OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Capropygia unistriata

Capropygia unistriata és una espècie de peix de la família dels aracànids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i de clima subtropical que viu entre 60-200 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia: sud d'Austràlia Occidental i Austràlia Meridional.

## Referències

* ↑ «Capropygia unistriata». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ May, J.L. i J.G.H. Maxwell, 1986. Trawl fish from temperate waters of Australia. CSIRO Division of Fisheries Research, Tasmània. 492 p.
* ↑ May, J.L. i J.G.H. Maxwell, 1986.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Caps de la Vinya de Miret

Caps de la Vinya de Miret és una antiga vinya reconvertida en camps de conreu del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Mur, en terres del poble de Vilamolat de Mur.
Es tracta d'una part de la Vinya de Miret, on actualment hi ha camps de conreu amb arbres fruiters, situada a migdia i més amunt de la vinya de la qual, de fet forma part. Separa les dues parts d'aquesta vinya el Camí de Casa Ginebrell, o de Vilamolat de Mur, actualment carretera local.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Cantó de Selles-sur-Cher

Selles-sur-Cher és un cantó francès al districte de Romorantin-Lanthenay (departament de Loir i Cher, regió de Centre - Vall del Loira). Agrupa vuit municipis Billy, Gièvres, Gy-en-Sologne, Lassay-sur-Croisne, Mur-de-Sologne, Rougeou, Selles-sur-Cher i Soings-en-Sologne, essent el cap cantonal és Selles-sur-Cher.

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1961 | René Massacré | Radical |
| 1961-1988 | Kléber Loustau | SFIO, després PS, després UDF |
| 1988-2008 | Alain Quillout | Divers droite |
| 2008- | Jean-Paul Pinon | MoDem, després NC |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 9.154 | 9.210 | 10.059 | 10.508 | 10.361 | 10.820 | 11.477 |
| A partir de 1990 població sense dobles comptes |||||||

## Vegeu també

* Cantons del Loir i Cher
# Cantó de Seltz

El cantó de Seltz (alsacià Kanton Selz) és una antiga divisió administrativa francesa que estava situada al departament del Baix Rin i a la regió del Gran Est.
Al 2015 va desaparèixer i el seu territori va passar a formar part del cantó de Waisseburch.

## Composició

El cantó de Seltz aplega 14 comunes :
| Nom alsacià | Nom francès | Nom alemany |
| Banem / Bänem | Beinheim | Beinheim |
| Bihl | Buhl | Bühl |
| Naidorf / Neidorf | Eberbach-Seltz | Eberbach |
| Kesseldorf | Kesseldorf | Kesseldorf |
| Krapere / Kräpere | Crœttwiller | Kröttweiler |
| Minikhause / Mínchhüse | Munchhausen | Münchhausen |
| Modere | Mothern | Mothern |
| Níderreddere | Niederrœdern | Niederrödern |
| Owerlauterbàch | Oberlauterbach | Oberlauterbach |
| Schoffof | Schaffhouse-près-Seltz | Schaffhausen |
| Selz | Seltz | Selz |
| Sije | Siegen | Siegen |
| Trimbàch | Trimbach | Trimbach |
| Wínzebàch | Wintzenbach | Winzenbach |

## Història

Llista dels consellers generals :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1976-2001 | Marcel Schmitt | UDF-CDS | |
| 2001- | Richard Stoltz | UMP | |
# Cantó de Masseuva

Masseuva és un cantó del departament francès del Gers amb les següents comunes:
* Arroeda
* Aujan e Morneda
* Aussòs
* Belagarda e Adolins
* Besuas e Bajon
* Cabàs e Lo Massès
* Shelan
* Cuelàs
* Esclassan e La Bastida
* La Lana Arquèr
* Lortias e Montbrun
* Manent e Montaner
* Masseuva
* Montbardon
* Montlaur e Vernet
* Lo Mont d'Astarac
* Montias
* Panassac
* Ponsan Sobiran
* Sent Arroman
* Sent Blancat
* Samaran
* Sarcòs
* Cèra

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1985-1997 | Joseph Lamothe | PCF |
| 1997- | Georges Barthe | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 4.545 | 4.998 | 4.549 | 4.546 | 4.432 | 4.461 | 4.773 |
# Cantó de Massiac

El cantó de Massiac és un cantó francès del departament de Cantal, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. Està enquadrat al districte de Sant Flor, té 12 municipis i el cap cantonal és Massiac.

## Municipis

* Auriac
* Bonac
* La Chapelle-Laurent
* Ferrières-Saint-Mary
* Lauria
* Leyvaux
* Massiac
* Molèdes
* Molompize
* Saint-Mary-le-Plain
* Saint-Poncy
* Valjouze

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1958-1988 | Emmanuel Grèze | UDR, després RPR |
| 1988- | Alain Marleix | RPR, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Vegeu també

* Cantons del Cantal
# Carasco

Carasco (en ligur Karàscu, Kaàscu o Carasco (/kaˈrasku/)) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la ciutat metropolitana de Gènova. El 2011 tenia 3.640 habitants. Limita amb les comunes de Chiavari, Cogorno, Leivi, Mezzanego, Ne i San Colombano Certenoli.

## Geografia

Situat a la part baixa de la vall Fontanabuona compta amb una superfície de 8,46 km² i les frazioni de Graveglia, Paggi, Rivarola, San Pietro di Sturla i Santa Maria di Sturla.

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dades Istat el 31 desembre 2011». Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 15 juliol 2015].
# Carrer dels Oms

El carrer dels Oms és una de les vies per a vianants més transitades de tot Palma. Deu el seu nom als arbres que en populaven les vores. Es troba entre les Rambles i el carrer de Sant Miquel. Compta amb nombrosos comerços i cafès amb terrasses sobre la calçada.
Al llarg de la seva història, ha portat els noms de Santa Marlarida, Homs, Lleida, i Oms de Santa Margarita.

## Referències

* ↑ Carrer dels Oms a callejero.net
* ↑ Cort quiere que las terrazas de la calle Oms pasen a un lateral, Diario de Mallorca, 31 de març de 2016
* ↑ Zaforteza Musoles, Diego. La Ciudad de Mallorca: ensayo histórico-toponimico. Tomo II. Palma: Ajuntament, 1989, p. 33. ISBN 8450565812.
# Carme Arenas i Noguera

Carme Arenas i Noguera (Granollers, 6 de novembre de 1954) és una escriptora, traductora i editora catalana. Fou presidenta del PEN Català del 2010 al 2018.
És llicenciada en Geografia i Història, amb especialització en Història de l'Art (1977) i en Filologia Catalana a la Universitat de Barcelona (1980) i té el grau superior en les llengües francesa, italiana i anglesa i el Màster en Direcció i Gestió de Centres Educatius, també a la Universitat de Barcelona. És Catedràtica de Literatura catalana i professora de Llengua i Literatura Catalanes a l'Institut Maragall de Barcelona. Va començar treballant com a galerista d'art i combinà l'activitat amb l'ensenyament de la història de l'art i la literatura catalana. Entre 1998 i 2008 va fer de professora-consultora a la Universitat Oberta de Catalunya (UOC). També ha exercit d'editora a Edicions 62 i de cap de redacció de la revista Catalan Writing (2006-2011). Ha traduït diversos llibres de literatura italiana. És autora i coordinadora de nombrosos llibres de text per a l'ensenyament i ha comissariat diverses exposicions relacionades amb la literatura.

## Premis i reconeixements

* Premi Crítica Serra d'Or per la traducció de l'obra La consciència de Zeno, d'Italo Svevo (1986)

## Referències

* 1 2 «Carme Arenas». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 10 novembre 2016].
* ↑ Serra, Montserrat. «Carme Arenas: 'El PEN Català és un ambaixador cultural necessari'». Vilaweb, 07-11-2014. [Consulta: 10 novembre 2016].
* ↑ «Carme Arenas». PEN Català. [Consulta: 10 novembre 2016].
# Carlos Meléndez Latorre

Carlos Meléndez Latorre (Bilbao, 26 de gener de 1957) és un exfutbolista basc, que ocupava la posició de porter.

## Trajectòria

Després de destacar a l'Arenas, el 1977 passa a la disciplina de l'Athletic Club, i després de militar pels filials, debuta amb el primer equip el 1980, en un partit de Copa del Rei. A l'any següent fa la seua aparició a la màxima categoria, tot jugant sis partits.
Meléndez seria el porter suplent dels de San Mamés durant la primera meitat de la dècada dels 80. En els anys que hi va romandre a l'Athletic (80/86), només hi va jugar sis partits de Lliga, 2 de Copa del Rei i 4 de Copa de la Lliga.
L'estiu de 1986 fitxa pel RCD Espanyol, on seguiria sent suplent de porters com N'Kono. Amb els de Barcelona, fins a la seua retirada el 1992, hi va disputar només 12 partits de Lliga, a banda d'altres en Copa del Rei o competicions europees. Tot i les escasses aparicions, va deixar diverses actuacions per a la història del club espanyolista, com una eliminatòria de la Copa de la UEFA davant el Viktovice txecoslovac o contra el CD Málaga que li va valdre a l'Espanyol el retorn a primera divisió.

## Enllaços externs

* Fitxa de Meléndez
# Casa Dalmau (Cadaqués)

Casa Dalmau és una obra amb elements modernistes de Cadaqués (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat dins del nucli antic de la població, al Passeig Escofet o del Podritxó. Integrada en una illa urbana, amb les façanes orientades al mar.
Casa entremitgeres de planta rectangular, tres pisos i golfes. A la façana destaquen dues grans balconades polígonals sobresortides, que presenten dues obertures d'arc de mig punt, degradades en el sentit d'altura. Al segon pis es conserva la notable barana de forja. A les golfes hi ha una galeria de set badius en forma de finestres neogòtiques. El ràfec, molt prominent, té decoració de fusta i rajola. L'interior i les obertures de la planta baixa van ser modificades per adequar-ho a un ús turístic.

## Història

Fins després de la guerra, a la planta baixa de l'edifici hi havia hagut l'ateneu, i al fons d'aquesta, una sala de teatre que va quedar destruïda per un incendi.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Dalmau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Casa Joan Sanpera

La Casa Joan Sanpera és un edifici del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici aïllat de tipologia ciutat-jardí, que consta d'una planta baixa i dos pisos, amb coberta composta. A la cantonada de ponent sobresurt una torre mirador.
La façana principal consta d'una gran balconada correguda amb finestres d'arc pla. El ràfec està sostingut per mènsules i, sota aquestes, es manifesta un esgrafiat amb decoració floral (en la qual dominen els tons verds). A l'angle esquerre de la façana hi ha un petit porxo i, a la façana lateral, una sèrie de finestres, que alternen l'arc escarser amb altres de tipus el·líptic. Al terrat es poden veure uns originals embornals, utilitzats per l'arquitecte també a les Escoles de les franqueses.
El llenguatge formal és el modernista.

## Història

La data de construcció de l'edifici és dubtosa i no s'ha trobat cap document que constati l'autoria del mateix de l'arquitecte Albert Juan i Torner. D'altra banda, els plànols de la casa no són a l'arxiu municipal de Granollers. Estilísticament, però, trobem les mateixes solucions (en alguns detalls) que a les Escoles i a l'Ajuntament de les Franqueses, del mateix Juan i Torner, edificis bastits l'any 1912.
La casa es troba al nord del carrer Corró, en el barri del Lledoner, que pertanyia a les Franqueses del Vallès fins al 1922, moment en què fou segregat per llei del 5 d'agost.
El 1958 les superiores de la Divina Pastora compren aquest edifici amb l'objectiu de fer-hi l'Escola Anna Mogas, amb l'objectiu d'homenetjar a la tasca educacodora de la filla del barri del Lledoner, Maria Anna Mogas i Foncoberta.

## Referències

* ↑ Patrimoni Històric Arquitectònic, desembre 1985.
* 1 2 3 4 «Casa Joan Sampere». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Casa Joanico

Casa Joanico és una masia de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà.
Està situada al costat sud de la carretera N-260, just en entrar en el terme de Sarroca de Bellera des de Senterada. És a l'extrem sud-est del terme municipal.

## Enllaços externs

* Cartogràfic de Catalunya
# Casa Pau Feliu

La Casa Pau Feliu és un edifici del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local. La casa està situada en la zona d'eixample vuitcentista urbanitzada a partir de l'enderrocament de la medieval Muralla de Vilafranca del Penedès.
És un edifici entre mitgeres i de cinc crugies. Les tres crugies centrals presenten soterrani, planta baixa, dos pisos i terrat amb torratxa. Les dues laterals amb planta baixa, un pis i terrat. La distribució de la façana presenta una composició simètrica. El llenguatge arquitectònic emprat és l'eclecticisme vuitcentista.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Pau Feliu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].

## Enllaços externs

* Casa Pau Feliu, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Carpolèstids

Els carpolèstids (Carpolestidae) és una família de plesiadapiformes semblants a primats que visqueren a Nord-amèrica i Àsia des de mitjans del Paleocè fins a principis de l'Eocè. Es caracteritzen típicament per dos premolars posteriors superiors grans. Pesaven uns 20–150 g i tenien la mida aproximada d'un ratolí. Tot i que formen part de l'ordre dels plesiadapiformes, que podrien haver originat els primats, els carpolèstids eren massa derivats i especialitzats per ser-ne els avantpassats.
# Casa-fàbrica Capdevila

«Casa-fàbrica Capdevila» té aquests significats:
* Casa-fàbrica Miquel Capdevila
* Fàbrica Armengol-Capdevila
* Vapor Capdevila i Mata
# Carlota Trias i Solé

Carlota Trias Solé (Sabadell, Vallès Occidental, 17 de setembre de 1979) és una exjugadora i entrenadora de waterpolo catalana.
Formada al CN Sabadell, amb el qual va aconseguir tres Lligues espanyola, dues Copes de la Reina i una Lliga catalana. També va ser internacional amb la selecció espanyola de waterpolo en dinou ocasions entre 1998 i 2000. Després de la seva retirada, ha estat exercint d'entrenadora en categories de formació del CN Sabadell.

## Palmarès

* 3 Lliga espanyola de waterpolo femenina: 1999-00, 2000-01, 2001-02
* 2 Copa espanyola de waterpolo femenina: 2000-01, 2001-02
* 1 Lliga catalana de waterpolo femenina: 2001-02

## Referències

* ↑ «Carlota Trias i Solé». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El 'Dream Team' del CN Sabadell assoleix el tripler» (en castellà). Mundo Deportivo, 31-05-2002. [Consulta: 24 març 2020].
# Carlota de Borbó-Montpensier

Carlota de Borbó-Montpensier (? 1546/1547 - Anvers, 5 de maig de 1582), filla de Lluís III de Montpensier i Jacqueline de Longwy. El 1559 va ingressar en l'abadia de Nostra Senyora de Jouarre (França), de la que va arribar a ésser abadessa el 1565, retirant-se l'any 1571.
Carlota va morir d'esgotament mentre tenia cura del de seu marit de les ferides que va rebre quan el biscaí Juan Jáuregui va intentar assassinar-lo el 1582.

## Matrimoni i fills

Va ser la quarta esposa de Guillem I d'Orange-Nassau, el principal líder de la revolució holandesa contra els espanyols. La parella es va casar el 12 de juny de 1575 i va tenir sis filles:
* Lluïsa Juliana d'Orange-Nassau (1576-1644). Casada el 1593 amb Frederic IV del Palatinat (1574-1610).
* Elisabet de Nassau (1577-1642). Casada el 1595 amb Enric de la Tour d'Auvergne, duc de Bouillon, (1555-1623). El seu fill seria el "Gran Turenne".
* Caterina Bèlgica de Nassau (1578-1648). Casada el 1596 amb Felipe Luis d'Hanau (1576-1612).
* Carlota Flandrina de Nassau (1579-1640). Abadessa de Poitiers.
* Emília Anteurpiense (1581-1657). Casada el 1616 amb Federico Casimiro de Zweibrücken (1585-1645), fill de Wolfgang de Baviera.
* Carlota Brabantina de Nassau (1580-1631) casada el 1598 amb Claude de la Trémoïlle.

## Enllaços externs

* Biografie van Charlotte van Bourbon (neerlandès)
# Squalius castellanus

Squalius castellanus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a la península Ibèrica.

## Referències

* ↑ Bonaparte, C. L. 1837. Iconografia della fauna italica per le quattro classi degli animali vertebrati. Vol. III. Pesci. Roma. Iconografia, v. 3: Fasc. 19-21, puntata 94-103, 105-109, 5 pls.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Doadrio, I., S. Perea i F. Alonso 2007 A New species of the genus Squalius Bonaparte, 1837 (Actinopterygii, Cyprinidae) from the Tagus River Basin (Central Spain). Graellsia 63(1).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Finéievo

Finéievo (en rus: Финеево) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 58 habitants. Pertany al districte de Kirjatx.

## Referències

* ↑ «Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии : Вып. 2-4 / сост. В. Добронравов. Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897.». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Platja de La Conchiquina

La platja de la Conchiquina es troba en el concejo asturià de Cudillero i pertany a la localitat de Aroncés. La platja té forma de petxina, una longitud d'uns 100 m i una amplària mitjana d'uns 20 m. Els seus accessos són molt difícils havent de lliscar-se pels penya-segats, bastant verticals.
Per accedir a aquesta platja cal localitzar prèviament els nuclis unbans principals d'on surten els accessos. Els nuclis de població més propers són Cudillero i Villademar. Per arribar hi ha dos accessos: el primer, més confortable i fàcil i part d'un camí que va a Aguilar des del poble de «Aroncés» i que s'inicia abans de la primera corba del camí de baixada cap al mirador. Després de travessar un bosquet i uns prats s'arriba a un sortint en volada que és el lloc on comença la gran baixada a la platja, camí que està totalment ple de mala herba.
Hi ha un altre accés que si l'anterior era poc recomenndable, aquest ho és menys encara. Comença des de la zona denominada «La Atalaya» i desviar-se a la dreta entrant en Cudillero on cal preguntar. Existeix un càmping proper a la zona de «El Pitu». La platja no té cap servei i s'insisteix que no és recomanable iniciar la baixada pel perilloses que són i la tupida d vegetació amb la qual es troben pràcticament tot l'any.

## Referències

* ↑ Del Río, Alejandro. Nobel. Guía total de las playas de Asturias. Asturias: Nobel, 2013, p. 125. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Cora de Todmir

La cora de Todmir, també anomenada regne de Tudmir era una entitat territorial i política pertanyent al territori de l'Àndalus, predecessora del Regne de Múrcia.

## Territori

El Pacte de Tudmir inclou set ciutats (potser les principals de la regió) que eren Oriola, Llorca, Alacant, Mula, Begastri (a Cehegín), Elx, Blntla (Villena) i Ello o Ayyuh (Algezares, Iecla, Minateda, Ojós, Hellín?).
El territori que ocupava correspon a grans trets amb el qual actualment ocupen la Regió de Murcia i sud de la província d'Alacant, i no existeixen dades que permeta creure que la Qora de Todmir ocupés tota la província d'Alacant o alguna zona de les actuals províncies de Jaén, Granada o València.
Inicialment la seua capital era Oriola i després es va traslladar a Múrcia després de la fundació d'aquesta.

## Regne de Tudmir

Teodomir governava aquestes terres (llavors anomenada província d'Aurariola) a l'arribada dels musulmans a la península Ibèrica, qui va pactar amb ells el lliurament de les principals ciutats d'aquest territori en canvi de què es respectessin les vides i propietats dels seus habitants mitjançant el pagament d'un impost anual. El Tractat de Teodomir es va signar a l'abril del 713 entre Teodomir i Abd-al-Aziz ibn Mussa, fill de Mussa ibn Nussayr, el conqueridor de l'Àndalus.

## Cura de Tudmir

De 825 a 1031 fou una cora del territori de l'Àndalus, creada segurament després de les reformes administratives impulsades per Abd-ar-Rahman I quan fou proclamat emir de Qúrtuba (Còrdova) i ocupava el territori de l'actual Regió de Múrcia, la major part de la província d'Albacete, les comarques del nord de la província d'Almeria (Vélez Blanco, Vélez Rubio, Vera, etc.); i continuà així en l'època omeia, i fou retirada de les ciutats de l'interior per les amenaces daneses i noruegues de vàndals, vikings i altres pobles el 844. Aquesta cura fou dividida en regne de Múrcia, regne de Dénia (amb les Balears) i part del regne de Granada (910 a 1031).
La signatura d'aquest pacte va donar lloc a un territori amb total autonomia (a excepció feta del pagament d'impostos i l'obligació de lliurar a moros "traïdors"). Durant algun temps Tudmir també era el topònim amb què es coneixia a la ciutat capital d'aquesta província, primer Oriola, després Llorca i després Múrcia, després de la seva fundació en l'any 825 per ordre d'Abd-ar-Rahman II. El pacte signat per Teodomir sembla que va deixar de tenir vigor amb la instal·lació en el territori d'una banda del yund o tropes sirianes arribades a l'Àndalus uns anys abans des d'Ifríqiya. En qualsevol cas quan Abd-ar-Rahman I va crear la nova divisió administrativa sembla que el pacte no estava en ús.

## Enllaços externs

* El Reino de Tudmir : Aurariola a la Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes PDF (castellà)
* Tudemir Arxivat 2009-11-02 a Wayback Machine. (castellà)
* Tudmir a l'Aparecida (castellà)
* Reino de Todomiro (castellà)
# Font de Pando

La Font de Pando està situada en la parròquia del mateix nom en el consell d'Oviedo a Astúries.
Es tracta d'una font que aboca aigua mínero-medicinal de gran qualitat rica en sulfats i calci. La primera ressenya sobre la font es remunta a l'època d'Ordoño II que la dona a la Catedral d'Oviedo. La font pública, probablement construïda el segle xviii i realitzada en carreu de gres. Té planta rectangular i alçat neoclàssic.
El cos de la font s'articula a tres carrers, la central més ampla, en forma de medalló, amb la següent inscripció: «Reedificose/any 1820». Sota el medalló, un relleu de pedra subjecta l'única canella d'aigua. Es remata per un frontó triangular. La font està adossada i emmarcada per una a prop de pedra que impedeix despreniments.
La Font de Pando és un dels pocs exemples de fonts públiques que es conserven en el consell d'Oviedo.