OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Riu Hai

El riu Hai o Hai He (Xinès tradicional: 海河pinyin: Hǎi Hé, literalment riu mar), anteriorment conegut com a Bai He (Xinès tradicional: 白河pinyin: Bái Hé, literalment riu blanc; Pei Ho, en fonts occidentals), és un riu de la Xina que flueix a través de Beijing i Tianjin i desemboca en el golf de Bohai, dins de la mar Groga.
El riu Hai està format a Tianjin per cinc rius, el Canal Sud, el riu Ziya, el riu Daqing, el riu Yongding, i el Canal Nord. Els canals nord i sud són parts del Gran Canal de la Xina. El canal sud s'uneix al riu Wei a Linqing. El canal nord s'uneix amb el Bai He (o riu Chaobai) al districte de Tongzhou. El canal del nord (canal de distribució amb el Bai He) és també l'única via navegable des del mar a Beijing. Per tant, els primers occidentals també anomenaven al Hai He com Bai He.
A Tianjin, a través del Gran Canal de la Xina, el riu Hai es connecta amb els rius Groc i el riu Iang-Tsé. La construcció d'aquest gran canal va alterar enormement els rius de la conca del Hai He. Anteriorment, els rius Wei, Ziya, Yongding i la resta de rius de Bai fluïen per separat cap al mar. El Gran Canal va tallar la part final d'aquests rius i els va fondre donant lloc a una sola sortida al mar, amb la forma que té l'actual Hai He.
El Hai He té 1.329 quilòmetres de llarg des de l'afluent més llarg. Tanmateix, el riu Hai té només uns 70 km de Tianjin fins a la seva desembocadura. La seva conca té una superfície aproximada de 319.000 km² (123.000 milles quadrades). El seu cabal anual és de només la meitat del riu Groc, o d'una trentena part que el del riu Iang-Tsé.
Igual que el riu Groc, el Hai és un riu molt fangós a causa de la terra en pols per on passa. Els sediments transportats per l'aigua a la part inferior del seu curs, de vegades fan que l'aigua es desbordi. Les aigües dels cinc principals afluents només tenen una sortida a un mar poc profund, fet que fa encara més fortes les inundacions. A causa del fet que la capital de la Xina (i la segona ciutat més gran), Beijing, i la tercera ciutat més gran, Tianjin, ambdues estan situades a la conca del Hai, les inundacions del riu Hai causen unes pèrdues significatives. Per alleujar les inundacions, es van construir embassaments i canals artificials excavats per desviar les inundacions directament al mar. Per exemple, el riu Chaobai s'ha desviat cap al riu Chaobai Xin ('Xin' vol dir nou) i ja no està unit amb el Canal del Nord.
En els darrers anys, a causa del desenvolupament industrial i urbà a la conca del Hai, el volum de flux s'ha vist molt reduït. Molts afluents menors i alguns dels principals estan secs la major part de l'any. Amb la reducció del flux d'aigua, s'ha agreujat la contaminació de l'aigua. S'espera que l'escassetat d'aigua a la conca del Hai sigui alleujada pel Projecte de Transvasament d'aigua Sud-Nord.

## Vegeu també

* Forts de Taku

## Bibliografia addicional

* (anglès) Domagalski, J.L., et al. (2001). Comparative water-quality assessment of the Hai He River basin in the People's Republic of China and three similar basins in the United States [U.S. Geological Survey Professional Paper 1647]. Reston, VA: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
# Èter dimetílic

L'èter dimetílic o metoximetà té gust de maduixa. És l'èter més simple. És un gas incolor però amb forta olor d'èter. És soluble en aigua. La seva fórmula semidesenvolupada és CH$_3$OCH$_3$, i la seva fórmula empírica C$_2$H$_6$O, que comparteix amb l'etanol. S'empra com propel·lent d'aerosols, i com combustible. Es pot fer servir com refrigerant. Industrialment, es produeix a partir de gas natural, carbó o biomassa.

## Referències

* ↑ «Èter dimetílic». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Müller, Manfred; Hübsch, Ute. Dimethyl Ether (en anglès). Weinheim, Germany: Wiley-VCH Verlag GmbH & Co. KGaA, 2000-06-15. DOI 10.1002/14356007.a08_541. ISBN 978-3-527-30673-2.
* ↑ Ogawa, Takashi; Inoue, Norio; Shikada, Tutomu; Inokoshi, Osamu; Ohno, Yotaro. Direct Dimethyl Ether (DME) synthesis from natural gas (en anglès). 147. Elsevier, 2004, p. 379–384. DOI 10.1016/s0167-2991(04)80081-8.. ISBN 978-0-444-51599-5.
# Força de Míssils de l'Exèrcit Popular d'Alliberament

La Força de Míssils de l'Exèrcit Popular d'Alliberament (中国人民解放军火箭军 o PLARF per les seves sigles en anglès), abans anomenada Segon Cos d'Artilleria (第二炮兵部队 o SAC), és la força de míssils estratègics de la República Popular de la Xina. La PLARF és la principal unitat de l'Exèrcit Popular d'Alliberament que controla els míssils estratègics nuclears i convencionals de la Xina. L'arsenal nuclear xinès està estimat entre 100 i 400 caps nuclears.
Està composta aproximadament per 90.000-120.000 homes i sis “Brigades de Míssils Balístics”. Aquestes estan independentment desplegades en diferents regions militars. El Segon Cos d'Artilleria va ser creat el dia 1 de juliol de 1966 i va fer la seva primera aparició publica l'1 d'octubre de 1984. Les seves casernes generals estan localitzades al subdistricte de Quinhe de Pequín. L'1 de gener de 2016 va canviar de nom i model organitzatiu, passant a denominar-se Força de Míssils de l'Exèrcit Popular d'Alliberament.

## Referències

* ↑ Cordesman, Anthony H. «The PLA Rocket Force: Evolving Beyond the Second Artillery Corps (SAC) and Nuclear Dimension» (en anglès). Center for Startegisc & International studies, 13-10-2016. [Consulta: 17 desembre 2021].
* ↑ Norris, Robert S.; Kristensen, Hans M. «Chinese nuclear forces, 2010» (en anglès). Bulletin of the Atomic Scientists, 66, 6, 01-11-2010, pàg. 134–141. DOI: 10.1177/0096340210387046. ISSN: 0096-3402.
* ↑ Lewis, Jeffrey «The ambiguous arsenal» (en anglès). Bulletin of the Atomic Scientists, 61, 3, 01-05-2005, pàg. 52–59. DOI: 10.1080/00963402.2005.11460887. ISSN: 0096-3402.
# Francis Pilkington

Francis Pilkington (ca. 1565-1638) va ser un compositor, llaütista i cantant anglès. El 1602 va entrar de cantant a la catedral de Chester i va passar la resta de la seva vida treballant allà. Encara que era un home d'església, Pilkington també va compondre música profana; madrigals i cançons per a llaüt.

## Biografia

Pilkington va néixer a probablement al comtat de Lancashire, al voltant de 1570. El seu pare i el seu germà gran estaven al servei del comte de Derby, i és probable que el comte facilités àmplia formació musical al jove Pilkington des de ben petit; el compositor va rebre el grau BMus de Lincoln College el 1595, que acredita setze anys d'estudis musicals. Pel seu propi compte va arribar a ser un gran llaütista, però va ser el seu talent vocal i compositiu el que va forjar la seva reputació.
En 1602 va esdevenir un singing man, o "conducta", de la catedral de Chester, i ja aleshores produïa les seves primeres cançons. El 1605 va aparèixer el seu primer volum de cançons de llaüt. L'any 1612 es va convertir en canonge de l'Església Anglesa.
El seu segon volum van publicar-se el 1613 sota el títol, The First Set of Madrigals and Pastorals ("El primer conjunt de madrigals i pastorals"). A partir de l'any següent va acceptar diversos càrrecs —de vegades, simultàniament— en diverses esglésies a Chester: Xantre a Sta. Bridget, Precentor a la catedral de Chester (càrrec que va mantenir des de 1614 fins a la seva mort), i rector de la Catedral d'Aldford (1631).
El 1624 va ser publicat el seu tercer volum, una continuació del segon conjunt de madrigals i pastorals. Aquest volum també conté obres instrumentals per a viola de gamba i un conjunt de salms. Cap a mitjans de 1630 va deixar el càrrec d'Aldford per centrar-se en el de la catedral de Chester. Havia expressat el seu desig de compondre i publicar més música, però el recull de 1624 va ser l'últim que va publicar. Va morir a Chester, Anglaterra, l'any 1638.

## Fonts

* Brief biographical sketch of Francis Pilkington de "the Grove Concise Dictionary of Music", 1994, Oxford University Press.
* Article sobre Francis Pilkington a la web de allmusic

## Enllaços externs

* Partitures gratuïtes de Francis Pilkington a la Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
* Partitures gratuïtes de Francis Pilkington a l'International Music Score Library Project
* Partitures gratuïtes de Francis Pilkington al Werner Icking Music Archive (WIMA)
# Philautus gracilipes

Philautus gracilipes és una espècie de granota que es troba a la Xina, Laos, Tailàndia i el Vietnam.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* ↑ van Dijk, P.P., Bain. R., Lau, M.W.N., Shunqing, L. & Datong, Y. 2004. Philautus gracilipes. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 8 de gener de 2008.
# Comissió d'Afers Constitucionals

La Comissió d'Afers Constitucionals (AFCO) és la comissió del Parlament Europeu que s'encarrega de temes institucionals, com ara els tractats i les regles del Parlament. El seu president actual és l'eurodiputat Carlo Casini (PPE).

## Membres principals (VII Legislatura, 2009-2014)

| Nom | Càrrec | País | Grup |
| Carlo Casini | President | Itàlia | PPE |
| Zita Gurmai | Vicepresidenta | Hongria | S&D |
| Rafał Kazimierz Trzaskowski | Vicepresident | Polònia | PPE |
| Morten Messerschmidt | Vicepresident | Polònia | ELD |
| Syed Kamall | Vicepresident | Regne Unit | CRE |

## Enllaços externs

* Web oficial (anglès)
# Riu Halil

El riu Halil o Halil Rood (en persa:: هلیل رود o riu Halil, Rood vol dir "riu") és un riu del sud-est de l'Iran de conca endorreica que discorre al voltant de Jiroft a la província de Kerman.
Neix a 3.300 m d'altitud als Monts Hazar i es dirigeix cap al sud-est. El seu règim és nivopluvial molt irregular amb un màxim el març-abril i estiatge a la tardor. Té una llargada de 390 km i un cabal de 12,7 m³/s.
El clima de la vall del riu Halil Rood és extremadament càlid a l'estiu i temperat a l'hivern. En aquest lloc s'han enregistrat una de les temperatures més altes de l'Iran i de tot el món donat que es va arribar als 49 °C el setembre de 1933. També en aquesta vall es va descobrir l'any 2000 la Cultura de Jiroft.
Després de l'oasi de Jiroft, aquest riu es perd a les zones desèrtiques del sud-est de l'Iran.

## Notes i referències

* ↑ «UNESCO - Bassin du Halil Roud - Station : Hossein Abad Jiroft». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 22 maig 2021].

## Enllaços externs

* (anglès) Encyclopedia Iranica
# Gadjíevo

Gadjíevo (en rus Гаджиево) és una ciutat tancada de l'óblast de Múrmansk, a Rússia. És una gran base naval de la flota russa. Es troba a 32 km al nord de Múrmansk.

## Història

S'hi instal·là una base naval el 1956, primer per als submarins dièsel elèctrics i després per als submarins nuclears. La vila també es conegué amb el nom de Iàguelnaia Gubà fins al 1967, Skalisti del 1981 al 1994 i Múrmansk-130. El nom de Skalisti fou oficial fins al 1994, però el 1999 prengué el de Gadjíevo en honor de Magomet Gadjíev, un comandant de submarins de la marina soviètica mort en combat durant la Segona Guerra Mundial i heroi de la Unió Soviètica.

## Enllaços externs

* (rus) Pàgina no oficial sobre Gadjíevo Arxivat 2018-11-17 a Wayback Machine.
* (rus) Informació sobre Gadjíevo
* Fotografies de Gadjíevo
# Míssil balístic de llançament submarí

Un míssil balístic de llançament submarí o SLBM (per les sigles en anglès de Submarine-Launched Ballistic Missile) és un míssil balístic dissenyat per poder ser llançat des d'un submarí de míssils balístics i altres naus de grans dimensions condicionades per aquesta finalitat.
A causa de la mobilitat i deslocalització que ofereixen aquests míssils (gràcies al fet de ser llançats i transportats per submarins amb capacitat per a 20 míssils balístics intercontinentals i armes de pols electromagnètic), solen ser catalogats com unes de les armes més perilloses que existeixen en l'actualitat.
Si bé els últims avenços en acústica han debilitat aquests submarins en facilitar-ne (relativament) la seva detecció, quan operen des de mars parcialment tancats de fàcil control pels seus armadors (com el Mar d'Okhotsk rus i el Carib nord-americà) o sota els gels polars constitueixen una amenaça pràcticament invencible.
A causa d'aquestes raons tenen una especial importància estratègica per assegurar la suma zero total o destrucció mútua assegurada que permet una fràgil pau en què ningú atacarà primer per por a represàlies.

## Tipus de míssils balístics intercontinentals per submarins per país

* Índia
** Sagarika (en desenvolupament)
* França
** M45 SLBM
** M51 SLBM
** M-4 SLBM
* Estats Units i Regne Unit
** Míssil Polaris
** Míssil Poseidon
** Míssil Trident
* Rússia
** SS-N-4 "Sark", R-13
** SS-N-5, R-21
** SS-N-6 "Serb", R-27
** SS-N-8 "Sawfly", R-29
** SS-N-17 "Snipe", R-31
** SS-N-18 "Stingray", R-29, RSM-50
** SS-N-20, "Sturgeon", R-39, RSM-52
** SS-N-23 "Skiff", R-29RM, RSM-54
** R-30 Bulava, 3M30, SS-NX-30, RSM-56
* R.P. de la Xina
** JL-1
** JL-2

## Submarins estratègics

* Submarins Triomphant - França
* Submarins Ohio - Estats Units
* Submarins Xia - R.P. de la Xina
* Submarins Vanguard - Regne Unit
* Submarins classe Delta - Rússia
* Submarins Projecte 941 Akula (Typhoon) - Rússia

## Vegeu també

* Míssil balístic intercontinental
* Submarí estratègic
* Armes nuclears
* Estratègia de les armes nuclears
* Impuls electromagnètic

## Referències

* ↑ Wade, Mark. «R-11». Encyclopedia Astronautica. [Consulta: 23 abril 2011].
* ↑ Dygalo, V.A. «Start razreshaju (in Russian)». Nauka i Zhizn'. [Consulta: 23 abril 2011].
* ↑ List of Project 611 submarines
* ↑ History of the Jupiter Missile, pp. 23–35

## Bibliografia

* Friedman, Norman. U.S. Submarines Since 1945: An Illustrated Design History. Annapolis, Maryland: United States Naval Institute, 1994. ISBN 1-55750-260-9.
* Gardiner, Robert. Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995. London: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 1-55750-132-7.
* Polmar, Norman. The American Submarine. Annapolis, Maryland: Nautical and Aviation Publishing, 1981, p. 123–136. ISBN 0-933852-14-2.

## Enllaços externs

* Inventari estimat d'Armes Nuclears Estratègiques (September 2004) Arxivat 2018-07-13 a Wayback Machine. (en anglès)
# Comissió d'Afers Jurídics

La Comissió d'Afers Jurídics (JURI, en les seves sigles en anglès) és un comitè del Parlament Europeu.

## Membres (2019–2024)

Després de la retirada del Regne Unit de la Unió Europea, la presidència de Lucy Nethsingha fou reemplaçada el 17 de febrer de 2020 per Adrián Vázquez Lázara. Aquests en són els membres durant la 9a legislatura (2019–2024):
| Eurodiputat | Estat | Grup |
| Adrián Vázquez Lázara (presidència) | Espanya | RE |
| Sergey Lagodinsky (vicepresidència) | Alemanya | Els Verds/ALE |
| Marion Walsmann (vicepresidència) | Alemanya | PPE |
| Iban García del Blanco (vicepresidència) | Espanya | S&D |
| Raffaele Stancanelli (vicepresidència) | Itàlia | CRE |
| Manon Aubry | França | GUE/NGL |
| Gunnar Beck | Alemanya | ID |
| Geoffroy Didier | França | PPE |
| Ànguel Djambazki | Bulgària | PPE |
| Jean-Paul Garraud | França | ID |
| Esteban González Pons | Espanya | PPE |
| Mislav Kolakušić | Croàcia | No inscrits |
| Gilles Lebreton | França | ID |
| Karen Melchior | Dinamarca | RE |
| Jiří Pospíšil | Txèquia | PPE |
| Franco Roberti | Itàlia | S&D |
| Marcos Ros Sempere | Espanya | S&D |
| Liesje Schreinemacher | Països Baixos | RE |
| Stéphane Séjourné | França | RE |
| József Szájer | Hongria | PPE |
| Marie Toussaint | França | Els Verds/ALE |
| Axel Voss | Alemanya | PPE |
| Tiemo Wölken | Alemanya | S&D |
| Lara Wolters | Països Baixos | S&D |
| Javier Zarzalejos | Espanya | PPE |

## Membres (2014–2019)

Aquests en són els membres durant la 8a legislatura (2014–2019):
| Eurodiputat | Estat | Grup |
| Max Andersson | Suècia | Els Verds/ALE |
| Joëlle Bergeron | França | ELD |
| Marie-Christine Boutonnet | França | No inscrits |
| Jean-Marie Cavada (vicepresident) | França | ALDE |
| Kostas Chrysogonos | Grècia | GUE/NGL |
| Therese Comodini Cachia | Malta | PPE |
| Mady Delvaux-Stehres (vicepresidenta) | Luxemburg | S&D |
| Andrzej Duda | Polònia | CRE |
| Rosa Estaràs Ferragut | Espanya | PPE |
| Laura Ferrara | Itàlia | ELD |
| Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (vicepresidenta) | Polònia | S&D |
| Mary Honeyball | Regne Unit | S&D |
| Dietmar Köster | Alemanya | S&D |
| Sajjad Karim | Regne Unit | CRE |
| Gilles Lebreton | França | No inscrits |
| Antonio Marinho de Pinto | Portugal | ALDE |
| Jiří Maštàlka | Txèquia | GUE/NGL |
| Alessandra Moretti | Itàlia | S&D |
| Emil Radev | Bulgària | PPE |
| Julia Reda | Alemanya | Els Verds/ALE |
| Evelyn Regner | Àustria | S&D |
| Pavel Svoboda (president) | Txèquia | PPE |
| József Szájer | Hongria | PPE |
| Axel Voss (vicepresident) | Alemanya | PPE |
| Tadeusz Zwiefka | Polònia | PPE |

## Referències

* ↑ Impact of Post-Brexit on EP Committees
* ↑ JURI-members in the 9th European Parliament legislature
* ↑ European Parliament press release 2014-07-07

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2018-12-28 a Wayback Machine.
# Rönne (Alster)

* Per a altres significats, vegeu «Rönne».
* Per a altres significats, vegeu «Seebek».
El Rönne també anomenat Seebek és un afluent del riu Alster, a Alemanya. Neix al llac Itzstedter See, al municipi de Itzstedt, al districte de Segeberg a l'estat de Slesvig-Holstein. Desemboca a l'Alster a l'aiguamoll Wakendorfer Moor (una reserva natural a Naherfurth, un nucli de Kayhude).
Tot i que la qualitat de l'aigua i la diversitat de la vegetació no són pas dolents, el Ministeri de medi ambient de Slesvig-Holstein va encarregar un estudi per a millorar-lo. Segons aquest estudi, cal minvar l'agricultura intensiva als marges per tal de reduir la quantitat d'adob que eutrofitza massa l'aigua. Una associació de protecció de la natura va començar a comprar terrenys als marges del rierol. Des del 2007 el curs inferior del Rönne des de Nahe fins a la desembocadura amb l'Alster fa part de la reserva natural de l'«Oberalsterniederung».
El seu nom baix alemany Seebek és un mot compost de See (llac) i el sufix -bek (rierol), la qual cosa es refereix a la seva font. Rönne podria derivar del verb baix alemany rönnen que significa fluir, córrer una paraula parent amb l'anglès to run.
* El riu desbordat a la tardor de 2010; el llit normal es reconeix per a la corona de vímet
* Font del Rönne
* La vall del Rönne
* El riu desbordat a la tardor a Nahe
* Pont de l'antic ferrocarril

## Afluents

* Bredenbek

## Referències

* ↑ «Hamburger ABC». Hamburger Abendblatt, 18-09-1969, p. 3.
* ↑ Speer, Christian «Rönne und Itzstedter See sollen ökologisch aufgewertet werden» (en alemany). Lübecker Nachrichten, 03-01-2010.
* ↑ des de 53° 47′ 49.28″ N, 10° 6′ 58.85″ E﻿ / ﻿53.7970222°N,10.1163472°E﻿ / 53.7970222; 10.1163472
* ↑ Knittermeier, Frank «Das Paradies vor der Haustür» (en alemany). Hamburger Abendblatt, 30-11-2007.
# Front Obrer de Catalunya

El Front Obrer de Catalunya fou un moviment socialista de l'època franquista que formava part de la resistència a la dictadura de Franco. Fou fundat el 1961 com a hereu de l'Associació Democràtica Popular de Catalunya (ADPC), i els seus referents eren la revolució hongaresa de 1956, la revolució cubana de 1959, la resistència algeriana d'Ahmed Ben Bella i l'exemple de l'autogestió iugoslava.
Tot i que els seus integrants eren de procedències diverses, adoptà un socialisme d'esquerres antiimperialista i dissident de la línia comunista oficial. Es definien com a socialistes, populistes i federalistes. La militància era molt jove i amb tendència a trencar els esquemes existents. No tenien estatuts formals i per això mai no es van constituir com a partit. Entre els seus dirigents destacaren Isidre Molas i Batllori, José Ignacio Urenda i Bariego, Pasqual Maragall i Mira, Alfons Carles Comín, Daniel Cando Cando, Joan Font Pérez, Josep Antoni González i Casanova, Josep Maria Vegara i Carrió i Miquel Roca i Junyent, entre d'altres. Els seus òrgans d'expressió foren, successivament, Revolució (1961-62), Presencia Obrera (1964-5) i Poder Obrero (1969).
Va mantenir lligams federals amb el Frente de Liberación Popular (FLP) i l'Euskadiko Sozialisten Batasuna (ESB). Competí amb el PSUC pel control del naixent moviment de les Comissions Obreres, i aconseguí dominar-ne la coordinació local fins al 1968 (comitès d'empresa de La Maquinista Terrestre i Marítima, AEG, Harry Walker i altres). El 1970 es va dissoldre i els seus militants s'escamparen per les diferents organitzacions d'esquerres de la clandestinitat antifranquista (PSUC, COC, MCC i LCR), tot i que molts varen confluir finalment amb la fundació de Convergència Socialista de Catalunya i, després, del PSC.

## Enllaços externs

* Tret de Marxists.org (sota llicència GFDL).
* "El Front Obrer de Catalunya" «PDF». IV Jornades d'Història del Socialisme Fundació Rafael de Campalans 3 i 4 de novembre de 1994.
# Francisco Ignacio Madero González

Francisco Ignacio Madero González, conegut habitualment com Francisco Madero, (Parras, Coahuila de Zaragoza, 30 d'octubre de 1873 - Ciutat de Mèxic, 22 de febrer de 1913) va a ser un polític de la Revolució Mexicana.
Fill d'un terratinent, Francisco Madero va estudiar a França i als Estats Units. La seva preocupació per les condicions de vida de les masses el va fer entrar en la política, defensant idees democràtiques i de reforma social. La seva oposició contra la dictadura de Porfirio Díaz el va portar a la presó (1910). Fugí a Texas, des d'on va organitzar la Revolució Mexicana. El 10 de maig de 1911 els revolucionaris prenen Ciudad Juárez, i Madero entra triunfant i nomena el seu primer gabinet. Díaz va decidir renunciar al govern i es va exiliar a França. Derrotat el govern per les tropes d'Orozco i de Zapata, es van celebrar eleccions presidencials, en les quals va triomfar Madero (1911).
En els seus quinze mesos de govern, Francisco Madero va voler reconciliar la Revolució amb les restes de l'antic règim, però la divisió del moviment revolucionari va posar fi als seus plans. Madero havia establert un règim de llibertats i de democràcia parlamentària, però no havia satisfet les aspiracions de canvi social que desitjaven masses revolucionàries.
Emiliano Zapata, Reyes i Orozco es van revoltar contra ell; i Huerta, comandant de les forces armades, el va trair, el va deposar i el va assassinar al·legant que havia intentat escapar el 1913. Madero, que no havia aconseguit en vida mantenir units als revolucionaris, es va convertir després de la seva mort en un símbol eficaç de la unitat de la Revolució contra l'usurpador Huerta.

## Referències

* ↑ Francisco I. Madero: con la "I" de Ignacio Arxivat 2011-09-24 a Wayback Machine. Instituto Nacional de Estudios Históricos de las Revoluciones de México. «[L]a “I” corresponde al nombre de Ignacio.
* ↑ Serrano (2010):p.12
* ↑ Cumberland, Charles C. Madero y la Revolución Mexicana (en castellà). Siglo XXI, 1997, p. contraportada. ISBN 9682305926.
* ↑ Serrano (2010):p.17

## Bibliografia

* Serrano, Francisco. La rebelión de Pascual Orozco (en castellà). Nueva biblioteca del niño mexicano, 1910.
# Pep de l'Horta

Pep de l'Horta fou un líder revolucionari camperol en la revolta dels llauradors de 1801 al País Valencià, especialment a la comarca de l'Horta. Pep era el líder simbòlic dels camperols en la revolta contra els privilegis nobiliaris, una revolta que va comptar amb el suport de la burgesia i els artesans de la ciutat de València. Pep de l'Horta convocava a la batalla amb un instrument popular, la cargola. Existeix una cançó feta en el seu homenatge.

## Referències

* ↑ Platero, Antonio Laguna. Història de la comunicació. Universitat de València, 2001. ISBN 978-84-490-2193-0.
* ↑ «Pep de l'Horta (Adolfo Celdrán)». [Consulta: 17 abril 2020].