OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Neriglissar

Neriglissar (segle VI aC - 556 aC) o també Nergal-šar-uṣur va ser el quart rei de Babilònia de l'anomenada Dinastia Caldea entre els anys 560 aC i 556 aC, segons la Llista dels reis de Babilònia. Al Llibre de Jeremies se l'anomena Nebuzaradan.
Va derrocar el rei anterior, Amel-Marduk, fill de Nabucodonosor II. Era un general i ric hisendat que posseïa extensos dominis a la ciutat de Babilònia i a Opis. Havia tingut el càrrec de comissari reial al temple de Sippar, i com a militar havia participat probablement al setge i ocupació de Jerusalem l'any 587 aC. Va accedir al poder quan ja era gran, i va dedicar els quatre anys del seu regnat a obres de restauració de temples, palaus, canals de regadiu i de ports. L'últim any del seu regnat (557 aC-556 aC) va emprendre una campanya a Cilícia, ja que una part de la regió era vassalla de Babilònia i estava amenaçada per un regne veí. Va arribar fins a les fronteres del Regne de Lídia i va obrir amb aquest país una nova via de comunicació i comerç.
Segurament va morir poc després d'aquesta incursió bèl·lica, i el va succeir el seu fill Labashi-Marduk, que no va regnar gaire més de tres mesos.

## Referències

* ↑ Jeremies. Llibre de Jeremies, XXXIX, 13
* ↑ Cassin, Elena (et al.) (comp.). Los imperios del antiguo oriente III: la primera mitad del primer milenio. Madrid: Siglo XXI, 1979, p. 89-90. ISBN 8432301183.
# Cal Josep d'en Ribas

Cal Josep d'en Ribas és una masia del Prat de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de dos cossos adossats seguint els esquemes 1.I i 2.I de Danés i Torras. Les dues parts són de planta baixa i pis, amb golfes en una d'elles. Posteriorment va perdre la funció de masia i constitueix una casa-habitatge per als vigilants del dipòsit municipal de vehicles de l'Ajuntament de Barcelona.

## Història

La família Ribas apareix documentada al Prat d'ençà el segle xvi.

## Referències

* 1 2 «Cal Josep d'en Ribas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2018].
# Masia Santa Eugènia (Sant Jaume de Frontanyà)

La Masia Santa Eugènia és una masia del municipi de Sant Jaume de Frontanyà (Berguedà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El conjunt té valor per l'antiguitat i les característiques de l'edificació principal de la masia i la pallissa, de dues plantes amb parets de pedra i obertures arquejades, amb voltes de maó a la planta baixa i estructura de fusta a la coberta de la primera planta.

## Referències

* ↑ «Masia Santa Eugènia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Josep Menéndez

Josep Menéndez (Barcelona en l'última dècada del segle xviii - Barcelona, 1866) fou un músic català.
Va ser nomenat organista de la parroquial de Santa Maria de Mataró el 12 de desembre de 1815. Pocs dies després, i arran de l'òbit inesperat de Bernat Bertran, sol·licità fer-se càrrec del magisteri de la parroquial, la qual cosa li fou conferida amb caràcter interí. El 1817 succeí a Magí Germà en el magisteri de la catedral de Lleida, al qual renuncià el 1824 per passar a regir l'organistoa de la parròquia de Sant Miquel Arcàngel de Barcelona. Entre els seus deixebles cal fer esment d'Aleix Mercè.
Deixà escrites, entre altres obres, una Missa a gran orquestra, una Salve, un Miserere, i diverses Lamentacions i dos Salms a dos cors.

## Obra

Es conserven obres seves al fons MatC (Fons de la Capella de Música de Santa Maria de Mataró).
* Goigs per a 5 veus i Acompto al Órgano.
* Salm per a 4 v i Instruments

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria - Cabot i Sagrera, Neus. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 4: Fons del Museu-Arxiu de Santa Maria de Mataró. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura - UAB, 2010.
* ↑ «Obres de Josep Menéndez a l'IFMuC».
# Comarca d'Antequera

La Comarca d'Antequera és una comarca al nord de la província de Màlaga, comunitat autònoma d'Andalusia. Se situa al solc intrabètic. Limita al nord amb la província de Còrdova, a l'est amb la Comarca Nororiental de Málaga, a l'oest amb la comarca de Guadalteba i al sud amb les del Valle del Guadalhorce i Málaga - Costa del Sol, per la zona dels Montes de Málaga i la Sierra dels Camarolos. Segons ordre del BOJA del 2003, la comarca d'Antequera inclou també els municipis de la comarca de Guadalteba.
El nucli humà i geogràfic de la comarca el constituïx una plana per la qual discorre el curs alt del riu Guadalhorce (que desemboca en les proximitats de Màlaga). A aquesta plana la hi coneix amb el nom de Plans o Foia d'Antequera i s'emmarca entre la serralades subbètiques al nord i les penibètiques al sud. Terra de plana i camps ondats esquitxats de turons i pujols, per la seva condició de centre geogràfic d'Andalusia, n'és el principal nus de comunicacions terrestres. La comarca ha estat des de sempre un nus comunicacions de primer nivell. Actualment travessen la comarca dues importants autovies: l'A-92 Sevilla-Granada que ho fa en direcció oest-est i l'A-45 Còrdova-Màlaga en direcció nord-sud.

## Enllaços externs

* Ordre del BOJA del dia 14 de març de 2003 de la Conselleria de Turisme i Esport - Junta d'Andalusia Arxivat 2008-12-30 a Wayback Machine.
# Saint Lawrence (Malta)

San Lawrenz, també Saint Lawrence, en anglès, és un municipi de l'illa de Gozo, a Malta. Té una població de 599 (cens de 2005) habitants i una superfície de 3,6 km². Deu el seu nom a sant Llorenç màrtir de Roma.
# Amarant d'Alexandria

Amarant o Amarantos d'Alexandria (en grec Ἀμάραντος) va ser un escriptor grec nascut a Alexandria.
Va escriure un comentari sobre els Idil·lis (Εἰδύλλια) de Teòcrit de Siracusa i un treball anomenat περὶ σκηνῆς. Sobre l'època en què va viure, només se sap que era posterior al rei Juba de Numídia.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/151?rgn=full+text;view=image;q1=AmarantusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 136. ]
# Neolamprologus crassus

Neolamprologus crassus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme de l'oest del llac Tanganyika (Àfrica oriental)

## Referències

* ↑ Colombé, J. & R. Allgayer 1985. Description de Variabilchromis, Neolamprologus et Paleolamprologus genres nouveaux du Lac Tanganyika, avec redescription des genres Lamprologus Schilthuis, 1891 et Lepidiolamprologus Pellegrin, 1904. Rev. Fr. Cichlido. Núm. 49: 9-28.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Neolamprologus crassus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A. (1998): Tanganyikan cichlids in their natural habitat. Cichlid Press.
* Maréchal, C. i M. Poll, 1991. Neolamprologus. p. 274-294. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cal Jové (Artesa de Lleida)

Cal Jové és una obra d'Artesa de Lleida (Segrià) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un casal entre mitgeres afrontat al carrer del Portal amb una interessant estructura funcional i diferents cossos integrats amb moltes transformacions a les façanes en un carrer amb forta pendent. La porta principal està adovellada i forma un arc de mig punt, al lateral n'hi ha una altra amb una llinda adovellada. Té nombroses obertures al primer i segon pis i un tercer pis de mides més reduïdes. Al cos situat a la cantonada amb el carrer Mestre Girona té només dos plantes.

## Referències

* ↑ «Cal Jové». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 21 març 2019].
# Maur

Maur és un municipi del cantó de Zúric (Suïssa), situat al districte d'Uster.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# José María de Santocildes y de Llanos

José María de Santocildes y de Llanos (Barcelona, 28 de juny de 1771 - Barcelona, 21 d'abril de 1837) va ser un militar català present en la guerra del francès.

## Biografia

El seu pare va ser Sergent Major del Regiment d'Infanteria de Múrcia. Entre altres, va participar en les batalles de Medina de Rioseco, Zorzona, Espinosa de los Monteros, Lugo i Astorga. De fet, fou el principal defensor d'Astorga durant la guerra del francès. En 1814, després de la guerra, va ser nomenat Cap de l'Estat Major General de l'Exèrcit de la Dreta, càrrec que va mantenir fins a 1828. En 1820 va ser deportat pel govern a Mallorca, no sent rehabilitat fins a 1825. En 1822, durant el trienni liberal, fou Capità general de Catalunya.

## Referències

* ↑ El Coronel Santocildes: Un Héroe Humilde (castellà)
* ↑ Bassegoda Nonell, Juan. Els capitans generals i l'Acadèmia de Ciències (1765-1836). Real Academia de Ciencias y Artes de Barcelona, 2004, p. 277.

## Bibliografia

* Glover, Michael. The Peninsular War 1807-1814. London: Penguin, 2001. ISBN 0-141-39041-7
* Smith, Digby. The Napoleonic Wars Data Book (en anglès). Londres: Greenhill, 1998. ISBN 1-85367-276-9.
# Comarca d'Anguiano

La Comarca d'Anguiano, La Rioja, (Espanya). A la regió Rioja Alta, de la zona de Sierra.
    Núm. de municipis: 17
    Superfície: 720,45 $Km^{2}$
    Població (2007): 3.834 habitants
    Densitat: 5,32 hab/$Km^{2}$
    Latitud mitjana: 42º 14' 34" nord
    Longitud mitjana: 2º 50' 26" oest
    Altitud mitjana: 830,53 msnm

## Municipis de la comarca

* Anguiano
* Baños de Río Tobía
* Berceo
* Brieva de Cameros
* Canales de la Sierra
* Estollo
* Ledesma de la Cogolla
* Mansilla de la Sierra
* Matute
* Pedroso
* San Millán de la Cogolla
* Tobía
* Ventrosa
* Villavelayo
* Villaverde de Rioja
* Viniegra de Abajo
* Viniegra de Arriba
# Robert Williams Wood

Robert Williams Wood (Concord, Massachusetts, 2 de maig de 1868 - Amityville, Nova York, 11 d'agost de 1955) va ser un físic estatunidenc.
Professor de física experimental a la Universitat Johns Hopkins des del 1901, va ser conegut a nivell mundial pel seu treball al desacreditar l'existència dels raigs N.
Els seus camps d'interès incloïen l'espectroscòpia de Raman, els camps d'emissió, l'òptica i l'elaboració de les anomenades "reixetes de difracció", l'efecte òptic del qual posteriorment seria anomenat "anomalia de Wood". Va guanyar la medalla Henry Draper de l'Acadèmia Nacional de Ciències dels Estats Units el 1940 per la seva contribució en l'astrofísica.
Va publicar una sèrie de llibres, com ara Òptica Física (1905) i un llibre d'humor, disfressat de text naturalista, anomenat How to tell the Birds from the Flowers: A revised Manual of Flornithology for Beginners [Com distingir els ocells de les flors: Un manual revisat de flornitologia simplificada] (1907).
Carl Sagan va explicar la següent anècdota d'aquest professor:
| « | "Fa moltes dècades, en un sopar, es va demanar al físic Robert W. Wood que respongués al brindis: «Per la física i la metafísica.» Per «metafísica» s'entenia llavors una mena de filosofia o veritats que un pot reconèixer només pensant en elles. També podien haver inclòs la pseudociència. Wood va respondre aproximadament d'aquesta manera: El físic té una idea. Com més pensa en ella, més sentit li sembla que té. Consulta la literatura científica. Com més llegeix, més prometedora li sembla la idea. Amb aquesta preparació va al laboratori i concep un experiment per comprovar-ho. L'experiment és laboriós. Es comproven moltes possibilitats. S'afina la precisió del mesurament, es redueixen els marges d'error. Deixa que els casos segueixin el seu curs. Es concentra només en el que li ensenya l'experiment. Al final de tot el seu treball, després d'una minuciosa experimentació, es troba que la idea no té valor. Així, el físic la descarta, allibera la seva ment de la confusió de l'error i passa a una altra cosa. La diferència entre física i metafísica no és que els practicants d'una siguin més intel·ligents que els de l'altra. La diferència és que la metafísica no té laboratori". | » |
| — Carl Sagan |||

## Honors

El "Cràter Wood", al costat fosc de la lluna, va ser anomenat en el seu honor per haver descobert que, sota fotografia ultraviolada, el cràter prenia una fisonomia diferent, reflectint un dipòsit de sulfits no identificats amb anterioritat.

## Referències

* ↑ Woods, Robert Williams. How to Tell the Birds from the Flowers and Other Wood- Cuts: A Revised Manual of Flornithology for Beginners (en anglès). Sant Franciso: Paul Elder and Company, 1907 [Consulta: 17 maig 2010].
* ↑ Sagan, Carl. El Mundo y sus demonios (en castellà). Planeta, 1997. ISBN 8408020439.
# Villa San Michele

La Villa San Michele és una casa que va ser construïda en la última dècada del segle xix a l'illa de Capri, Itàlia, pel metge i escriptor suec Axel Munthe.

## Descripció

Els jardins de la vila tenen vistes panoràmiques de la població de Capri i el seu port, la península de Sorrento i el mont Vesuvi. La vila es troba en una cornisa de la part alta de l'escala fenícia, entre les poblacions d'Anacapri i Capri, a una alçada de 327 metres sobre el nivell del mar. Els jardins de San Michele estan adornats amb moltes relíquies i obres d'art procedents de l'antic Egipte i altres períodes de l'antiguitat clàssica. Ara formen part de l'associació Grandi Giardini Italiani (Grans Jardins Italians).
Axel Munthe va escriure les seves memòries de joventut "La història de San Michele" on descriu com va descobrir per primera vegada l'illa i va construir la vila, decorada amb restes de palaus construïts pels antics romans. Aquest llibre va ser publicat per primera vegada el 1929 i es va convertir en un èxit mundial immediat, i es va traduir a molts idiomes. Ha estat reimprès moltes vegades des de llavors. Entre 1919 i 1920, Munthe va tenir problemes amb l'excèntrica marquesa i musa Luisa Casati, que va prendre possessió de Villa San Michele. Això va ser descrit per l'autor escocès Compton Mackenzie en els seus diaris.

## Galeria

* Capella
* Loggia amb estàtues
* Pèrgola
* Vista del mar des de Villa San Michele

## Referències

* ↑ Ryersson, Scot D.; Yaccarino., Michael Orlando. Infinite variety: the life and legend of the Marchesa Casati. University of Minnesota Press, 2004, p. 233. ISBN 0-8166-4520-5.

## Bibliografia

* Berger, Diane. Rivera Style. Londres: Scriptum Editions, 1999, p. 215 pages.. ISBN 1-90268601-2.

## Enllaços externs

* Villa San Michele (anglès)
* Galeria de fotos per Leonardo Bellotti (italià)
# Neuronitis vestibular

La neuronitis vestibular, també anomenada neuritis vestibular, pot ser paroxística, en un atac únic de vertigen, o en una sèrie d'atacs, o en un trastorn persistent que disminueix en unes tres a sis setmanes. És un tipus de disfunció vestibular unilateral i pot estar associada amb nàusees, vòmits, i infeccions prèvies en el tracte respiratori superior. En general no presenta símptomes auditius, a diferència de la laberintitis. La neuronitis vestibular també pot estar associada amb nistagme. La causa no s'entén clarament, i el terme "neuronitis" o "neuritis" és inexacta perquè no hi ha evidència d'inflamació. El terme generalment es reté a causa del seu ús comú. Sembla ser causat per un desequilibri d'entrada neuronal entre les orelles internes dreta i esquerra.

## Referències

* ↑ Drislane, Frank; Michael Benatar, Bernard Chang, Juan Acosta, Andrew Tarulli, Louis Caplan. Neurology Blueprints. Philadelphia: Lippincott Williams & Wilkins, 2009, p. 54. ISBN 0-7817-9685-7.
* ↑ Marill, Keith. «Vestibular Neuronitis: Pathology». eMedicine, Medscape Reference, 13-01-2011. [Consulta: 8 juliol 2011].
# Campanha (Erau)

Campanha (en francès Campagne) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Maur Maria Boix i Selva

Maur Maria Boix i Selva era el nom religiós del monjo benedictí Joan Maria Boix i Selva (Barcelona, 7 de maig de 1919 - Abadia de Montserrat, 10 de setembre de 2000), fill de Josep Maria Boix i Raspall, director general de La Caixa, germà de Josep Maria Boix i Selva i oncle del cantant i animador Xesco Boix.
Ingressà a l'orde el 1942, i fou ordenat monjo el 1949. Fou secretari de l'abat Aureli Maria Escarré i Jané del 1953 al 1964, després fou prior del monestir de Montserrat del 1967 al 1978, i visitador de la congregació benedictina Subiacense. També dirigí la revista Serra d'Or del 1962 al 1994, en la qual va escriure articles sobre l'abadia de Montserrat i sobre Jacint Verdaguer, i fou responsable de les Publicacions de l'Abadia de Montserrat. També fou membre de la Societat Verdaguer, i el 1995 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* Llibre de la Mare de Déu de Montserrat (1950)
* Què és Montserrat (1957)
* Convidats a creure (1977)
* Montserrat: llegenda de Montserrat (1994)

## Referències

* ↑ «Maur Maria Boix i Selva». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Dades dels Països Catalans. «Boix». Arxivat de l'original el 25 de juliol 2014. [Consulta: 21 juliol 2014].
# Josep Serra i Estruch

Josep Serra i Estruch (Bràfim, Alt Camp, 31 de desembre de 1921 – Barcelona, 2 d'octubre de 1997) fou un activista polític i escriptor català. Especialista en mitjans de comunicació, fou el creador el 1970 de l'Escola de Mitjans Audiovisuals de Barcelona (EMAV), que dirigí en la primera etapa. Fou premiat a diversos certàmens nacionals i internacionals de cinematografia, la seva dedicació al cinema infantil es recull en el llibre Cinema formatiu, que fou premi Antoni Balmanya el 1968.
Havia estat membre de la Confederació Nacional del Treball. Va ocupar càrrecs de responsabilitat als Sindicats de Professions Liberals, d'Administració Pública i secretari general de la Federació Local de Barcelona, alhora que director de la revista Catalunya. Fou també un dels fundadors de la secció catalana de la Confederació General del Treball.
Més tard fou realitzador de la revista Superació i membre del Consell Nacional i de l'Executiu del Front Nacional de Catalunya, raó per la qual el 1946 fou detingut i condemnat a sis anys de presó. També fou director del setmanari L'Esplai. Fou cofundador dels Instituts de Ciències de l'Educació (ICE), va ser dintre d'ells president del Seminari Permanent de Tecnologia Educativa.
Va col·laborar en algunes activitats del Cercle d'Agermanament Occitano-Català (CAOC). Va militar al Front Nacional de Catalunya des de 1939 fins al 1977, més tard l'abandonà i fou nomenat president de l'Aliança de la Democràcia Socialista, va figurar com a cap de llista de la coalició electoral Aliança per la República en les eleccions al Parlament de Catalunya de 1988. Fou president de l'Associació Professional de Titulats en Imatge i So de Catalunya, membre del Comitè d'Enllaç Europeu per una internacional dels treballadors i els pobles i director de l'Escola Municipal de Cinema de l'ajuntament de Barcelona.
Una de les seves obres més importants va ser Entendre Occitània, un llibre escrit el 1985 amb el qual va obtenir el Premi Rei En Pere concedit pel CAOC, però no va ser fins al 1989 que va ser publicat per edicions El Llamp.

## Obres

* Contes de la mar exacta (1959). premi als Jocs Florals de París
* Entendre Occitània (1985)

## Referències

* ↑ «Josep Serra i Estruch». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Valtueña Sánchez, Bruno «100 motius d'alegria i esperança». Catalunya, 100, 23-05-2012, pàg. 3-5 [Consulta: 12 agost 2020].
* ↑ Referència en el fons El Llamp
* ↑ La cultura catalana: entre la clandestinitat i la represa pública, Volum 2 per Joan Samsó, p. 209

## Bibliografia

* Artigas, J. "Nota biogràfica, bibliografia sobre cinema i mitjans audiovisuals i filmografia de Josep Serra Estruch (1953-1983)". Treballs de Comunicació, Vol. 8 (octubre 1997).
* Serra i Massansalvador, Jordi. Petjades en la llarga nit. Memòries d'un independentista llibertari (1921-1996). Josep Serra i Estruch. Neopàtria, 2022, p. 306. ISBN 9788418598821.

## Enllaços externs

* Biografia a Vilaweb
# Cine Majèstic

El Cine Majèstic és una sala de cinema a Tàrrega (l'Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
L'edifici de gran envergadura pel que fa a l'estructura estilística de façana. És un cinema de grans dimensions, de planta rectangular, i estructurat en planta baixa, on hi ha un vestíbul i una sala de cinema, una primera planta, amb una segona sala, i una tercera, de reduïdes dimensions, on hi ha els serveis sanitaris.
L'edifici entre mitgeres està encabit entre dos edificis on només es pot veure la façana principal. Aquesta façana deixa veure l'estructuració en què està dividit el cinema. En primer lloc, a la planta baixa, hi ha una gran portalada allargassada tota de vidre on mitjançant dues escales s'accedeix a l'espai lúdic.
Les dues plantes superiors es deixen veure a la façana d'una manera unitària. A la part central s'obren dos grans finestrals rectangulars col·locats de forma horitzontal, un damunt de l'altre. Aquesta part forma un cos semicircular sobresortint respecte les dues ales laterals. Aquestes ales són llises en decoració i no contenen cap obertura. Solament s'hi dibuixa una motllura que ressegueix un rectangle geomètric damunt dels maons.
A la part central superior s'aixeca una estructura voladissa també rectangular damunt d'una cornisa motllurada que ressegueix tota l'amplada a la façana.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cine Majèstic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].