xavier Bermúdez (2008)
* Doentes, de Gustavo Balza (2010)
* Isaac, de Xosé Abad (2007)
* Vidas virtuais, de Manane Rodríguez (2011)
* Pequeno Hotel (2002)
* Rías Baixas
* Maridos e mulleres (2005)
* La casa de 1906 (2006)
    Com a directora
* Tralas luces (2011)

## Premis Mestre Mateo

| Any | Categoria | Títol | resultat |
| 2003 | Millor muntatge | Rías Baixas | Nominada |
| 2007 | Millor realització | A Casa de 1907 | Nominat |
| 2007 | Millor edició | Isaac | Nominat |
| 2009 | Millor muntatge | Rafael | Nominat |
| 2011 | Millor director | Tralas luces | Guanyador |
| 2011 | Millor guió | Tralas luces | Nominada |
| 2011 | Millor muntatge | Tralas luces | Guanyadora |
| 2011 | Millor muntatge | Doentes | Nominada |
| 2011 | Millor fotografia | Tralas luces | Nominada |

## Referències

* ↑ Sandra Sánchez a culturagalega.gal
* ↑ Hablamos con Sandra Sánchez sobre su documental 'Tralas luces', EITB
# Clítor

* No s'ha de confondre amb Clítor (ciutat).
Clítor (en grec antic Κλείτωρ, "Kleítor") va ser, segons la mitologia grega, un rei d'Arcàdia, fill d'Azà i net d'Arcas.
Després de la mort d'Azà, va fundar la ciutat de Kleitor i va ser el rei més poderós d'Arcàdia. Segons Pausànias, quan el seu pare va morir va instaurar uns Jocs Fúnebres en honor seu. Va morir sense fills i el va succeir en el tron el seu nebot Èpit, fill d'Èlat.
Un Clítor, potser el mateix, figura en la llista dels fills de Licaó.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 112. ISBN 9788496061972.
# Sant Antoni de la Grella

Sant Antoni de la Grella és una església situada al costat de la gorja de la Grella i sota els túnels del mateix nom, sota el poble de Sispony i dins la parròquia de La Massana. Es troba adossada a la pedra on el riu Valira del Nord passa engorjat entre altes parets de pedra i densa vegetació de ribera en l'antic camí ral que unia les parròquies de La Massana i Escaldes-Engordany. Va ser malmesa per les obres de l'obertura dels túnels viaris, però posteriorment va ser refeta. És dedicada a Sant Antoni Abat, patró dels traginers, que l'invocaven abans de passar per aquest mal pas engorgat. Un centenar de metres per sota hi ha el pont romànic de Sant Antoni de la Grella.
S'hi celebra un aplec el 17 de gener.

## Imatges

* Costat de l'església
* Part frontal de l'església
* Campanar de l'església

## Referències

* ↑ «Sant Antoni de la Grella | enciclopedia.cat». [Consulta: 28 maig 2023].
* ↑ «Església de Sant Antoni de la Grella». [Consulta: 28 maig 2023].

## Vegeu també

* Llista d'esglésies catòliques d'Andorra
# Sant Antoni de la Salvetat

Sant Antoni de la Salvetat és un edifici religiós al municipi de Jafre (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'una capella de dimensions reduïdes de planta rectangular sense capçalera destacada exteriorment, teulada de doble vessant. Al frontis, porta amb llinda rectangular, un petit òcul i al cim una espadanya d'un arc. La coberta és d'embigat. Hi ha un arc diafragmàtic -en funció d'arc triomfal- apuntat que arrenca de mènsules en secció de bisell. Dos esglaons eleven el sòl del presbiteri. L'interior és cobert d'arrebossat, la molt malmès, igualment que el parament extern del mur septentrional. La construcció és de pedres petites, sense treballar, lligades amb morter, però a la part inferior dels murs observables, apareix un altre tipus de parament, de carreus bastament escairats, que s'afileren, el qual sembla pertànyer a època anterior a la resta de l'edifici.
L'ermita de Sant Antoni, al veïnat de la Salvetat, sobre el marge esquerre del riu Ter, ja existia l'any 1637. El 1656 fou robada la seva campana per les tropes franceses que acampaven a la rodalia. El santuari tenia dret de refugi, fet que ha donat origen al topònim "la Salvetat". Fou molt activa la seva confraria, encara existent l'any 1794. Actualment la capella serveix de magatzem de masia veïns i es troba en un estat de conservació lamentable. (vegeu la fotografia de l'interior que publica J. M. Gavín a "L'inventari d'Esglésies" del Baix Empordà).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Antoni de la Salvetat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Biconts

Els biconts (Bikonta) són un clade proposat d'eucariotes entre el regne i la divisió, que es caracteritzen per tenir dos flagels. Aquest clade donaria lloc entre d'altres a les plantes. Dintre dels eucariotes es diferencien dels unikonts.

## Cladograma

El següent arbre filogenètic mostra les relacions entre els diferents grups de biconts:
| Eukaryota | Bikonta Excavata Corticata Hacrobia (P) Supergrup SAR Plantae (Archaeplastida) Unikonta |

## Referències

* ↑ Brown, M. W., Heiss, A. A., Kamikawa, R., Inagaki, Y., Yabuki, A., Tice, A. K., ... & Roger, A. J. (2018). Phylogenomics places orphan protistan lineages in a novel eukaryotic super-group. Genome biology and evolution, 10(2), 427-433.
# Bir Ali Ben Khélifa

Bir Ali Ben Khélifa (àrab: بئر علي بن خليفة, Biʾr ʿAlī ibn Ḫalīfa) és una ciutat de Tunísia situada uns 40 km a l'oest de la ciutat de Sfax, a la governació homònima. És capçalera d'una delegació amb 55.710 habitants, segons el cens del 2004, dels quals uns 15.000 viuen a la ciutat i la resta en diversos pobles més petits.

## Economia

Està en una zona agrícola amb gran nombre d'oliveres. La major part de la població viu de l'agricultura, però alguns tenen feina a Sfax. La delegació no disposa d'indústries.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 34 63 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en dotze sectors o imades:
* Bir Ali Ben Khelifa (34 63 51)
* Sidi Dhaher (34 63 52)
* Sidi Ali Belabed (34 63 53)
* Bou Slim (34 63 54)
* El Abraj (34 63 55)
* Sdiret Sud (34 63 56)
* Sdiret Nord (34 63 57)
* El Gandoul (34 63 58)
* Oued Ech-Cheikh (34 63 59)
* Ouadrane Sud (34 63 60)
* Ouadrane Nord (34 63 61)
* En-Nadhour (34 63 62)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 34 23).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 91-96. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 153-154. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Palmera d'areca

* Aquest article tracta sobre la palmera. Vegeu-ne altres significats a «Nou d'areca».
L'areca (Areca catechu), és una planta amb flors del gènere Areca de la família arecàcies nativa de les Filipines. Floreix al mes de maig-juny-juliol

## Descripció

És una palmera llarga i esvelta que pot arribar fins a 30 m d'alçada. Les fulles fan de 2-3 m de llargada; són pinnades amb folíols de 30-60 cm cadascuna.
Les flors masculines apareixen a la part superior i les femenines a l'inferior.
El fruit és una drupa gran com un ou de gallina amb la carn i un xic més gran que una oliva sense aquesta. És verd fosc i es torna de color groc i taronja una vegada madur.
Les llavors pelades es tornen dures després d'eixugar-se i perdre aigua. Per mastegar les nous es tallen en llesques amb un instrument especial en forma de tisora.
La palmera d'areca és una palmera cultivada principalment per a obtenir la seva llavor, la nou d'areca, utilitzada a l'Àsia del sud i del sud-est conjuntament amb la fulla de betel per les seves propietats lleugerament estimulants. La nou també té propietats medicinals.

## Distribució

És originària del sud-est asiàtic, on és comercialitzada, tot i que en alguns llocs el costum tradicional de mastegar la nou d'areca i la fulla de betel hagi desaparegut.
En certes cultures tradicionals aquesta palmera tenia molta importància i apareix, per exemple, a la bandera de Penang; el nom de llocs com Guwahati a l'Índia, Penang a Malàisia, Ko Mak a Tailàndia i Fua Mulaku a les Maldives tenen llur origen en el nom local de l'areca.

## Taxonomia

Els següents noms són sinònims d'Areca catechu:
* Areca cathechu Burm.f.
* Areca faufel Gaertn.
* Areca himalayana Griff. ex H.Wendl.
* Areca hortensis Lour.
* Areca macrocarpa Becc.
* Areca nigra Giseke ex H.Wendl.
* Sublimia areca Comm. ex Mart.

## Galeria

* Plantació a Taiwan
* Palmera d'areca a Kolkata, West Bengal, Índia
* Detall de la palmera
* Fruit
* Nous seques
* Hort de palmeres
* Dibuix de la palmera a Flora de Filipinas

## Referències

* ↑ «Areca catechu». Catalogue of Life. (anglès)
* ↑ «Areca catechu». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 27 maig 2022].
* 1 2 «Areca catechu» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Mangyans of Mindoro (Philippines)». Arxivat de l'original el 2012-07-13. [Consulta: 25 març 2021].

## Enllaços externs

* Plant Cultures, història Arxivat 2008-08-27 a Wayback Machine.
* Fotos de la nou; Areca catechu
* Areca catechu; components químics Arxivat 2004-11-14 a Wayback Machine.
* Areca
* OMS - Estudi del costum de mascar la nou d'areca
# Panaque albomaculatus

Panaque albomaculatus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12,4 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: capçaleres dels rius Napo, Marañón i Ucayali.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2. 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kanazawa, R. H. 1958. A new species of catfish, family Loricariidae, from Ecuador. Copeia 1958 (nÚM. 4): 327-328.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Orson West

Orson West és una pel·lícula espanyola del 2012 dirigida per Fran Ruvira, amb un argument basat en el fet que Orson Welles havia intentat rodar un western, The Survivors, a Alacant 50 anys abans. Fou produïda per Canónigo Films i Dacsa Produccions, en coproducció amb Black Flag Cinema i la col·laboració de TV3, ICAA, ICIC i ICF. Ha estat doblada al català.

## Sinopsi

Un equip de cinema arriba a un poble de la serra del Carxe, a la frontera entre la província d'Alacant i la regió de Múrcia per a rodar un western de baix pressupost, cosa que canviarà la rutina dels habitants de la zona, especialment en el cas d'un grup de nens. A més, el rodatge suposa la tornada a la seva terra natal de Sonia, que després de molts anys d'absència, acudeix al seu poble per a protagonitzar la pel·lícula enmig d'un paisatge que li rememora històries del passat fins i tot sense tancar. Aquesta no és la primera vegada, però que el cinema arriba a la zona, ja que Orson Welles va intentar rodar un altre western allí. El director aprofita aleshores per a fer la història d'una pel·lícula fantasma reivindicant l'inacabat com a forma d'expressió. La pel·lícula fou dedicada a Joaquim Jordà i Català.

## Repartiment

* Sonia Almarcha ... Sònia
* Frank Feys ... Frank
* Jorge-Yamam Serrano ... Jorge
* Montserrat Carulla ... Actriu teatre
* Xavier Monzó ... Xavier
* Josep Manuel Gil ... Pep

## Nominacions

Sonia Almarcha fou nominada al Premi Unión de Actores a la millor actriu protagonista de cinema i el compositor Marc Vaíllo fou nominat al Premi Gaudí a la millor música original.

## Referències

* ↑ 'Orson West', la història sobre una pel·lícula fantasma que Orson Welles mai no va rodar, Alicanteplaza, 31 de juliol de 2019
* ↑ Orson West al web de l'Acadèmia del Cinema Català
* ↑ Orson West a esadir.cat
* ↑ Orson West a Fotogramas
* ↑ Nominaciones a los premios Unión de Actores
* ↑ Marc Vaillo, nominat per la millor música als Premis Gaudí, al web de la Universitat de Vic
# Otto Bach

Otto Bach (Viena, 9 de febrer de 1833 – Waltersdorf, Baixa Àustria, 3 de juliol de 1893) fou un compositor i director austríac.
Estudià a Viena amb Simón Sechtem, i més tard a Berlín i Leipzig, abans de 1868 fou el successor de Hans Racket com a director artístic assistent del Mozarteum Dommusikverein. Set anys abans es va enfrontar per aquest lloc amb Anton Bruckner i no el guanyà. Després hi tornà i ja amb més experiència com a candidat, i l'1 de juliol de 1868 l'assolí. A primers d'abril de 1880 i en virtut de la imminent adquisició del Cercle per la Fundation International Mozarteum renuncià com a director artístic i es trasllada a Viena.
A més de la seva feina pel Mozarteum, Bach també va ser mestre de capella de la taula de cançons a Salzburg.
Com a compositor en llur estada a Salzburg, Bach assolí èxits amb llurs quatre simfonies i cinc òperes, i sobretot amb Leonore (1874).
Era germà del baró Alexander Freiherr von Bach, ex ministre d'interior austríac (1849-1859).
Se li deuen les obres:
* Medea
* Els Argonautes (1870)
* Sardanapal i Leonora (1874)
* Quatre simfonies
* Un Rèquiem
* Misses
* Corals

## Referències

* ↑ Österreichisches biographisches Lexikon: 1815-1950. Österreichisches biographisches Lexikon (en alemany). Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 1957, p. 41.
* ↑ Griffel, Margaret Ross. Operas in German: A Dictionary (en anglès). Rowman & Littlefield, 2018-01-23, p. 285. ISBN 978-1-4422-4797-0.
* ↑ «Lenore, Op.30 (Bach, Otto) - IMSLP». [Consulta: 2 gener 2022].

## Enllaços externs

* «Category:Bach, Otto - IMSLP». [Consulta: 2 gener 2022].