OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cova de sa Llapassa - La Casina

La cova de sa Llapassa - La Casina és una cova natural retocada situada prop de les cases de la possessió de sa Llapassa del municipi de Llucmajor, Mallorca.
L'accés es fa a través d'escalons excavats a la roca. L'entrada es troba molt retocada. Hi ha muntat un portal de peces de marès rectangulars al qual se li adossen dues parets de pedra seca. L'interior està ben conservat, a la dreta han construït una petita paret de pedra seca, però el terra es troba molt net. En l'actualitat es fa servir puntualment de magatzem. A principis del segle XX s'hi descobrí una estatueta de bronze, actualment desapareguda.

## Referències

* ↑ Font, B. Història de Llucmajor. Volum 1. Palma: Ajuntament de Llucmajor, 1973, p. 57. ISBN 84-500-5970-4.
* ↑ de Luna, J; i col «Jaciments arqueològics Tom IV» (pdf). Catàleg de béns immobles [Llucmajor], 2000, pàg. 5 [Consulta: 19 desembre 2012].
# Concili d'Arle del 451

El concili d'Arle fou una reunió de bisbes gals celebrada al final del 451 a la ciutat d'Arle. El concili d'Arle anava contra els errors de Nestori i Eutiques de Constantinoble, i es va fer a petició del papa Lleó I. Hi van assistir tots els bisbes de Narbonesa (excepte Constanci d'Uzès) i diversos bisbes de les províncies veïnes i van aprovar una carta del papa a Flavià de Constantinoble. El nombre total de bisbes presenta fou de 44 entre els quals Ravenni d'Arle, que fou el president, i Rústic de Narbona, que era el més antic però va cedir el rang a Ravenni (tot i la llarga disputa per la preeminència que fins aleshores tenien Arle i Narbona, segurament perquè Ravenni era el legat papal).

## Bibliografia

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Santa Croce sull'Arno

Santa Croce sull'Arno és un municipi situat al territori de la província de Pisa, a la regió de la Toscana, (Itàlia).
Santa Croce sull'Arno limita amb els municipis de Castelfranco di Sotto, Fucecchio i San Miniato.

## Galeria

* Plaça Garibaldi el 18/12/2010
* Localització del municipi a la prov. de Pisa
# Santa Croce (sestiere de Venècia)

Santa Croce (Santa Cróxe en vènet) és un dels sis sestieri de Venècia.

## Geografia

El districte de Santa Croce limita al sud i a l'est amb el districte de San Polo, i té com a límits el Rio di San Stae, el Rio Marin i la primera part del Rio della Frescada, fins a la parròquia de San Pantalon.
Al sud limita amb el districte de Dorsoduro a Corte Gallo i Corte Barbo. Al nord limita amb el Gran Canal i està connectat amb Cannaregio a través del pont Scalzi i el pont de la Constitució.
Si excloem la zona del Tronchetto, d'origen recent, el sestiere resulta ser el més petit de la ciutat.

## Història

El barri deu el seu nom a l'església de Santa Croce, un important lloc de culte enderrocat després de la desamortització de béns eclesiàstics feta per Napoleó Bonaparte.
Com a part de San Polo, aquest sestiere va pertànyer antigament a la zona anomenada Luprio, on hi havia nombroses salines.
És el districte que durant el segle XX va patir més que altres l'impacte de la connexió viària entre Venècia i el continent, primer amb la construcció de l'Estació Marítima i després amb la creació de la zona de Piazzale Roma, l'obertura del Rio Novo i la construcció de l'aparcament de l'illa artificial de Tronchetto, conseqüència directa de la construcció del pont de cotxes de la Libertà l'any 1933 (aleshores Ponte Littorio), que va transformar la part nord del districte en la terminal de cotxes i autobusos de la ciutat llacuna. Juntament amb una part de Dorsoduro, a la parròquia de Santa Marta, és l'únic barri de Venècia on hi ha una petita zona on hi poden circular vehicles, encara que de manera molt limitada.

## Monuments i llocs d'interès

El barri es caracteritza per carrers estrets intercalats amb alguns campi.
Entre les esglésies, cal destacar San Giacomo dell'Orio, San Stae i el temple de San Nicola da Tolentino. També cal destacar les dues esglésies de Sant Simeó: la de San Simeon Grando dedicada al profeta Simeó, l'altra, San Simeon Piccolo, dedicada als sants Simó el Cananeu i Judes Tadeu. Els adjectius utilitzats per distingir-los feien referència a la mida dels edificis abans de les obres d'ampliació de San Simeon Piccolo al segle XVIII, i encara es fan servir tot i que l'església de San Simeon Grando és avui molt més petita que l'altra.
Els edificis civils més valuosos es troben al llarg del Gran Canal. Entre aquests, destaca en importància Ca' Pesaro, que acull el Museu d'Art Oriental i la Galeria Internacional d'Art Modern on s'hi exposen obres significatives de grans autors, com Gustav Klimt, Wassily Kandinsky o Matisse.
El Fontego dei Turchi era el magatzem on els comerciants otomans podien descarregar les seves mercaderies a Venècia. Ara és la seu del Museu d'Història Natural, on també es poden admirar dos esquelets complets de dinosaures trobats durant una expedició científica finançada per l'empresari venecià Giancarlo Ligabue.

## Referències

* ↑ Per avere dati aggiornati consulta il Servizio Statistica del Comune di Venezia Arxivat 1 May 2015$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Marcello Brusegan. La grande guida dei monumenti di Venezia. Newton & Compton, 2005, p. 633. ISBN 88-541-0475-2.
# Santa Margherita di Belice

Santa Margherita di Belice (sicilià Santa Margarita) és un municipi italià, dins de la província d'Agrigent. L'any 2008 tenia 6.678 habitants. Limita amb els municipis de Contessa Entellina (PA), Menfi, Montevago, Salaparuta (TP) i Sambuca di Sicilia.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2007- | Francesco Santoro | Llista cívica |
# Santa Maria (Alts Alps)

Santa Maria (en francès Sainte-Marie) és un antic municipi francès, situat al departament dels Alts Alps i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava. Des del 1er de juliol de 2017, es municipi delegat del municipi nou de Vaudola (?) amb Lo Bruis i Montmaurin.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1841 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2015 |
| 179 | 84 | 68 | 60 | 52 | 42 | 48 | 42 | 40 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-juny de 2017 | Jean-Louis Correard | |

## Referències

* ↑ Toponymie Occitane e Senhalizacion bilingüa. Actas del Congrés d'Aush, 2007, publicat pel CROM, mapa aparegut a la pàgina 77
# Segundo Romano (bergantí)

El Segundo Romano va ser un bergantí, després bergantí-goleta, construït l'any 1869 a Lloret de Mar pel mestre d'aixa Agustí Macià i Ferrer. Se'l considera com un dels últims vaixells d'altura que es van construir a les drassanes lloretenques.
Sota el comandament de Josep Macià i Mataró, el bergantí va destacar especialment en el salvament de la tripulació de la corbeta alemanya Elize Metzler el juliol de 1887. Aquesta gesta va ser reconeguda pel kaiser Guillem II d'Alemanya, i per aquest motiu, el capità del vaixell fou obsequiat amb un rellotge d'or amb l'efígie de l'emperador. Pel novembre de 1889 va canviar el seu aparell de bergantí a bergantí-goleta. Es perd tota notícia del vaixell, que llavors era comandat per Ramon Monteira, en el viatge de tornada de Santiago de Cuba cap a Barcelona el gener de 1895. Segons algunes fonts, és probable que fos abatut i enfonsat pel temporal desencadenat prop de l'estret de Gibraltar el març de 1895 però no s'ha pogut saber exactament el motiu de la seva pèrdua. L'11 de juny de 1910 fou donat de baixa del Registre de Matrícula Registro de Matrícula de la Provincia Marítima de Barcelona.

## Referències

* ↑ Vila i Galí, 1992, p. 379-381.
* 1 2 Vila i Galí, 1984, p. 30-31, Vol. 1.
* ↑ Vilà i Galí, 1992, p. 242-243.

## Bibliografia

* Vilà i Galí, Agustí Ma. La Marina mercant de Lloret de Mar : segles xviii i xix. [Lloret de Mar]: Ajuntament de Lloret de Mar, 1992. ISBN 84-606-0697-X.
* Vilà i Galí, Agustí Ma. Les Nostres veles. Lloret de Mar: Confraria de Sant Elm, 1984.

## Enllaços externs

* Model Bergantí Segundo Romano (MMB)
# Segundo asalto

Segundo asalto és una pel·lícula espanyola de 2005 de Daniel Cebrían.

## Argument

Conta la història d'Ángel, jove aspirant a púgil professional que ha crescut sense pare al Madrid del canvi de segle, i la seva trobada amb Vidal (interpretat per Darío Grandinetti), hipnòtic encantador (de serps) argentí, atracador professional de bancs. Aquesta trobada canviarà per sempre la vida d'Ángel i dels que l'envolten.

## Repartiment

* Álex González (Ángel)
* Darío Grandinetti (Vidal)
* Alberto Ferreiro (Dienteputo)
* Laura Aparicio (Pilar)
* Eva Marciel (Alicia)
* Maru Valdivieso (Estrella)
* Pepo Oliva (Paco El Tigre)
* Francesc Orella (Mendiri)
* Mariano Peña

## Comentari

Presentada amb èxit de públic i crítica en la 50a Setmana Internacional de Cinema de Valladolid, Segundo asalto està basada en una història original de Daniel Cebrián, que el propi director va escriure al costat d'Imanol Uribe, també coproductor de la cinta. És, després de Cascabel, el seu segon llargmetratge com a director.
Com a la seva opera prima, Cebrián descriu una joventut desorientada, a la vora de la marginalitat, i que ha crescut sense la figura del pare. Per a aprofundir en una atmosfera realista, el director de fotografia, Kalo Berridi opta per una atmosfera de clarobscurs, molt contrastada. L'excel·lent localització de decorats naturals li va valer a la seva directora artística, Marta Blasco, una nominació als premis Goya.
La pel·lícula es va presentar en Valladolid on va collir el premi Pilar Miró, atorgat al millor director mentre la pel·lícula presentada sigui el seu primer o segon llargmetratge. Dos mesos més tard, la pel·lícula va rebre dues candidatures als Premis Goya.

## Premios
### Premis Goya

| Any | Categoria | Candidat | Resultat |
| 2005 | Millor actor revelació | Álex González | Nominat |
| 2005 | Millor direcció artística | Marta Blasco | Nominat |

### Unión de Actores y Actrices

| Any | Categoria | Candidat | Resultat |
| 2005 | Millor actor revelació | Álex González | Nominat |

### XVI Premis Turia

| Categoria | Candidat | Resultat |
| Millor actor revelació | Álex González | Guanyador |
| Millor director | Daniel Cebrián | Candidat |

### Seminci

| Categoria | Candidat | Resultat |
| Premi Pilar Miró al millor director | Daniel Cebrián | Guanyador |

## Referències

* ↑ Daniel Cebrián estrena su 'Segundo asalto', El Mundo, 27 d'octubre de 2005
* ↑ Segundo asalto a Fotogramas
* ↑ Segundo asalto, al web dels Premis Goya
* ↑ Cartelera Turia premia a Coixet, Zambrano, Perugorría y Cercas, Levante-EMV, 23 de juny de 2006
* ↑ Cebrián presenta en la Seminci 'Segundo asalto', El Periódico de Aragón, 28 d'octubre de 2005
# Segundo de la Portilla Gutiérrez

Segundo de la Portilla Gutiérrez (Setién, 1 de juny de 1819 - A mitjan segle XIX) fou un militar espanyol, governador de Puerto Rico i Director de la Guàrdia Civil.
Fou governador de Puerto Rico en dos períodes, el segon com a interí. En el primer període de 1875 fins a 1877 va modificar el decret de la impremta i va declarar forçosa la vacunació contra la verola. En el segon, de 1881 fins a 1883 va gestionar la colonització de l'illa Culebra; va promoure la celebració d'una Fira Exposició a Ponce; va reobrir l'Institut de Segon Ensenyament; va reconèixer el dret dels jornalers a emigrar i va aprovar un projecte per crear l'Escola Normal.

## Referències

* ↑ Segundo de la Portilla, (1875-1877). Universidad de Puerto Rico, Colección Puertorriqueña, 1997.
* ↑ «Cronología de gobernadores del siglo XIX» (en castellà). Enciclopedia Puerto Rico. Fundación Puertoriqueña de las Humanidades, 11-09-2014. [Consulta: 21 maig 2018].

## Enllaços externs

* «Directores Generales de la Guardia Civil» (en castella). Dirección General de la Guardia Civil. [Consulta: 21 maig 2018].
# Cottus hangiongensis

Cottus hangiongensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels còtids.

## Descripció

* Fa 15 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix demersal i de clima temperat (48°N-36°N).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: des del krai de Primórie fins a la península de Corea. També és present a Hokkaido (el Japó) i la Xina.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-14 a Wayback Machine. (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Riede, K., 2004. Global register of migratory species - from global to regional scales. Final Report of the R&D-Projekt 808 05 081. Federal Agency for Nature Conservation, Bonn, Alemanya. 329 p.
* ↑ Institute of Hydrobiology, Academia Sinica, Shanghai Natural Museum and Ministry of Agriculture of China, 1993. The freshwater fishes of China in coloured illustrations. Vol. 3. 166p.
* ↑ Kim, I.-S., 1997. Illustrated encyclopedia of fauna and flora of Korea. Vol. 37. Freshwater fishes. Ministry of Education: 1-629.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p.

## Bibliografia

* Abe, S., 1972. Notes on the chromosome of two species of fresh-water cottid fishes. CIS. 13:25-27.
* Goto, A., 1987. Polygyny in the river sculpin, Cottus hangiongenesis (Pisces: Cottidae), with special reference to male mating success. Copeia 1987:32-10.
* Goto, A., 1989. Growth patterns, and age and size at maturity in female Cottus hangiongensis, with special reference to their life-history variation. Jap. J. Ichthyol. 36(1):90-99.
* Kinziger, A.P., R.M. Wood i D.A. Neely, 2005. Molecular systematics of the genus Cottus (Scorpaeniformes: Cottidae). Copeia (2):303-311.
* McDowall, R.M., 1988. Diadromy in fishes: migrations between freshwater and marine environments. Croom Helm, Londres.
* Vassíliev, V. P. «Chromosome numbers in fish-like vertebrates and fish» (en anglès). Journal of Ichthyology, 20, 3, 1980, pàg. 1–38. ISSN: 0032-9452.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Semiconductor Manufacturing International Corporation

Semiconductor Manufacturing International Corporation (amb acrònim anglès SMIC) és una empresa xinesa de foneria de semiconductors de joc pur que cotitza en borsa, parcialment estatal. És el fabricant de xips per contracte més gran de la Xina continental i el cinquè més gran del món, amb una quota de mercat del 5,3% el 2021.
SMIC té la seu a Xangai i està constituïda a les Illes Caiman. Té instal·lacions de fabricació de les oblies a tota la Xina continental, oficines als Estats Units, Itàlia, Japó i Taiwan, i una oficina de representació a Hong Kong. Proporciona serveis de fabricació de circuits integrats (IC) a partir de tecnologies de procés de 350 nm a 7 nm. Els principals accionistes són l'estat així com el Fons Nacional d'Inversió de la indústria de circuits integrats de la Xina.
Ingressos trimestrals d'oblies per node de procés:
| Node | 3T 2021 | 3T 2020 | 3T 2019 | 3T 2018 |
| FinFET/28 nm | 18,2% | 14,6% | 4,3% | 7,1% |
| 40/45 nm | 13,9% | 17,2% | 18,5% | 18,7% |
| 55/65 nm | 28,5% | 25,8% | 29,3% | 21,0% |
| 90 nm | 3,1% | 3,4% | 1,3% | 1,4% |
| 0,11/0,13 μm | 5,4% | 4,4% | 6,6% | 8,7% |
| 0,15/0,18 μm | 27,9% | 31,2% | 35,8% | 39,5% |
| 0,25/0,35 μm | 3,0% | 3,4% | 4,2% | 3,6% |

## Referències

* ↑ «China Accelerates Foundry, Power Semi Efforts» (en anglès). https://semiengineering.com,+22-11-2021.
* ↑ «SMIC» (en anglès). Nikkei Asian Review. s://asia.nikkei.com. Arxivat de l'original el 2019-05-26. [Consulta: 26 maig 2019].
* ↑ «SMIC» (en anglès). Nasdaq. https://www.nasdaq.com. Arxivat de l'original el 2019-05-26. [Consulta: 26 maig 2019].
* ↑ «SMIC - Contact Us» (en anglès). SMIC website. http://www.smics.com/. Arxivat de l'original el 4 gener 2012. [Consulta: 6 gener 2012].
* ↑ «Annual Report 2019» (en anglès) p. 70. Semiconductor Manufacturing International Corporation. Arxivat de l'original el 2020-09-06.
# Sejkov

Sejkov és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, a l'est del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1412.
# Seiyū

Seiyû (声優; seiyuu, literalment actor de veu) és un terme japonès que serveix per designar els actors i actrius de doblatge de l'anime i de la ràdio. Molts gaudeixen d'una gran popularitat al Japó.
Alguns actors i actrius tenen clubs de fans internacionals. El fenomen fan arriba al punt que aquests són capaços d'identificar una sèrie només de sentir una veu en concret. Alguns dobladors japonesos han aprofitat la seva fama per convertir-se en cantants, i molts altres s'han convertit en actors de cinema o de televisió.
Hi ha unes 130 escoles de doblatge al Japó. Les empreses de radiodifusió i les agències de talents sovint tenen també les seves pròpies escoles de doblatges. També hi ha revistes temàtiques específiques que es publiquen al Japó; la revista Animage és la que porta més anys publicant-se.
Alguns dels seiyuu populars són: Akane Ōmae (大前 茜), Akiko Yajima, Asakawa Yuu (浅川 悠), Fujimura Ayumi (藤村 歩), Hirohashi Ryō (広橋 涼), Kurata Masayo (倉田雅世), Mitsuishi Kotono (三石琴乃), Nakai Kazuya (中井和哉), Satō Rina (佐藤利奈), Shitaya Noriko (下屋則子), Tanaka Mayumi (田中真弓), Yamaguchi Kappei (山口勝平).
Les actrius japoneses de doblatge quan doblen els animes hentai són pagades més quantitat de diners que a l'anime no pornogràfic. S'oculten baix pseudònims perquè si són descobertes pels ciutadans d'Internet són subjectes a humiliació, ciberassetjament i desprestigi. Les actrius de doblatge japoneses de hentai solen tindre el perfil de ser recents graduades.

## Referències

* ↑ Poitras, Gilles. Anime Essentials: Every Thing a Fan Needs to Know. Berkeley, California, USA: Stone Bridge Press, 2001, p. 90. ISBN 1-880656-53-1 [Consulta: 29 agost 2008].
* ↑ «Short anime glossary [Краткий анимешно-русский разговорник]» (en russian). anime*magazine, 3, 2004, pàg. 36. ISSN: 1810–8644.
* ↑ Terumitsu Otsu and Mary Kennard «The art of voice acting». The Daily Yomiuri, 27-04-2002, p. 11.
* ↑ Fàbregas Fideu i 2016, p13.

## Bibliografia

* Fàbregas Fideu, Laia. Los 'seiyuu' como fenómeno de la cultura popular japonesa (Treball de fi de grau), 2016.
# Seabrook Farms

Seabrook Farms és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2000 tenia 1.719 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Seabrook Farms tenia 1.719 habitants, 582 habitatges, i 451 famílies. La densitat de població era de 304,5 habitants/km².
Dels 582 habitatges en un 55,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 29,7% hi vivien parelles casades, en un 41,4% dones solteres, i en un 22,5% no eren unitats familiars. En el 19,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,95 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,33.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 42,8% tenia menys de 18 anys, un 10,1% entre 18 i 24, un 26,2% entre 25 i 44, un 14,9% de 45 a 60 i un 6,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 23 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 67,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 16.558 $ i la renda mediana per família de 22.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 24.479 $ mentre que les dones 24.643 $. La renda per capita de la població era de 12.499 $. Aproximadament el 28,3% de les famílies i el 34,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Seabrook Farms». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Seabrook Farms». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Cromat de sodi

El cromat de sodi és un sòlid groc de fórmula Na₂CrO₄. S'utilitza com a inhibidor de la corrosió en la indústria del petroli. S'obté a partir de la reacció de dicromat de sodi i hidròxid de sodi. És un agent citotòxic.

## Referències

* ↑ «Cromat de sodi». Universitat de Barcelona. [Consulta: 30 juliol 2023].
# Cromati

Cromati o Cromaci (Chromatius) fou un escriptor llatí i bisbe d'Aquileia del final del segle iv i començament del segle v. Se'l considera nascut a Roma. Amic de Rufí, tot i així va condemnar els escrits d'Orígens. Va morir vers el 410. Va deixar diversos escrits principalment homilies.
# Cromatiàcies

Els Chromatiaceae són la principal família dels bacteris Chromatiales. Viuen generalment en condicions anòxiques sota la llum, però algunes espècies viuen en la foscor sota condicions quimiotròfiques. Es distingeixen pel fet de produir glòbuls de sofre dins les seves cèl·lules. Aquestes són un intermedi en l'oxidació de sulfit, que finalment es converteix en sulfat, i pot servir com a reserva. Els membres d'aquesta família es poden trobar tant en l'aigua dolça com en la salada i són especialment abundant en aigües estancades.
Els Chromatiaceae són la causa que els llacs pobres en oxigen es tornin del color de "sang vermella" com a San Angelo, Texas, USA. http://www.foxnews.com/scitech/2011/08/02/end-times-texas-lake-turns-blood-red

## Referències

* The Chromatiaceae
# Maria Teresa Piquer i Biarnès

Maria Teresa Piquer i Biarnès és una pedagoga de Reus (Baix Camp), El 2000 va rebre el Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla perquè, com a inspectora d'ensenyament, ha dut a terme una actuació continuada a favor de l'escola catalana a les comarques de Tarragona, la qual és reconeguda i valorada molt positivament pels diversos àmbits del món educatiu: professorat i pares i mares d'alumnes. ha estat considerada una de les impulsores de la immersió lingüística a Reus. Forma part del patronat de la Fundació Reddis. A les eleccions municipals espanyoles de 1995 fou escollida regidora de l'ajuntament de Reus per CiU, tot i que fou substituïda poc després.

## Referències

* ↑ Maria Teresa Piquer i Biarnés Arxivat 2018-10-23 a Wayback Machine. a la Fundació Lluís Carulla
* ↑ Fina Costa Dones d'avui, p. 46
* ↑ Somescola.cat es presenta a Reus en un acte multitudinari al web d'Òmnium Cultural.
* ↑ «Fundació Reddis». Arxivat de l'original el 2018-10-24. [Consulta: 23 octubre 2018].
* ↑ Consistoris de Reus des de 1979
# Conte (desambiguació)

«Conte» té aquests significats:
* Conte, a narració escrita en prosa, generalment breu
* Biografies:
** Ánchel Conte (Alcolea de Cinca, 1942) escriptor en aragonès, doctor en història i catedràtic d'ensenyament secundari.
** Arthur Conte (Salses, Rosselló, 1920), polític, periodista i escriptor nord-català
** Ignacio Conte Crespo (Saragossa, 1969), futbolista aragonès, que ocupava la plaça de davanter. Trajectòria ...
** Paolo Conte (Asti, 1937), cantautor italià.
** Daniela Feixas Conte, actriu i autora de teatre catalana.
** Jordi Miralles i Conte (Barcelona, 1962), polític català membre del Partit Comunista de Catalunya (PCC)