OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Consorci Salines Bassegoda

El Consorci Salines Bassegoda és una entitat pública constituïda el setembre de 2007 per preservar i la revaloritzar el patrimoni paisatgístic, cultural i ambiental, i promoure el desenvolupament sostenible de les activitats econòmiques compatibles amb les funcions que compleix dins dels termes municipals dels municipis integrants.
El consorci integra la Diputació de Girona i els Ajuntaments d'Agullana, Albanyà, Avinyonet de Puigventós, Biure, Boadella i les Escaules, Cabanelles, Cistella, Darnius, La Vajol, Lladó, Llers, Maçanet de Cabrenys, Navata, Pont de Molins, Sant Llorenç de la Muga, Terrades i Vilanant, i disposa d'un Centre BTT amb una xarxa de 600 quilòmetres de senders senyalitzats i 33 rutes. i ha publicat tres mil imatges per promocionar la zona. El setembre 2016 va signar un conveni de col·laboració amb l'associació Empordà Turisme.
L'objectiu del Consorci és la preservació i la revalorització del patrimoni paisatgístic, cultural i natural de l'espai delimitat pels municipis integrants així com la promoció del desenvolupament econòmic sostenible. Coordina les accions delegades per administracions públiques en l'àmbit de Salines Bassegoda. Realitza estudis i prepara projectes que contribueixen a la millora de les condicions de vida de la població rural, en utilitzar els recursos naturals.

## Referències

* 1 2 3 «Consorci Salines Bassegoda». [Consulta: 27 agost 2011].
* ↑ «Salines Bassegoda: de Cistella a Terrades». Sortim, 17 al 23 desembre 2010. Arxivat de l'original el 2014-03-19. [Consulta: 27 agost 2011].
* ↑ Vicente, Mar «Tres mil imatges de les Salines». El Punt, 15-03-2009.
* ↑ «L'Associació Empordà Turisme i el Consorci Salines Bassegoda es promocionaran de manera conjunta». Vila de Roses, 30-09-2016. [Consulta: 22 octubre 2019].

## Enllaços externs

* Consorci Salines Bassegoda - Lloc web oficial
# Colpet

Un colpet, didal(et), gotet, glopet, xopet o xarrup és una consumició alcohòlica que se serveix en gots petits (de no més de 5 o 6 cm d'alt) i que se sol prendre en grups. En molts casos, si bé no sempre, s'ingereix d'un sol glop.

## Característiques

Els colpets solen tenir una alta graduació alcohòlica i, de vegades, requereixen un cert ritual a l'hora de prendre'ls. Alguns exemples de colpets que es beuen de la manera habitual són:
* Colpet de cassalla. Hom sol beure'n tot el contingut d'un colp, acompanyat d'aiguacel o d'aigua sense gas. Si es barreja amb l'aigua s'anomena nuvolet. És molt típic en algunes comarques valencianes.
* El colpet de tequila. Per a prendre'l, hom sol dipositar sal al dors de la mà i preparar una rodanxa de llimona. Primer de tot es llepa la sal, després es beu el tequila, i per acabar es xucla la llimona.
* Els colpets flamejats. Tot i que n'hi ha de diferents composicions, tots tenen en comú el fet que abans de beure'ls se'ls encén foc, normalment amb l'ajuda d'una cullera que contingui una beguda de graduació molt alta. Es beuen amb palleta mentre la superfície encara és calenta.
* L'aspirador. Se serveix en vas de tub. S'agita, es beu ràpid i per acabar s'aspiren els vapors que continuen en el vas per tal d'aconseguir un estat més elevat d'embriaguesa.
* En la Gastronomia de Galícia, és tradicional de consumir colpets de brisa d'herbes o de Licor Cafè, després d'una menjada.

## Vegeu també

* Licor
# Colpach-Bas

Colpach-Bas (en luxemburguès: Nidderkolpech; en alemany: Niedercolpach) és una vila de la comuna d'Ell, situada al districte de Diekirch del cantó de Redange. Està a uns 27 km de distància de la ciutat de Luxemburg.
Colpach-Bas està travessada per un petit torrent, el Koulbich, al llarg del parc del castell Colpach. El castell va pertànyer a Émile Mayrisch, un dels fundadors de la indústria siderúrgica de Luxemburg, incloent el Grup Arbed, ara Arcelor-Mittal. La seva vídua Aline Mayrisch, va donar el castell a la Creu Roja de Luxemburg i fa les funcions com a sanatori i convalescència.

## Referències

* ↑ «Colpach-Bas». [Consulta: 27 setembre 2015].

## Vegeu també

* Castell de Colpach
# Colpegeu els blancs amb la falca vermella

Colpegeu els blancs amb la falca vermella (Клином красным бей белых! en rus) és un pòster litogràfic de propaganda soviètic de 1919 creat per l'artista Lazar Màrkovitx Lissitski, més conegut amb el sobrenom de El Lissitzky, l'home "els esforços del qual van aconseguir que les noves idees russes s'entenguessin en termes generals en l'Europa Occidental".
En el pòster, la falca intrusa de color vermell simbolitza els bolxevics, que van estar penetrant i vencent els seus enemics, l'Exèrcit Blanc durant la Guerra Civil Russa (1917-1923). L'obra és un exemple del moviment avantguardista rus conegut com a constructivisme.
La imatge es va tornar molt popular a occident, quan Lissitzky es va traslladar a Alemanya el 1921. Es considera una obra simbòlica de la Guerra Civil Russa en les publicacions d'occident, tot i que és virtualment desconeguda a Rússia.

## Ús modern

Una versió simplifacada de l'obra que no en mostra els petits detalls és usada pels Peacekeepers (una organització militar galàctica fictícia de la sèrie televisiva Farscape).
Una versió similar simplificada (girada un quart de volta en sentit horari) a la caràtula d'un disc del grup alemany de música post-punk Mekanik Destruktiw Komandoh (MDK).
L'organització trotskista australiana Socialist Alternative incorpora la falca vermella en el seu logo.
L'organització marxista germano-austríaca Gruppen gegen Kapital und Nation usa una versió simplificada del pòster en el seu logo.
El grup de rock escocès Franz Ferdinand utilitza la imatge com a inspiració pel seu single This Fire.
El logo i el nom del pòster van ser usats per l'organització musical i artística socialista del Regne Unit Falca Vermella, que van fer campanya en contra del govern de Margaret Thatcher, en el marc de les eleccions al Parlament del Regne Unit de 1987.

## Referències

* ↑ Johanna, Drucker; McVarish, Emily. Graphics design history: A critical guide [Història del disseny gràfic: una guia crítica] (en anglès), 2008-02-08, p. 188. ISBN 978-0-13-241075-5.
* ↑ Heard Hamilton, George. Painting and sculpture in Europe, 1880-1940. p. 317

## Enllaços externs

* Article a la USC Arxivat 2007-08-07 a Wayback Machine.
# Comunicació Literària

Comunicació Literària fou una societat literària present a la Barcelona de finals del segle xviii.
Aquesta acadèmia o societat literària, va estar activa a Barcelona durant nou o deu anys cap a finals del segle xviii, molt probablement cap al voltant de 1780. Estigué formada per personatges com el prevere Simó Pla, els doctors Miquel Pla i Josep Puiggarí, Josep Barberí, Joan Ignasi Savall, l’impressor Francesc Surià i Burgada, el farmacèutic Josep Antoni Savall i Valldejuli i el metge i poeta Ignasi Ferreres. La composició i extracció social, aparentment homogènia, dels seus membres era diferent de la d'altres societats i acadèmies literàries de l'època.
Aquesta societat mantingué sempre un esperit explícitament reivindicatiu de la llengua catalana, la qual feien servir per a les seves comunicacions. Entre aquestes destaca l'Apologia de l’idioma català, composta per Ignasi Ferreres no més tard del maig de 1796, i també, composicions poètiques, entre les quals, alguna de caràcter anticlerical.
L'extracció social dels seus membres, la relació pel que fa a la llengua en l'Apologia, i el fet que cap dels membres de la societat no ho era també de l'Acadèmia de Bones Lletres fa pensar que, molt probablement, hi havia algun tipus d'oposició amb els membres d’aquesta.

## Referències

* 1 2 3 «Comunicació Literària». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 Campabadal i Bertran, Mireia. La Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona en el segle XVIII: l'interès per la història, la llengua i la literatura catalanes. L'Abadia de Montserrat, 2006, p. 16–17. ISBN 978-84-8415-877-6.
* ↑ Faura Pujol, Neus. «Notes sobre la societat "Comunicació literària"». A: Miscel·lània d’homenatge a Enric Moreu-Rey. Vol. II. Montserrat: Publicacions de l’Abadia de Montserrat, 1988, p. 177-193. ISBN 84-7202-909-3.
* ↑ Campabadal i Bertran, Mireia. El Pensament i l'activitat literària del Setcents català: Ideologia il·lustrada i renovació cultural. Edicions Universitat Barcelona, 2003, p. 117–118. ISBN 978-84-8338-424-4.
# Conte (Jura)

Conte és un municipi francès situat al departament del Jura i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 62 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Conte era de 62 persones. Hi havia 28 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 dones vivint soles i 8 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 36 habitatges, 28 eren l'habitatge principal de la família i 9 eren segones residències. 34 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 28 habitatges principals, 24 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 2 en tenien dues, 3 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 13 en tenien cinc o més. 26 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 14 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Conte el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 8 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 8 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 39 persones, 26 eren actives i 13 eren inactives. De les 26 persones actives 23 estaven ocupades (15 homes i 8 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 13 persones inactives 4 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva, 2 d'empreses de construcció i 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils.
Els 2 serveis als particulars que hi havia el 2009 eren lampisteries.
L'any 2000 a Conte hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Conte a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Conte a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
Viccionari
# Conte d'hivern

«Conte d'hivern» té aquests significats:
# Salmó fumat

El salmó fumat és una conserva del salmó, que es presenta en forma de grans filets, amb la tècnica del fumatge. Pot ser fumat en fred o fumat en calent; el fumat en fred és típic de les cuines del nord d'Europa, del Canadà i del nord dels Estats Units, que són els llocs on es fa i es menja més freqüentment. A causa del seu preu moderadament elevat, el salmó fumat es considera una delicadesa. Tot i que el terme lox de vegades s'aplica al salmó fumat, són productes diferents.
El salmó fumat és un ingredient popular dels canapès, sovint combinat amb formatge crema. Les llesques de salmó fumat són un aperitiu popular a Europa, on se solen acompanyar amb algun tipus de pa; al Regne Unit se solen menjar amb pa integral i una mica de llimona, mentre que a Alemanya es mengen amb pa torrat o pa negre. A la cuina jueva, el salmó molt salat es diu lox (normalment fumat) i se sol menjar sobre un bagel amb formatge philadelphia. També es pot utilitzar per fer-ne pastissos salats o braços de gitano, o presentar-lo al plat acompanyat d'ou filat.
El fumatge s'utilitza per preservar el salmó contra el deteriorament dels microorganismes: durant el procés de fumar salmó, el peix es cura i es deshidrata parcialment, cosa que impedeix l'activitat dels bacteris. Un exemple important d'això és el Clostridium botulinum, que pot estar present en els productes del mar, i que és destruït per l'elevat tractament tèrmic que es produeix durant el procés de fumatge.
El salmó fumat ha format part de moltes cultures de nadius americans durant molt de temps. També va ser un plat comú a la cultura grega i romana al llarg de la història, i sovint es menjava en grans reunions i celebracions. Durant l'edat mitjana, el salmó fumat va passar a formar part de la dieta de les persones i es consumia en sopes i amanides. La primera fàbrica de fumadors va ser a Polònia al segle VII d.C. El segle xix va marcar l'augment de la indústria estatunidenca del salmó fumat a la costa oest, processant salmó del Pacífic d'Alaska i Oregon.

## Referències

* ↑ «E. Kinetz. (22 September, 2002). So Pink, So New York. The New York Times.». , 22-09-2002.
* ↑ «Judaism 101: Jewish Cooking». [Consulta: 24 febrer 2021].
* ↑ Castro, Chus. «Pastís ràpid de salmó». Segre, 10-06-2018. [Consulta: 24 febrer 2021].
* ↑ Cuscó, Neus. «Recepta: Braç de gitano de salmó fumat». Vilaweb, 29-12-2018. [Consulta: 24 febrer 2021].
* ↑ «Un celíac davant de la taula de Nadal». Consumer. [Consulta: 24 febrer 2021].
* 1 2 3 4 «History Of Smoked Salmon».
* 1 2 Salmon, Verlasso. «The History of Smoked Salmon Verlasso». Arxivat de l'original el 2016-11-08.
* ↑ Lin, Mengshi; Cavinato, Anna G.; Huang, Yiqun; Rasco, Barbara A. «Predicting sodium chloride content in commercial king (Oncorhynchus tshawytscha) and chum (O. keta) hot smoked salmon fillet portions by short-wavelength near-infrared (SW-NIR) spectroscopy». Food Research International, 36, 8, 01-01-2003, pàg. 761–766. DOI: 10.1016/S0963-9969(03)00070-X.

## Vegeu també

* Carn fumada
* Cecina
* Sashimi
# Sant Vicenç de Moripol

Sant Vicenç de Moripol és un edifici del municipi de Gósol (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba a l'antic llogaret de Moripol.

## Descripció

Es tracta d'una església barroca d'una sola nau coberta amb volta de canó i flanquejada per petites capelles a manera d'arcosolis. La porta és al mur de migdia i el campanar de planta quadrada, molt massís, s'alça prop del presbiteri al mur de ponent, destacant les obertures enormes. L'església es conserva en mal estat, ja que fa molts anys que resta abandonada. El parament és de carreus irregulars i les obertures, en la seva majoria, són allindanades de perfil quadrangular. La coberta és d'embigat de fusta i teula àrab a dues aigües.

## Història

El lloc de Moripol és documentat des de la baixa edat mitjana. Formava part del terme casteller de Gósol i en època moderna augmentà el seu poblament. Per aquest motiu es bastí l'església de St. Vicenç que substituí el vell edifici romànic sota l'advocació de St. Miquel. Al s. XIII el lloc quedà integrat al castell de Fraumir però en època ja moderna, retornà a Gósol.

## Referències

* 1 2 «Sant Vicenç de Moripol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].

### Bibliografia

* Serra Vilaró, Joan; Les Baronies de Pinós i Mataplana. Investigació als seus arxius., 1930-1950
* Sindreu, Josep; Gósol, 1988
# Sant Vicenç de Pinós

Sant Vicenç de Pinós és l'església parroquial del nucli de Pinós, de la comarca del (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

L'església, rodejada per les cases de Pinós, culmina un destacat puig que s'aixeca al sud i al peu de la Serra de Pinós i el seu Santuari.
A Pinós s'hi va des del sud per la carretera de Calaf a Vallmanya. A 20 km. de Calaf i 5 abans de Vallmanya(41° 48′ 48″ N, 1° 33′ 01″ E﻿ / ﻿41.813299°N,1.550345°E﻿ / 41.813299; 1.550345) hi ha un encreuament, molt ben senyalitzat, on, cap al nord es va a Pinós i al Santuari. Des del Santuari, al nord, es baixa a Pinós per la mateixa carretera.

## Descripció

Església és d'una sola nau, coronada per un campanar d'espadanya al mur de ponent (nau de 6,30X12,30).
L'església fou àmpliament modificada al segle xviii i això va afectar sensiblement al conjunt de l'edifici. De l'obra romànica conserva únicament la part del mur de migdia, mur en el qual fou oberta la porta del segle xviii i que encara conserva una elegant finestra de doble esqueixada perfectament adovellada.
L'església està orientada a llevant i és adossada a les cases veïnes.

## Història

L'església de Sant Vicenç era parroquial del terme de Pinós i d'ella depenia el santuari de la Mare de Déu de Pinós. La seva història s'ha de lligar als orígens del lloc, del castell de Pinós, del qual va prendre el nom una gran família que més tard senyorejà part dels territoris de l'Alt Berguedà. Possiblement el primer castell de Pinós fou molt aviat abandonat però dalt l'enlairada serra es va mantenir el nucli important de poblament fins a la darrera despoblació dels segles XIX i XX

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Vicenç de Pinós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 març 2015].
# Santa Maria de Montmaneu

Santa Maria de Montmaneu és una església de Montmaneu (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una construcció gòtica, del segle xiv.

## Descripció

És de planta de creu llatina, encara que ha estat molt reformada. L'aspecte exterior de l'església, a la part posterior és, per una banda, poligonal i per l'altra, quadrat, mostrant una clara asimetria (possiblement deguda a les posteriors reformes). Els arcs i les voltes són apuntats. Hi ha dues capelletes laterals per banda de la nau central. Conserva poques finestres, algunes tapiades. Es conserva un rosetó, davant la façana de l'ingrés, però sense el vitrall. Els únics elements gòtics, clarament visibles que es conserven són els desguassos amb formes d'animals fantàstics. El campanar és una torre de base quadrada.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria de Montmaneu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Sarcocheilichthys variegatus

Sarcocheilichthys variegatus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Subespècies

* Sarcocheilichthys variegatus microoculus (Mori, 1927)
* Sarcocheilichthys variegatus variegatus (Temminck i Schlegel, 1846)
* Sarcocheilichthys variegatus wakiyae (Mori, 1927)

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)
# Sarcolobus

Sarcolobus és un gènere de fanerògames de la família de les Apocynaceae. És originari d'Àsia, Austràlia i Oceania. Comprèn 35 espècies descrites i d'aquestes, només 5 han estat acceptades.

## Descripció

Són enfiladisses arbustives o lianes que assoleixen els 2-5 m d'alt. Les arrels són fibroses i les tiges estan buides. L'escorça té una textura de paper, glabrescents. Les fulles són coriàcies, de 7-12,5 cm de llarg i 2,2-9 cm d'ample, el·líptiques, oblongues, ovades o, rarament, lineals, basalment arrodonides, cuneades, cordades o lobulades. L'àpex és agut o retús, glabres o pubescents, amb 2-9 col·lèters a la base de les fulles.
Les inflorencències són extraaxil·lars, solitàries, més curtes que les fulles adjacents, amb 1-6 flors, simples, subsèssils, poques vegades pedunculades.

## Distribució i hàbitat

Es troben en els litorals i manglars de la Xina, l'Índia, Laos, Malàisia, Myanmar, Tailàndia i el Vietnam.

## Espècies acceptades

Tot seguit s'ofereix un llistat de les espècies del gènere Sarcolobus acceptades fins a octubre de 2013, ordenades alfabèticament. Per a cadascuna s'indica el nom binomial seguit de l'autor, abreujat segons les convencions i usos.
* Sarcolobus brachystephanus (Schltr.) P.I. Forst.
* Sarcolobus hullsii (F. Muell. ex Benth.) P.I. Forst.
* Sarcolobus kaniensis (Schltr.) P.I. Forst.
* Sarcolobus secamonoides (Schltr.) P.I. Forst.
* Sarcolobus sulphureus (Volkens) Schltr.

## Vegeu també

* Història de la botànica
* Característiques de les apocinàcies

## Referències

* 1 2 3 4 (en anglès) «Sarcolobus». The Genera of Asclepiadoideae, Secamonoideae and Periplocoideae (Apocynaceae): Descriptions, Illustrations, Identification, and Information Retrieval Universitat de Bayreuth. [Consulta: 10 desembre 2009].
* ↑ Espècies a The International Plant Names Index
* ↑ Sarcolobus a PlantList

## Bibliografia

* Forster, P. I. 1991. A taxonomic revision of Sarcolobus R.Br. (Asclepiadaceae: Marsdenieae) in Australia and Papuasia. Austrobaileya 3: 335–360.
* Omlor, R. Generische Revision der Marsdenieae (Asclepiadaceae). Diss. Univ. Kaiserslautern 1998
* Rintz, R.E. 1980. A revision of the genus Sarcolobus (Asclepiadaceae). Blumea 26: 65–79.
# Sarvodaïta

La sarvodaïta és un mineral de la classe dels sulfats.

## Característiques

La sarvodaïta és un sulfat de fórmula química Al₂(SO₄)₃·5H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de novembre de l'any 2023, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 6041/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Kukhi-Malik, al dipòsit de carbó de Fan-Jagnob, dins el districte d'Ayni (Sughd, Tadjikistan). També ha estat descrita a la mina Anna, situada a la localitat d'Alsdorf, a l'estat deRin del Nord-Westfàlia (Alemanya). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Sarvodaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 76». European Journal of Mineralogy, 35, 6, 04-12-2023, pàg. 1073–1078. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-1073-2023 [Consulta: 24 desembre 2023].
# Sarvasca

Sarvasca (italià Cervasca, piemontès Servasca) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 4.562 habitants. Està situat a la Val Grana, dins de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis de Bernès, Caralh, Cuneo, Roccasparvera i Vignolo.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Tullio Ponso | Llista cívica |