OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hoplodactylus delcourti

Els dragó de Delcourt (Hoplodactylus delcourti) és una espècie de sauròpsid (rèptil) escatós de la família dels diplodactílids pròpia de Nova Zelanda considerat com extint des de la segona meitat del segle xix. Aconseguia una mida de 37 cm de llarg, éssent l'espècie de dragó més gran conegut. Podria ser el Kawekaweau, un dragó gegant de llegendes maoris. Fins a la descoberta de l'exemplar mort i incomplet a Marsella, probablement originari de la Nova Zelanda, el dragó més gran era el Rhacodactylus leachianus de Nova Caledonia.
L'última persona va veure un fou un cap de la tribu maori Urewera el 1870, que va atrapar a un que vivia sota l'escorça d'un arbre mort. Ho descrigué com a "marró amb ratlles de color vermellós i tan gruixut com la nina d'un home". Solament es conserva una mostra del gecko descoberta al soterrani del Museu de Marsella el 1986, per Alain Delcourt. Lamentablement els orígens i la data de la seva recollida segueixen sent desconeguts. Bauer i Russel que van examinar el llangardaix van emetre a la hipòtesi que pogués ben bé tractar-se del llegendari llangardaix gegant del bosc de la tradició oral maori.

## Extinció probable

Lan Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN), com que no van trobar-se altres exemplars. L'extinció és situat probablement al mig del segle xix. Les causes de l'extinció són la desforestació i la introducció de rates, nefastes per als nadissos, pels colonitzadors occidentals. Bauer i Russel no exclouen la possibilitat que un dia es trobaran encara uns exemplars vius, en valls isolades de Nova Zelanda, com ho fou el cas amb el Hoplodactylus rakiurai el 1981 i el Hoplodactylus kahutarae el 1984. S'espera també identificar ossos del dragó a les llarges col·leccions dels museus neozelandesos.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Aaron M. Bauer & Anthony P. Russell, «Hoplodactylus delcourti n.sp. (Reptilia: Gekkonidae), the largest know gecko», New Sealand Journal of Zoology, 1986, vol. 13, pàgines 141-148 (en català: H. d.: el dragó més gran conegut)
* ↑ Hoplodactylus delcourti, the largest known gecko (en anglès). New Zealand Journal of Zoology, 1986, p. 146.
* ↑ Bo Beolens, Michael Watkins i Michael Grayson, «Delcourt», The Eponym Dictionary of Reptiles, Baltimore, Johns Hopkins University Press, 2011, pàgina 69, ISBN 9781421401355 (en català: Diccionari dels epònims dels rèptils)
* ↑ Aaron M. Bauer i Klaus Henle, Familia Gekkonidae (Reptilia, Sauria): Australia and Oceania, Ed. Walter de Gruyter, 1994, pàgina 139, ISBN 9783110141146
# Sant Cristòfol de la Granada

Sant Cristòfol és una església parroquial al nucli de la Granada (Alt Penedès). L'església de Sant Cristòfol està situada a la plaça que en porta el nom, i s'insereix en un interessant conjunt urbanístic. L'església es troba documentada d'antic (950, 991, 1144 i 1148). L'edifici actual és obra del segle xvi, tot i que experimentà modificacions posteriors. La portada és del segle xvii, com figura inscrit a la llinda (1676).

## Arquitectura

Té tres naus, transsepte i capçalera quadrada. L'interior presenta voltes de creueria i arcs torals, al transsepte, cúpula de base el·líptica assentada sobre petxines. Les voltes es decoren amb elements de temàtica floral i figurativa, realitzats en guix. A la façana s'obre una portada allindada, amb fris i timpà truncat on se situa una fornícula que conté una imatge de factura moderna. El treballs decoratius és molt refinat i a la llinda apareix la data del 1676. L'horitzontalitat del cos de façana es veu trencada per l'elevació del campanar, octogonal.
A les voltes de la nau i del cimbori hi ha uns relleus de guix de temàtica figurativa i ornamental: en el cercle central hi ha representacions de temes religiosos (imatges de sants, etc.), envoltats per decoracions de palmes, pàmpols i raïms, volutes, fulles de llorer o granades formant sanefes en expansió radial (que en alguns casos cobreixen totalment les voltes i en altres només parcialment). Al cimbori hi ha dues figures d'àngels aguantant una custòdia dins el cercle central, del que surten raigs com els del sol. El fris d'acabament té tríglifs i mètopes.

## Notes

* 1 2 3 «Sant Cristòfol de la Granada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Sant Salvador de les Planes

Sant Salvador de les Planes és l'església parroquial del poble dels Hostalets, o Sant Salvador, pertanyent a la comuna de Prats de Molló i la Presta, a la comarca del Vallespir (Catalunya del Nord). Està situada en el petit nucli de Sant Salvador, o els Hostalets, al costat nord-oest del cementiri parroquial.

## Referències

* ↑ Sant Salvador de les Planes en els ortofotomapes de l'IGN
# Els invasors de Mart

Els invasors de Mart (títol original en anglès: Invaders from Mars) és una pel·lícula de ciència-ficció estatunidenca dirigida per William Cameron Menzies el 1953. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un jove apassionat per l'astronomia veu una nit un OVNI aterrar en un banc de sorra prop de la seva casa. Avisa el seu pare, un científic que treballa en una missió secreta per a un coet a propulsió atòmica. Obligat a assenyalar tot fet sospitós, el pare surt a inspeccionar el lloc. Al matí, la seva dona s'inquieta de la seva absència, però torna aviat, amb una mirada vaga i un caràcter irascible ...

## Repartiment

* Helena Carter: Dra. Pat Blake
* Arthur Franz: Dr. Stuart Kelston
* Jimmy Hunt: David Maclean
* Leif Erickson: George MacLean
* Hillary Brooke: Mary MacLean
* Morris Ankrum: Coronel Fielding
* Max Wagner: Sergent Rinaldi
* Milburn Stone: Capità Roth
* Janine Perreau: Kathy Wilson
I no surten als crèdits:
* William Phipps: Sergent Baker
* Fay Baker: Sra. Wilson
* Barbara Billingsley: La secretària de Kelston
* Peter Brocco: Brainard
* Charles Cane: Oficial de policia Blaine
* Tommy Cottonaro: Un mutant
* Richard Deacon: Un policia militar
* Pete Dunn: Un mutant
* John Eldredge: M. Turner
* William Forrest: General Mayberry

## Al voltant de la pel·lícula

La pel·lícula és treta d'un dels primers guions de ciència-ficció escrits en els anys 1950 durant els quals el cinema americà va produir una multitud de pel·lícules d'aquest gènere.
El pressupost reduït va portar a la pel·lícula a abandonar el projecte inicial en 3D, o a suprimir Criquet, el gos del jove David.
En una escena, el Dr. Kelston fa referència a les Llum de Lubbock, un fet real sobrevingut el 1951 durant el qual van ser observades llums no habituals sobre la ciutat de Lubbock (Texas).
El director William Cameron Menzies era al principi un cap de decorats de talent. Va rebre el 1928 el primer Oscar a la millor direcció artística per a les pel·lícules The Dove i Tempest . Se li deuen igualment els decorats de la famosa Allò que el vent s'endugué (1939) i sobretot els de l'escena de l'incendi d'Atlanta. La importància atribuïda als decorats es nota igualment a Els invasors de Mart.
La intel·ligència marciana (un cap en un bocal, proveït de tentacles) és interpretada per l'actriu nana Luca Potter.
És la primera aparició a la pantalla de l'actor Richard Deacon que es donarà a conèixer en els anys 1960 pel seu paper en la sèrie de televisió The Dick Van Dyke Show .

## Remake

Un remake va ser dirigit el 1986 per Tobe Hooper. L'actor que interpretava el jove heroi de la pel·lícula original hi té un paper.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Els invasors de Mart. esadir.cat.
* ↑ «Invaders from Mars». The New York Times.
* 1 2 Anècdotes a Internet Movie Database.
# Gabriel Alonso de Herrera

Gabriel Alonso de Herrera (Talavera de la Reina 1470–1539) va ser un agrònom espanyol conegut especialment per la seu llibre Obra de Agricultura publicat el 1513 sota el patronatge del Cardenal Cisneros de qui era capellà. És germà de l'humanista Hernando Alonso de Herrera.
El seu llibre contenia les ensenyances dels autors clàssics i va ser usat com a llibre de referència fins a principi del segle xx. També conté informacions sobre veterinària, meteorologia i influència de l'alimentació en la salut.

## Obra

* Gabriel Alonso de Herrera; Juan Estevan Arellano (compilador); Bryan Romero (il·lustracions). Ancient Agriculture: Roots and Application of Sustainable Farming. Layton, Utah: Gibbs Smith, 2006. ISBN 978-1-4236-0120-3.

## Bibliografia

* Baranda Leturio, Consolación «Ciencia y humanismo: la "Obra de agricultura" de Gabriel Alonso de Herrera (1513)». Criticón (Revue consacrée à la littérature et à la civilisation du Siècle d'Or espagnol), Núm. 46, 1989, pàg. 95-108 [Consulta: 13 setembre 2016].

## Referències

* ↑ Quirós García, Mariano «El Libro de Agricultura de Gabriel Alonso de Herrera: un texto en busca de edición». Criticón, Núm. 123, 2015, pàg. 105-131. ISSN: 0247-381X [Consulta: 13 setembre 2016].
# Pine Grove (Pennsilvània)

Pine Grove és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 2.154 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pine Grove tenia 2.154 habitants, 877 habitatges, i 558 famílies. La densitat de població era de 770,1 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 877 habitatges en un 27,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50,4% hi vivien parelles casades, en un 9,7% dones solteres, i en un 36,3% no eren unitats familiars. En el 30,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,36 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,9% tenia menys de 18 anys, un 7,9% entre 18 i 24, un 28,6% entre 25 i 44, un 22,6% de 45 a 60 i un 19,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.865 $ i la renda mediana per família de 49.737 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.369 $ mentre que les dones 21.818 $. La renda per capita de la població era de 19.547 $. Entorn del 2,6% de les famílies i el 5,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pine Grove». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pine Grove». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Hoplomyzon atrizona

Hoplomyzon atrizona és una espècie de peix de la família dels aspredínids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del llac Maracaibo.

## Referències

* ↑ «Hoplomyzon atrizona». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Friel, J.P., 2003. Aspredinidae (Banjo catfishes). p. 261-267. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C., 1996. A phylogenetic analysis of the Asian catfish families Sisoridae, Akysidae and Amblycipitidae, with a hypothesis on the relationships of the neotropical Aspredinidae (Teleostei, Ostariophysi). Fieldiana. Núm. 4:1-83.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Taphorn, D. C. i C. Marrero, 1990: Hoplomyzon sexpapilostoma, a new species of Venezuelan catfish (Pisces: Aspredinidae), with comments on the Hoplomyzontini. Fieldiana Zoology (New Series) Núm. 61: 1-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Salome (programari)

SALOME és un entorn informàtic científic multiplataforma de codi obert (llicència LGPL-2.1 o posterior) que permet la realització d'estudis industrials de simulacions físiques.
Aquesta plataforma, desenvolupada per una col·laboració entre EDF i CEA, configura un entorn per a les diferents fases d'un estudi a realitzar: des de la creació del model CAD i la generació de malla fins al postprocessament i visualització dels resultats, incloent-hi la seqüència d'esquemes de càlcul. També s'implementen altres funcionalitats com ara el tractament de la incertesa i l'assimilació de dades.
A més d'utilitzar SALOME a través de la seva interfície gràfica, la majoria de les funcionalitats estan disponibles mitjançant una API de Python. SALOME està disponible al seu lloc web oficial.
El format MED Arxivat 2022-01-19 a Wayback Machine. (Modèle d'Échange des Données en francès, per Data Exchange Model) és una especialització de l'estàndard HDF5. És propietat conjunta d'EDF i CEA. MED és el model d'intercanvi de dades de SALOME. El model de dades MED ofereix una representació estandarditzada de malles i camps de resultats que és independent de la física simulada. La biblioteca MED està desenvolupada en C i C++ i té una API en C, FORTRAN i Python.
Aquí teniu la llista dels mòduls disponibles de SALOME 9.4 i que també són accessibles mitjançant scripts de Python :
* Shaper : generador CAD paramètric i variacional de models geomètrics per a la simulació física en dominis industrials, compatible amb els formats STEP, IGES i BREP.
* GEOM : aquest component proporciona múltiples funcionalitats per crear, visualitzar i modificar models CAD geomètrics.
* SMESH : generador de malla, compatible amb els formats UNV, MED, STL, CGNS, SAUV i GMF, que conté la suite MeshGems (desenvolupada per l'empresa Distene, sota llicència comercial), els algorismes NetGen, funcionalitats de manipulació de malla i operacions de control de qualitat de malla.
* ParaViS : mòdul de visualització científica avançada, basat en el programari de codi obert ParaView desenvolupat per l'empresa Kitware.
* YACS : orquestració computacional.
* JobManager : mòdul per al llançament a distància de treballs en clúster.
* EFICAS : creador d'interfícies de dades i mòdul de validació dinàmica del conjunt de dades.
* ADAO : mòdul d'assimilació de dades.
* HOMARD : generador de malla adaptativa per divisió d'elements de malla seguint uns criteris donats (zona, criteris d'error donats pel càlcul de la física, etc.).
* PERSALYS : interfície gràfica d'OpenTURNS, que és el mòdul de tractament de la incertesa i anàlisi estadística.

## Referències

* ↑ «SALOME | Open CASCADE Technology» (en anglès). https://dev.opencascade.org.+[Consulta: 9 juliol 2022].
* ↑ «SALOME 9.4 Release Notes». Arxivat de l'original el 2022-07-09. [Consulta: 9 juliol 2022].
* ↑ «Download Page — SALOME Platform». www.salome-platform.org. Arxivat de l'original el 2022-01-20. [Consulta: 28 juliol 2021].
# Sarule

Sarule (en sard, Sarule) és un municipi italià, dins de la província de Nuoro. El febrer del 2021 tenia 1.634 habitants. Es troba a la regió de Barbagia di Ollolai. Limita amb els municipis de Mamoiada, Ollolai, Olzai, Orani i Ottana.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Antonio Gaia | Llista cívica |

## Referències

* ↑ «Bilancio demografico anno 2021 (dati provvisori)» (en italià). Istituto Nazionale di Statistica. Arxivat de l'original el 6 d’octubre 2021. [Consulta: 6 juny 2021].
# Estació de Clermont-de-l'Oise

L'estació de Clermont-de-l'Oise és una estació ferroviària situada al municipi francès de Clermont-en-Beauvaisis (al departament de l'Oise).
És servida pels trens del TER Picardie.
| Provinença | Estació anterior | Línia | Estació següent | Destinació |
| Amiens | Avrechy | TER Picardie | Liancourt-Rantigny | Paris-Nord |
# Kniàzevo (Baixkíria)

* Per a altres significats, vegeu «Kniàzevo».
Kniàzevo (en rus: Князево) és un poble de Baixkíria, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 20 habitants. Pertany al districte d'Arkhànguelskoie.

## Referències

* ↑ Единый электронный справочник муниципальных районов Республики Башкортостан — приложение в формате Excel Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine..
# Gai Herenni (patró)

Gai Herenni (en llatí Caius Herennius) va ser un notable romà. Formava part de la gens Herènnia.
Era patró hereditari de la família dels Maris (Marii, la família de Gai Mari). Tenien les seves terres patrimonials probablement a Arpinium. Quan l'any 115 aC Gai Mari va ser acusat de suborn als comicis per l'elecció de pretor, Herenni va ser cridat com a testimoni, però va refusar testificar en contra del seu client.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 407.
# Phi Alpha Tau

Phi Alpha Tau (ΦΑΤ) és una organització fraternal dels Estats Units, que està relacionada amb les arts de la comunicació. Phi Alpha Tau, va ser fundada en l'any 1902 per Walter Bradley Tripp, a l'Emerson College de Boston, a Massachusetts.

## Història

L'associació va ser creada a partir d'un club de debat que estava dirigit pels mateixos estudiants de l'Emerson College. El club va voler mantenir la seva condició d'organització dirigida pels mateixos estudiants.
Actualment, els membres d'aquesta societat, estan dedicats a l'àmbit de la comunicació, incloent el cinema, la comèdia, la política, el teatre, el comerç de pel·lícules, la premsa, l'escriptura, la televisió i la ràdio.

## Membres il·lustres

Entre els seus membres honorables podem esmentar a Edward R. Murrow, el director de cinema Elia Kazan, Frank Oz, William F. Buckley Jr., Robert B. Parker i el personatge de la ràdio David Brudnoy. Phi Alpha Tau, està dirigida pel president Michael Burditt Norton. El 28 de gener de 2007, la fraternitat va concedir el premi Brudnoy a Thomas Menino, el batlle municipal de Boston.

## Premi Joseph E. Connor Memorial

La fraternitat també concedeix el premi Joseph E. Connor Memorial per premiar l'excel·lència en les arts de la comunicació, als homes distingits de la nació, que encarnen els ideals de la fraternitat i promouen les arts de la comunicació. El premi commemoratiu Connor, va ser nomenat així en honor d'un estimat germà, membre de la fraternitat, que va morir en l'any 1952.
A més de Murrow, Kazan, Frost, i Parker, altres il·lustres personatges premiats, han estat els actors Yul Brynner, Jack Lemmon, el personatge de la televisió Bob Keeshan, i el tenor irlandès John McCormack, al costat de molts altres.
En el mes de desembre de 2007, Phi Alpha Tau va premiar a Keith Lockhart, el director de la Boston Pops, el director d'orquestra, va rebre el premi, juntament amb els compositors Arthur Fiedler i John Williams. El 26 de maig de 2010, el guanyador del premi va ser el fotoperiodista David Burnett.

## Referències

* ↑ «www.philalphatau.com/». Arxivat de l'original el 2017-02-02. [Consulta: 21 gener 2017].
* ↑ «www.phialphatau.com/». Arxivat de l'original el 2017-02-02. [Consulta: 21 gener 2017].
# Inducció electroestàtica

La inducció electroestàtica és una redistribució de la càrrega elèctrica d'un objecte causada per la influència de canvis propers. La inducció fou descoberta pel científic britànic John Canton el 1753 i pel professor suec Johan Carl Wilcke el 1762. Els generadors electroestàtics, tals com la màquina de Wimshurst, el generador Van de Graaff i l'electròfor fan servir aquest principi. No s'ha de confondre la inducció electroestàtica amb la inducció electromagnètica; normalment se'ls refereix a ambdues simplement com inducció.

## Referències

* ↑ «Inducció electroestàtica». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Electrostatic induction». Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica, Inc., 2008.
* ↑ «Electricity». A: Encyclopædia Britannica, 11th Ed.. 9. The Encyclopædia Britannica Co., 1910, p. 181 [Consulta: 23 juny 2008].
# Santiago Pericot i Canaleta

Santiago Pericot i Canaleta (el Masnou, Maresme, 22 d'octubre de 1929 - Badalona, 9 d'agost de 2018) fou un pintor, gravador i escenògraf català. Signava les seves obres com a Iago Pericot. Era germà de l'artista Jordi Pericot i Canaleta i fill de Maria Canaleta i Abellà.
Mestre per l'Escola Normal de Barcelona i llicenciat en psicologia per la Universitat de Barcelona. El 1968 marxà a Londres gràcies a una beca per estudiar gravat a la Slade School of Fine Arts. Allà inicià una tècnica bidimensional en el gravat, premiada a Anglaterra i a la Fira del Gravat de Ljubljana (Iugoslàvia). Va exposar a les biennals internacionals de Tòquio, São Paulo i Venècia. També va treballar en el camp de l'escenografia. Va ser nomenat professor d'espai escènic a l'Institut del Teatre de Barcelona l'any 1971. De 1983 a 1992 fou director del departament d'espai escènic del dit Institut. L'any 1975 fundà, juntament amb Sergi Mateu i Vives, el Teatre Metropolità de Barcelona. El 1990 fou nomenat professor de projectes de fi de carrera a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona.
Entre els muntatges teatrals que va realitzar sobresurten Rebel delirium (1977), Simfònic King Crimson (1980), Bent (1982), La bella i la bèstia (1984), Mozartnu (1986, del qual feu una nova versió el 2008), El banquet (1990), Uno es el Cubo (1995), Una furtiva òpera (1997), El joc de l'engany (2002), Il mondo della luna (2004). El 1990 rebé el Premi Nacional d'Arts Escèniques.
El juliol de 2018, l'Ajuntament del Masnou va acordar atorgar-li la distinció de Fill Predilecte del Masnou. El lliurament va ser a títol pòstum al novembre.
El fons documental d'en Iago Pericot es troba a l'Arxiu Municipal del Masnou.

## Referències

* ↑ «Santiago Pericot i Canaleta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Comiat a Iago Pericot i Canaleta _ La Clau -Revista gratuïta del Maresme
* ↑ «Donació del fons documental de Iago Pericot a l’Arxiu Municipal del Masnou». La Clau: revista gratuïta del Maresme, 20-12-2020 [Consulta: 10 març 2021].