OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan Contreras y San Román

Juan Contreras y San Román (Pisa, 2 de març de 1807 - ¿?, 1881) fou un militar i polític espanyol.
Liberal, fou allunyat de l'exèrcit el 1823. El 1841 es proclamà esparterista. Posteriorment, s'uní al general Prim i intervingué en la fracassada revolta de la caserna de San Gil a Madrid de 1866.
Fou diputat a les corts constituents del 1869 i se significà com a dirigent dels intransigents del Partit Republicà Democràtic Federal, formant part del seu Directori Nacional entre l'abril i l'octubre del 1872 i participà en l'alçament intransigent de l'octubre de 1872 i dirigí l'alçament intransigent de novembre de 1872.
Proclamada la Primera República Espanyola, fou nomenat capità general de Catalunya, càrrec que ocupà des de febrer. El general Contreras va sortir de Barcelona el 15 de març en direcció a Esparraguera amb sis companyies del regiment d'infanteria d'Amèrica, una secció del regiment de cavallería d'Alcantara, una altra d'Almansa, i una altra de Tetuan, i una bateria d'artilleria de muntanya, dirigint-se a continuació a Manresa i Moià havent d'encapçalar la columna des de Moià fins a Vic per enfrontar-se a Jeroni Galceran i Martí Miret que li tallaven el camí a La Gleva, on tot i foragitar els carlins i morir Galceran, però es va haver de retirar de nou a Vic. mentre Francesc Savalls, va emprendre un atac contra Ripoll, que va caure el 23 de març i va dimitir març del 1873 en desacord de la tàctica de persecució dels carlins que se li havia imposat.
El 14 de juliol es posà al davant del moviment cantonalista de Cartagena com a general en cap, i quan la revolució cantonal fou vençuda el 12 de gener del 1874, s'exilià a Orà.

## Referències

* ↑ CONTRERAS ROMAN, JUAN, Índex del Congrés dels Diputats
* ↑ Els intransigents eren els partidaris de la utilització de medis revolucionaris i violents per aconseguir la implantació de la República.
* 1 2 (castellà) Manuel Rolandi Sánchez-Solís, De la Revolución de septiembre de 1868 al reinado de Amadeo de Saboya Arxivat 2010-02-22 a Wayback Machine.
* ↑ Cuerpo de estado mayor (1887):p.27
* 1 2 Cuerpo de estado mayor (1887):p.38-39
* ↑ Abellan (2006):p.585
* ↑ Cuerpo de estado mayor (1887):p.49
* ↑ Cuerpo de estado mayor (1887):p.59-60

## Bibliografia

* Narración militar de la guerra carlista de 1869 a 1876 (en castellà). El cuerpo de estado mayor del ejército, 1887.
* Abellan i Manonellas, Joan Anton «Els Galceran: Una nissaga carlina de Prats de Lluçanès». Ausa, vol.22, n.158, 2006.

## Enllaços externs

* «Juan Contreras y San Román». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# José Perales Nájera

José Perales Nájera (Palma, Illes Balears, 25 de maig de 1993), és un futbolista balear. Juga en la posició de porter que ha jugat al Club Gimnàstic de Tarragona.

## Referències

* ↑ «Perales, confianza para la portería del Nàstic» (en castellà). Diari de Tarragona, 14-07-2017. Arxivat de l'original el 8 de gener 2022. [Consulta: 8 gener 2022].
# Joan Pons i Garlandí

Joan Pons i Garlandí (l'Espluga Calba, 21 de febrer de 1898 - Montpeller, 4 de juliol de 1967) va ser un dels membres fundadors d'Esquerra Republicana de Catalunya. Durant la Guerra Civil Espanyola va formar part del Comitè Central de Milícies Antifeixistes de Catalunya i la Junta de Seguretat Interior. Després de la guerra Joan Pons va escriure unes memòries, inèdites fins a l'any 2008, on descriu l'actuació d'un sector dels militants de la CNT-FAI a la rereguarda en els anys 1936 i 1937, enmig de la confusió i el fracàs del govern antifeixista. El seu nebot, Josep Poca i Gaya, ha fet possible la seva publicació. Aquestes memòries han estat desacreditades per ser parcials i esbiaixades.

## Referències

* ↑ Poca, Josep «Pons i Garlandí, un demòcrata catalanista enmig la barbàrie». Memòria. Esquerra.cat, Núm. 96, 01-05-2008. Arxivat de l'original el 16 de setembre 2017 [Consulta: 29 juliol 2016].
* ↑ Gonzàlez i Vilalta, Arnau; Ucelay-Da Cal, Enric. Contra Companys, 1936: La frustración nacionalista ante la Revolución. Universitat de València, 1 de juliol de 2012, p. 133. ISBN 978-84-370-8915-7.
* ↑ Garcia, Xavier «De sacerdot a laic, sense perdre res. Homenots del Sud. Josep Poca i Gaya». VilaWeb, 16-08-2008 [Consulta: 29 juliol 2016].
* ↑ Gascón, Antonio, 1949-. Nacionalistas contra anarquistas en la Cerdaña (1936-1937) : Antonio Martín, la experiencia libertaria de Puigcerdá y el sagrado mito de Bellver. ISBN 9788417190293.

## Bibliografia

* Pons Garlandí, Joan. Josep Poca i Gaya. Un republicà enmig de faistes. Barcelona: Edicions 62, 12-2-2008. ISBN 978-84-297-6070-5.

## Enllaços externs

* Joan Pons Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. a memòriaesquerra.cat Arxivat 2015-03-11 a Wayback Machine.
# José Antonio de Mendizabal y Azcue

José Antonio de Mendizábal y Azcue fou un capità de cavalls cuirasses espanyol, governador i Capità General de Puerto Rico entre 1724 i 1731. Va substituir al governador Francisco Danio Granados, acusat per l'empresonament de Miguel Enríquez, capità de cors, que aconseguia evitar el contraban. Mendizabal va ser l'encarregat d'empresonar a Granados i alliberar a Miguel Enríquez.
José Antonio de Mendizábal y Azcué va néixer a Ibarra, País Basc.
En 1724, a causa de les acusacions dirigides a la corona contra Francisco Danio Granados, governador de Puerto Rico, per part de molts clergues d'aquest arxipèlag, José Antonio de Mendizábal y Azcue fou nomenat pel rei com a substitut de Granados al govern de Puerto Rico. A Mendizabal se li va ordenar alliberar a Miguel Enríquez i retornar-li els seus béns embargats per Granados. El 24 d'agost de 1724, per orde reial, va empresonar a Granados en el Morro, San Juan, Puerto Rico. Més tard, va realitzar una recerca per comprovar si la corona havia fet el correcte ordenant la destitució i empresonament de Granados, confirmant-se aquesta idea després de sentir la declaració de més de cinquanta residents de Puerto Rico, els qui majoritàriament criticaven la seva gestió. Va abandonar el govern de Puerto Rico en 1731, sent nomenat Cavaller de l'Ordre de Santiago, el 3 de juliol de 1731.

## Referències

* 1 2 Angel López Cantos. Miguel Enríquez. Editorial CSIC - CSIC Press, 1998, p. 335-349. ISBN 978-0-942347-10-4.
* ↑ http://www.albakits.com/MENDIZABAL.htm%5BEnllaç+no+actiu%5D MENDIZABAL. Consultado el 24 de mayo de 2013, a las 16:00 pm.
# José Vicente Grau Juan

José Vicente Grau Juan (València, 6 d'abril de 1968) és un pilotari valencià conegut simplement com a Grau. És un dels mitgers de l'Escala i corda més reputats en nòmina de l'empresa ValNet. Ha sigut membre de la Selecció Valenciana de Pilota i qualificat dos voltes com a "Millor jugador del món". També ha rebut la medalla al mèrit esportiu de la Ciutat de València. A més, ha sigut l'únic mitger en guanyar l'Individual d'Escala i corda. És considerat com el millor jugador en la seua posició de tots els temps.
Debut professional en el trinquet de Bétera en 1985, amb 17 anys.

## Palmarés

* Escala i corda:
** Campió del Campionat Nacional d'Escala i Corda 1993
*** Subcampió del Campionat Nacional d'Escala i Corda 1991
** Campió del Trofeu Individual Bancaixa 2000
*** Subcampió del Trofeu Individual Bancaixa 1996 i 1997
** Subcampió del Circuit Bancaixa: 2008
** Subcampió del Triangular d'Escala i corda: 2010
** Campió del Trofeu Caixa Rural de Vila-real: 2009 i 2010
** Subcampió del Trofeu Ciutat de Llíria: 2006
** Campió del Trofeu Hnos. Viel de Sueca: 2009
** Campió del Trofeu Superdeporte: 2009
** Campió del Trofeu Universitat de València: 2007
** Campió del Trofeu Vidal: 2006 i 2009
*** Subcampió del Trofeu Vidal: 2008
* Galotxa:
** Campió del Campionat Professional de Galotxa 1990 i 1991
** Campió del Trofeu Moscatell: 2009 i 2010
Campionats Internacionals de Pilota
* Campió de les 5 Nacions de Llargues, València 1993
* Campió d'Europa de Llargues, Imperia (Itàlia) 1999
* Campió del Món de Llargues València 1996, Maubeuge (França) 1998 i València 2000
* Campió del Món de Joc internacional Països Baixos 2001
** Subcampió d'Europa de Llargues, Països Baixos 2001
* Millor jugador del Món de Llargues, Maubeuge (França) 1998
* Millor jugador del Món de Llargues, Impèria (Itàlia) 1999

## Referències

* ↑ «Entrevista a Grau». Levante TV, 03-05-2012. [Consulta: 18 desembre 2016].
* ↑ Durà, Paco «Homenatge a un dels grans». PilotaVeu, 06-08-2016. Arxivat de l'original el 2016-12-20 [Consulta: 18 desembre 2016]. Arxivat 2016-12-20 a Wayback Machine.
* ↑ «Grau - Pilota a l'Escola». Generalitat Valenciana. [Consulta: 19 juny 2023].
# Juan Vázquez Pérez

Juan Vázquez Pérez (- † presó de la Ranilla, Sevilla, 4 d'abril de 1956) va ser un delinqüent espanyol, executat pel crim de les estanqueres.

## Els fets

El 1952, les germanes Encarnación i Matilde Silva Montero van ser assassinades durant un atracament a l'estanc que regentaven a Sevilla. El crim, descobert l'endemà, va portar a la detenció de Juan Vázquez, Antonio Pérez Gómez i Francisco Castro (a) el Tarta. Juan va ser detingut el 30 de juliol a Màlaga per la policia quan es disposava a embarcar cap a Melilla, allistat en la Legió.
Després de l'interrogatori policial, Juan va acabar confessant el crim, confessió que no va ratificar davant el Tribunal. La seva defensa, juntament amb la dels altres acusats, la va dur a terme l'advocat Manuel Rojo a qui els seus defensats no li van explicar el succeït. Qualificat de psicòpata, Juan va vestir un hàbit morat durant el judici i va ser acusat d'haver propinat 13 punyalades a Matilde. Sense proves concretes, el tribunal els va condemnar a mort el 26 d'octubre de 1954 i poc després el seu advocat va publicar un llibre sobre el judici en el que recollí les seves sospites sobre la relació del crim amb l'haixix, si bé va fer notar els seus dubtes durant el judici sobre la recerca policial.
La sentència va ser ratificada pel Tribunal Suprem d'Espanya al juliol de 1955 i retornada a l'Audiència de Sevilla al març de 1956 perquè es procedís a les execucions. Malgrat els esforços de l'advocat defensor per commutar-la, la sentència es va aplicar. Fou executat pel botxí Bernardo Sánchez Bascuñana a la presó de Ranilla.

## En la cultura popular

En l'episodi de la sèrie La huella del crimen dedicat al crim de les estanqueres el personatge equivalent a Juan Vázquez Pérez es fa dir "Velasco" i fou interpretat per l'actor Antonio Dechent.

## Referències

* 1 2 Pérez Guerra, Ángel «Tres muertes anunciadas hace 50 años». ABC (ed. Sevilla), 16-04-2006, pàg. 50-51.
* ↑ «Esclarecimiento del doble asesinato cometido en Sevilla». ABC, 15-08-1952.
* ↑ Rojo Cabrera, Manuel. El proceso por la muerte de las hermanas estanqueras. Informe de defensa, 1955.
* 1 2 Arroyo, Javier «El delito revivido». El País, 29-10-2010.
* ↑ «Penas de muerte, ratificadas». ABC, 24-03-1956.
* ↑ Vega, Juan Miguel «Cárcel de Ranilla. De talego a chiringuito.». El Mundo (ed. Sevilla), 11-02-2008.
* ↑ Fitxa de l'episodi al web de l'IMDB
# Josep Marraco

Josep Marraco és el nom dels següents personatges:
* Josep Marraco i Ferrer (Barcelona, 1835 – 1913), organista, compositor i mestre de capella de la Catedral de Barcelona
* Josep Marraco i Xauxas (Reus, 1814 – Barcelona, 1873), organista, compositor i mestre de capella de la Catedral de Barcelona, pare de Josep Marraco i Ferrer
# José Ferraz Penelas

José Ferraz Penelas (? - València, 26 de gener del 1959) fou un advocat, propietari i polític valencià. Fou alcalde de València de 1915 a 1916 i diputat a Corts Espanyoles pel districte de Xelva a les llistes del Partit Conservador a les eleccions generals espanyoles de 1918, 1919 i 1920. Tingué el títol nobiliari de IV marquès d'Amposta (1956-1959) per la mort del seu titular sense descendència.
Juntament amb José Ferraz Turmo escrigué el llibre Biografia del Exmo.Sr. D. José Ferraz y Cornel (Tipografía La Editorial, 1915).

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2006-02-14 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «(1796-1854) José Ferraz Cornell.».
# Kemah

    Per la ciutat de Turquia, vegeu Kemah (Erzincan)
Kemah és una població dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 2.330 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kemah tenia 2.330 habitants, 892 habitatges, i 566 famílies. La densitat de població era de 502,6 habitants/km².
Dels 892 habitatges en un 35% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,7% hi vivien parelles casades, en un 9,4% dones solteres, i en un 36,5% no eren unitats familiars. En el 29,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,61 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,25.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,4% tenia menys de 18 anys, un 11,6% entre 18 i 24, un 36,9% entre 25 i 44, un 18% de 45 a 60 i un 6,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 114,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.620 $ i la renda mediana per família de 64.063 $. Els homes tenien una renda mediana de 50.061 $ mentre que les dones 31.953 $. La renda per capita de la població era de 23.373 $. Aproximadament el 7,8% de les famílies i el 8,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kemah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kemah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Keene (Nou Hampshire)

Keene és la ciutat i capital del Comtat de Cheshire (Nou Hampshire) als Estats Units d'Amèrica. Segons el cens del 2007 tenia 22.893 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000 Keene tenia 22.955 habitants, 9.013 habitatges, i 5.118 famílies. La densitat de població era de 233,5 habitants per km².
Dels 9.013 habitatges en un 26,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 43,8% hi vivien parelles casades, en un 9,7% dones solteres, i en un 43,2% no eren unitats familiars. En el 31,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,27 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,86.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,6% tenia menys de 18 anys, un 18,9% entre 18 i 24, un 24,7% entre 25 i 44, un 21,6% de 45 a 60 i un 15,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.033$ i la renda mediana per família de 49.935$. Els homes tenien una renda mediana de 32.720$ mentre que les dones 25.488$. La renda per capita de la població era de 20.544$. Entorn del 5,2% de les famílies i el 10,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Keene». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Keene». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Homeomorfisme local

En matemàtiques, i més específicament en topologia i àrees relacionades, un homeomorfisme local és un tipus especial d'aplicació entre espais topològics, que en preserva l'estructura local. Més precisament, és una aplicació que restringida a oberts prou petits és un homeomorfisme.
Els homeomorfismes locals són molt importants en geometria diferencial i en topologia algebraica, perquè són un concepte més general que inclou tant els difeomorfismes locals com els revestiments, i per la seva relació amb la teoria de feixos.

## Definició

Siguin X i Y espais topològics. Una aplicació f: X → Y és un homeomorfisme local quan, per a cada punt x ∈ X, existeix un conjunt obert U contenint x tal que f(U) és un conjunt obert de Y i l'aplicació restringida f|$_U$: U → f(U) és un homeomorfisme.

## Exemples

* Si X i Y són varietats diferenciables i f: X → Y és un difeomorfisme local, llavors és un homeomorfisme local.
* Un homeomorfisme és un homeomorfisme local, però el recíproc no és cert, ja que un homeomorfisme local no té per què ser injectiu ni suprajectiu.
* L'aplicació exponencial f: C → C, definida per f(z) = exp(z), és un homeomorfisme local (de fet, és un difeomorfisme local) que no és un homeomorfisme global, ja que no és injectiva (perquè f(z)=f(z+2kπi) per a k enter) ni suprajectiva (el punt zero no és un valor de la funció).
* Si escrivim C* = C-{0}, l'aplicació f: C* → C*, definida per f(z) = z$^n$, on n és un enter estrictament positiu, és un homeomorfisme local; només quan n=1 és un homeomorfisme, ja que altrament no és injectiva.
* L'aplicació f: R → S$_1$ definida per f(t) = exp(2πit) (considerant S$_1$ ⊆ C) és un homeomorfisme local no injectiu.
* Si X és un espai topològic i A n'és un subconjunt, la inclusió A → X és un homeomorfisme local sii A és obert.
* Més generalment, si f: X → Y és un homeomorfisme local i A ⊆ X és obert, llavors la restricció f|$_A$: A → Y també és un homeomorfisme local.
* Un revestiment és un homeomorfisme local suprajectiu, però el recíproc no és cert.

## Propietats

La composició d'homeomorfismes locals és un homeomorfisme local.
Un homeomorfisme local és una aplicació contínua i oberta.
Si f: X → Y és un homeomorfisme local injectiu, llavors la bijecció induïda X → f(X) és un homeomorfisme. En particular, un homeomorfisme local bijectiu és un homeomorfisme.

## Vegeu també

* Homeomorfisme
* Difeomorfisme local
* Revestiment

## Referències

* N. Bourbaki, Élements de mathématique. Topologie générale, Hermann, Paris, 1971.
* William S. Massey, Algebraic topology: an introduction, 1967.
# Casernes de Girona

Les Casernes de Girona és un grup d'edificis ubicat al districte d'Horta-Guinardó de Barcelona.
Des de principis del segle xx el Ramo de Guerra va anar comprant terrenys en aquesta zona a diversos propietaris, la majoria eren horts, per instal·lar-hi un Regiment de cavalleria, denominat del Bruch i de Girona. L'any 1923 l'Ajuntament va alinear els terrenys del Torrent de Lligalbé, que en aquesta part feia una corba, per tal d'obrir el carrer de Lepant i cedir una part al Ramo de Guerra per acabar de completar les casernes que finalment van ocupar una extensió considerable al barri. Comprats a la transició per l'Ajuntament, van transformar-se en el parc Jardins del Príncep de Girona, on també hi ha diversos serveis i equipaments del Districte.

## Referències

* 1 2 «Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó». Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó. [Consulta: 27 març 2013].
# Ambaixada romana (Gàl·lia Transalpina, 60 aC)

El Senat romà va enviar una ambaixada romana a la Gàl·lia Transalpina el 60 aC. Les ambaixades estaven formades per un grup d'ambaixadors i tenien per missió portar missatges del Senat a estats estrangers. El seu nomenament era considerat un gran honor, i només es concedia a homes il·lustres.
El senat romà va enviar tres ambaixadors el 60 aC per a inspeccionar els afers de la Gàl·lia Transalpina:
* Quint Cecili Metel Crètic
* Gneu Corneli Lèntul Clodià
* Luci Valeri Flac

## Referències

* ↑ Ciceró ad Att. I, 19, 20. (llatí)
# Hughesita

La hughesita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor del Dr. John Michael Hughes (n. 1952), professor de mineralogia a les universitats de Miami i Vermont, per la seva llarga i destacada carrera en mineralogia, inclòs el seu extens treball sobre els minerals de la família de la pascoïta i bronzes de vanadi.

## Característiques

La hughesita és un òxid de fórmula química Na₃Al(V$_{10}$O$_{28}$)·22H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2010. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 1.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu Nacional d'Història Natural, l'Smithsonian, situat a Washington DC (Estats Units), amb el número de registre: nmnh #174253.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina West Sunday, situada al districte miner de Slick Rock, dins el comtat de San Miguel (Colorado, Estats Units). També ha estat descrita en altres mines properes dins el mateix comtat, així com al districte miner de Bull Canyon, al comtat de Montrose (també a Colorado), i al districte miner de Thompsons, al comtat de Grand (Utah, EUA). Aquests indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Hughesite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 novembre 2021].
# Magdalena Calonge i Panyella

Magdalena Calonge i Panyella (Castellbell i el Vilar, 19 de març de 1872 - Sabadell, 5 d'agost de 1955) fou una practicant catalana de la teosofia.
Calonge formà part del Centre Espiritista de Sabadell, que tenia com a precedent el Centre d'Estudis Psicològics, creat el 1911 i clausurat el 1939 per la dictadura franquista. El 31 de desembre de 1924 Magdalena Calonge fundà i presidí la Rama Fides, un grup sabadellenc adherit a la Societat Teosòfica d'Helena Blavatsky, «una societat o comunitat per a la recerca de la saviesa divina, saviesa oculta o espiritual», amb relacions amb moviments socials de l'època com ara el republicanisme, l'obrerisme, el modernisme artístic o el naturisme, i impulsora del pacifisme, l'excursionisme i el vegetarianisme.
Magdalena Calonge era propietària de la torre d'estil hel·lenitzant que la societat tenia al barri de la Serra d'en Camaró de Sabadell, i que n'era la seu. El 1995, en dissoldre's l'entitat i d'acord amb els estatuts, la torre passà a mans del barri com a equipament social. L'Ajuntament de la ciutat donà el nom de Magdalena Calonge a la plaça on es troba l'edifici Conegut com La Torre, actualment és la seu de l'associació Ethos, que treballa en la prevenció i rehabilitació de dependències.

## Referències

* 1 2 «Nomenclàtor». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 11 març 2014].
* 1 2 Moreno, Juankar. «La Torre dels teòsofs» (en espanyol europeu). Coses del Vallès, 07-10-2015. [Consulta: 5 juny 2020].
* ↑ Bracons, Eduard Masjuan. Medis obrers i innovació cultural a Sabadell (1900-1939): l'altra aventura de la ciutat industrial. Univ. Autònoma de Barcelona, 2006. ISBN 978-84-490-2479-5.
* ↑ Burón, Consuelo. «Un poco de historia-III- (extracto)» (en espanyol europeu). Rama Arjuna, 23-02-2015. [Consulta: 5 juny 2020].
* ↑ «Capítol 2: Serra d'en Camaró». Qvo Vadis Sabadell (I). [Consulta: 5 juny 2020].