OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Cerdà i de Villarestau

Francesc Cerdà i de Villarestau (Barcelona, 22 de desembre de 1814 - Madrid, 10 de juny de 1881) va ser un pintor romàntic català, part del grup dels natzarens catalans. Format a l'Escola de la Llotja, va ser pensionat a Roma el 1834, i després dels estudis va recórrer diversos països europeus. Va guanyar fama com a copista i es va establir a Madrid el 1843, on va ser pintor de cambra i va fer diversos encàrrecs.
Va néixer a Barcelona el 22 de desembre de 1814. Va ser alumne de l'Escola de Belles Arts de la Junta de Comerç. El 1834 va presentar-se a un concurs d'oposició per ser pensionat a Itàlia, però va quedar segon, tot i que a tocar del primer, Pelegrí Clavé. Per això, li va ser concedida una borsa d'estudis a Roma durant cinc anys, amb una dotació de vint rals diaris, on va perfeccionar la seva habilitat i augmentar la seva reputació com a copista. Acabats els estudis, va viatjar per Itàlia, Alemanya, concretament a Múnic el 1841, on va meravellar-se amb l'art promogut per Lluís I de Baviera, Polònia i Turquia, on va romandre alguns mesos a Constantinoble dedicat a la pintura. El 1843 s'instal·la a Madrid i aconsegueix el càrrec de pintor de cambra.
A l'exposició pública celebrada a Madrid per la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran, va presentar, entre d'altres quadres que van cridar l'atenció, una obra original representant Rebeca i Eliezer, i les còpies de L'escola d'Atenes i La Transfiguració de Rafael. A l'Exposició de París de 1858 va presentar un retrat d'Isabel II i un quadre representant Isabel la Catòlica alliberant el fill de Boabdil.
Va ser autor de pintures d'història i escenes mitològiques, amb un estil pròxim al neoclassicisme de Jacques-Louis David, adscrit al romanticisme, i específicament al grup de natzarens catalans. Després de tornar a Espanya, a banda d'obres originals, va realitzar còpies notables del Crist caient de camí al Calvari, de Rafael, i de Les filadores, de Velázquez, la darrera per encàrrec de Maria Cristina de Borbó. També pintà un retrat del rei Alfons XI de Castella per a la Sèrie Cronològica dels Reis d'Espanya, que forma part de la col·lecció del Museu del Prado.
La seva obra més coneguda és El rapte de Ganímedes, conservada a la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, on també es conserven les seves obres Deposició del cos de Jesucrist, Melquisedec i una còpia de La verge de Rafael.
Va morir a Madrid el 10 de juny de 1881.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Elias i de Molins, Antoni. Diccionario de escritores y artistas catalanes del siglo XIX (en castellà). Barcelona: Imprenta de Fidel Giró, 1889, p. 445.
* 1 2 3 4 5 6 «Cerdá de Villarestan, Francisco» (en castellà). Museu del Prado. [Consulta: 24 agost 2022].
* 1 2 3 «Francesc Cerdà i de Villarestau». Gran Enciclopèdia Catalana. enciclopedia.cat. [Consulta: 24 agost 2022].
# Gran Premi d'Imola de motociclisme

El Gran Premi d'Imola de motociclisme fou un esdeveniment esportiu que es disputà en 4 ocasions entre el 1996 i el 1999 al Circuit d'Imola, dins del calendari del Campionat del món de motociclisme.

## Guanyadors

| Any | Circuit | 125 cc | 125 cc | 250 cc | 250 cc | 500 cc | 500 cc | Detalls |
| Any | Circuit | Pilot | Motocicleta | Pilot | Motocicleta | Pilot | Motocicleta | Detalls |
| 1999 | Imola | Marco Melandri | Honda | Loris Capirossi | Honda | Àlex Crivillé | Honda | Detalls |
| 1998 | Imola | Tomomi Manako | Honda | Valentino Rossi | Aprilia | Mick Doohan | Honda | Detalls |
| 1997 | Imola | Valentino Rossi | Aprilia | Max Biaggi | Honda | Mick Doohan | Honda | Detalls |
| 1996 | Imola | Masaki Tokudome | Aprilia | Ralf Waldmann | Honda | Mick Doohan | Honda | Detalls |

## Referències

* 50 Years Of Moto Grand Prix (1st edition). (en anglès) Hazelton Publishing Ltd, 1999. ISBN 1-874557-83-7
# Hamza ibn Alí

Hamza ibn Alí (àrab: حمزة بن علي, Ḥamza b. ʿAlī) fou un emir dels Awlad Mandil del Chelif.
Quan el seu pare Alí ibn Ràixid es va suïcidar vers el 1351, Hamza era encara molt jove, i com havia passat amb el seu pare fou portat a Fes per ser criat com un príncep marínida, ja que era descendent d'una reina per via femenina. Al Marroc a més tenia el suport de molts maghrawes que havien emigrat a aquest estat el 1310. Una vegada gran Hamza, amb l'excusa d'una injustícia patida mentre era en campanya contra Tlemcen (1370), va abandonar als marínides i se'n va anar a les muntanyes Banu Bu-Saïd on va obtenir fàcilment el suport de les tribus maghrawa que havien restat a la zona i que en el darrer mig segle havien prosperat a causa de la relativa pau en la qual havien viscut. Durant un temps va governar la regió però aviat es va presentar un exèrcit marínida i els seus tribals es van rendir immediatament.
Va fugir amb un grup d'incondicionals i es va instal·lar amb la tribu àrab dels Banu Hussayn, que estava revoltada contra els marínides (amb suport dels abdalwadites) i va agafar el títol d'emir de Titteri, el que deixa suposar que la fortalesa de Titteri (Hisn Titari) era el punt central de la tribu. Tot i que tenia poques forces i els maghrawa Banu Bu-Saïd no li van donar suport, es va llençar temeràriament a la conquesta de Miliana però fou derrotat a Timzught, al nord-est d'aquesta ciutat, i fou capturat amb els seus fidels. Els Banu Hussayn van fugir de la plana i es van refugiar a les muntanyes Titteri i en aquesta fortalesa van oposar la darrera resistència (fet del que Ibn Khaldun fou testimoni). Mentre, Hamza i els seus companyes foren executats (inicis del 1372) i els seus cossos decapitats foren penjats a l'exterior de Miliana.
Fou el darrer membre dels Awlad Mandil.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. «Mandīl, Awlād or Banū».
# Samà-ad-Dawla

Samà-ad-Dawla fou emir buwàyhida de Hamadan, fill i successor de Xams-ad-Dawla.
El seu pare va morir el 1022 i el va succeir, però només menys de dos anys després va perdre Hamadan davant Ala al-Dawla Abu Djafar Muhammad d'Isfahan (fundador de la dinastia Kakúyida). El notable ministre, metge i filòsof Ibn Sina, que havia servit a Xams-ad-Dawla i Samà-ad-Dawla va passar al servei del nou conqueridor.

## Referències

Stanley Lane-Poole, The Mohammadan Dynasties. Chronological and genealogical tables with historical introductions, 1894
# Província de Sakarya

Sakarya és una província de Turquia situada a la costa de la mar Negra. El riu Sakarya crea un conjunt d'estuaris a la província.
Sakarya està situada a la regió de la Màrmara. Les seves províncies adjacents són Kocaeli a l'oest, Bilecik al sud, Bolu al sud-est, i Düzce a l'est. La capital de Sakarya és Adapazarı. El clima és mediterrani a causa de la seva situació, propera al mar Negre.
Sakarya se situa a l'autopista d'Istanbul a Ankara. Està connectada tant a través d'una carretera com a través del ferrocarril. Disposa també de transport aeri mitjançant l'Aeroport Internacional de Sabiha Gökçen d'Istanbul.

## Història

La història de Sakarya ens fa remuntar al 378 aC. Els pobladors antics incloïen frigis, bitinis, cimmeris, lidis i perses, però Sakarya obtingué la seva identitat dels romans i governants romans d'Orient. Una de les restes més importants d'importància històrica és el pont Justinianus (Beş Köprü), construït per l'emperador romà d'Orient Justinià I en l'any 533.

## Districtes

* Adapazarı
* Akyazı
* Arifiye
* Ferizli
* Erenler
* Geyve
* Hendek
* Karapürçek
* Karasu
* Kaynarca
* Kocaali
* Pamukova
* Sapanca
* Serdivan
* Söğütlü
* Taraklı

## Enllaços externs

* (turc) Web oficial del governador de Sakarya.
* (turc) Web oficial del municipi de Sakarya.
* (turc) Cark Caddesi Arxivat 2012-02-05 a Wayback Machine..
* (anglès) Informació sobre el pronòstic del temps a Sakarya.
* (turc) (anglès) Pàgina web de la Universitat de Sakarya.
# Ocilis

Ocilis o Occilis fou una ciutat celtibera de la península Ibèrica que correspon a la moderna Medinaceli a Sòria, a la vall del riu Jalón
L'esmenta per primer cop Apià a les "Guerres Ibèriques" el 153 aC que diu que estava sotmesa pels romans que hi tenien els queviures i els diners però que llavors es va passar als celtibers i el cònsol Quint Fulvi Nobilior no va poder passar-hi l'hivern. L'any següent Claudi Marcel, el successor de Nobilior, va establir el seu campament davant Ocilis, a la que va sotmetre altre cop; va perdonar als habitants que van entregar ostatges i una multa de 30 talents de plata. Fou part de la província Citerior, convent jurídic Caesaragustanus, i després de la Tarraconense
Sota els romans s'hi va construir una muralla. Les cases principals tenien mosaics i l'urbanisme estava ben traçat. Fou ciutat de dret llatí a partir del 74 i els seus ciutadans foren adscrits a la tribu Quirina.
A l'Itinerari d'Antoní hi passava una via romana que comunicava Caesar Augusta i Emerita Augusta. De la ciutat romana queden molt poques restes (algun tros de la muralla i l'Arc de Triomf del temps de Domicià conegut com a Arc de Medinaceli) i s'han trobar només algunes monedes i ceràmiques. Al final de l'època romana fou abandonada a causa de les invasions dels pobles bàrbars. Va ressorgir després sota els musulmans com Madina Salim. Les restes de la ciutat romana són conegudes com a Vila Vella (Villa Vieja) i ocupen un pujol al sud-oest de la moderna ciutat.

## Referències

* L. Hernández Guerra, El tejido urbano de época romana en la Meseta Septentrional, Ed. Universidad de Salamanca, Salamanca, 2007. ISBN 978-84-7800-374-7
# Daniel Gómez Alcón

Daniel "Dani" Gómez Alcón (Alcorcón, Madrid, 30 de juliol de 1998) és un futbolista espanyol que juga com a davanter al València CF, cedit pel Llevant UE.

## Trajectòria

És un jugador format en l'Estudiantes Alcorcón (2003-2009) i a l'AD Alcorcón (2009-2011), fins que el 2011 es va incorporar en categoria infantil al planter del Reial Madrid. Anys més tard, el davanter explotaria en les files del Juvenil A del Reial Madrid, en les quals seria capaç de veure porteria fins a en 32 ocasions, la qual cosa li serviria per ser internacional sub 19 en 4 ocasions, amb 3 gols.
Durant la temporada 2017-18, sent jugador del Reial Madrid Castella CF, disputaria 23 partits i marcaria 4 gols. Malgrat la seva joventut, Dani Gómez va realitzar una pretemporada amb el Reial Madrid CF, a les ordres de Zinedine Zidane.
La temporada 2018-19 obtindria 28 titularitats i 10 gols portarien la seva signatura amb el filial madridista amb el qual arribaria a disputar eliminatòries del play off d'ascens a Segona Divisió.
El juliol de 2019 va ser cedit al CD Tenerife per disputar la temporada 2019-20 en Segona Divisió.
El 31 de juliol de 2020 es va fer oficial el seu traspàs al Llevant UE per a les següents cinc temporades, sent la seva presentació amb l'entitat granota el dimecres 26 d'agost. El 22 d'agost de 2022, després que el club baixés, fou cedit al RCD Espanyol de primera divisió, per un any.

## Referències

* ↑ Fitxa a transfermarkt
* ↑ El Tenerife ficha al delantero madridista Dani Gómez
* ↑ Dani Gómez, nuevo refuerzo del CD Tenerife
* ↑ «Dani Gómez, nuevo jugador del Levante tras el acuerdo de traspaso con el Real Madrid». Marca, 31-07-2020. [Consulta: 1r agost 2020].
* ↑ «Presentación de Dani Gómez». Nostresport.com, 26-08-2020. [Consulta: 26 agost 2020].
* ↑ «El Levante UD y el RCD Espanyol acuerdan la cesión de Dani Gómez» (en castellà). Levante UD, 22-08-2022. [Consulta: 22 agost 2022].

## Enllaços externs

* Dani Gómez, a punt de tancar la seva cessió al Tenerife
* Fitxa al Reial Madrid
# Satchelliella ariegica

Satchelliella ariegica és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa: Espanya i França.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ TELA INSECTA - Le réseau de l'entomologie Francophone Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (francès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Fauna Europaea Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ PESI (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Francesc Navarro Borràs

Francesc Navarro Borràs (Reus, 30 de gener de 1905 - Madrid 17 d'agost de 1974) va ser un arquitecte i professor universitari català, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Després de cursar batxillerat a Reus, va començar estudis a la facultat de ciències de la Universitat de Saragossa, on va obtenir una beca per anar a estudiar a París. Als 19 anys es llicencià en ciències químiques, títol que revalidà el 1926 a la Universitat de Barcelona, mentre estudiava a l'Escola Superior d'Arquitectura. El 1929 es doctorà en ciències exactes a la Universitat de Madrid.
El 1931 i 1932 va seguir cursos de mecànica aplicada a la construcció i sobre mecànica elàstica a la Technische Hochschule de Charlottenburg. El 1927 va començar la seva labor docent, com a auxiliar a la Facultat de Ciències de la Universitat de Barcelona. El 1929 era encarregat de la càtedra d'anàlisi matemàtica, i el 1930 era catedràtic de mecànica racional a la facultat de Ciències de la Universitat de Madrid.
Ideològicament de dretes, en produir-se el cop d'estat del 18 de juliol de 1936 va amagar-se i passà a la zona de Burgos. El 1938 va ser escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, i en va prendre possessió l'agost de 1939 amb el discurs "Estudio de algunos tipos de ecuaciones integrales singulares. També va ser vicepresident de la Reial Societat Matemàtica Espanyola i membre de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona.
El 1939 va ser nomenat degà de la Facultat de Ciències de la Universitat de Madrid, i era arquitecte dels Ministeris d'Instrucció Pública i de Justícia. Vinculat des del 1940 al Consell Superior d'Investigacions Científiques, es relacionà amb investigadors exiliats en un intent d'aconseguir aportacions científiques de l'estranger. Membre de l'Opus Dei, ocupà càrrecs diversos a l'administració, com ara delegat a la Junta de Defensa Passiva, i vocal a la Junta de Construccions Civils. Va publicar manuals de matemàtiques per a químics i biòlegs.

## Obres

* Curso general de matemáticas (Madrid, 1936)
* Problemas de matemáticas aplicadas a la física, a la química y a las ciencias naturales (Madrid, 1950)

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2016-08-08 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 481-482.
# Grup de l'arthurita

El grup de l'arthurita, també conegut com a grup de la whitmoreïta, és un grup de minerals de la classe dels fosfats que conté fosfats i arsenats monoclínics, amb fórmula genèrica: M$^{2+}$M3+ 2(TO₄)₂(OH)₂·4H₂O.
Es tracta d'un grup estructuralment relacionat amb la coral·loïta, la qual cristal·litza en el sistema triclínic, i la bermanita. Està integrat per les ser espècies següents: arthurita, bendadaïta, cobaltarthurita, earlshannonita, kunatita, ojuelaïta i whitmoreïta, a més de dues espècies encara no vàlides segons l'Associació Mineralògica Internacional.
| Espècie Fórmula Arthurita CuFe₂$^{3+}$(AsO₄)₂(OH)₂·4H₂O Bendadaïta Fe$^{2+}$Fe₂$^{3+}$(AsO₄)₂(OH)₂·4H₂O Cobaltarthurita (Co,Mg)Fe₂$^{3+}$(AsO₄)₂(OH)₂·4H₂O Earlshannonita Mn$^{2+}$Fe₂$^{3+}$(PO₄)₂(OH)₂·4H₂O Kunatita CuFe₂$^{3+}$(PO₄)₂(OH)₂·4H₂O | Espècie Fórmula Ojuelaïta ZnFe₂$^{3+}$(AsO₄)₂(OH)₂·4H₂O UKI-2006-(PO:AlCuFeH) Fe$^{2+}$Al₃(PO₄)₂(OH)₂·4H₂O UKI-2006-(PO:FeHZn) ZnFe₂$^{3+}$(PO₄)₂(OH)₂·4H₂O Whitmoreïta Fe$^{2+}$Fe₂$^{3+}$(PO₄)₂(OH)₂·4H₂O |

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, els mimerals del grup de l'arthurita pertanyen a "08.DC: Fosfats, etc, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 1:1 i < 2:1» juntament amb els següents minerals: eucroïta, nissonita, legrandita, strashimirita, kleemanita, bermanita, coralloïta, kovdorskita, ferristrunzita, ferrostrunzita, metavauxita, metavivianita, strunzita, beraunita, gordonita, laueïta, mangangordonita, paravauxita, pseudolaueïta, sigloïta, stewartita, ushkovita, ferrolaueïta, kastningita, maghrebita, nordgauïta, tinticita, vauxita, vantasselita, cacoxenita, gormanita, souzalita, kingita, wavel·lita, allanpringita, kribergita, mapimita, ogdensburgita, nevadaïta i cloncurryita.

## Jaciments

Els jaciments d'aquests minerals no són gens habituals. Tot i així han estat descrits a tots els continents del planeta tret de l'Antàrtida. Als territoris de parla catalana únicament ha estat descrita una de les espècies, l'arthurita, concretament a la mina Lealtad, situada a la localitat de Xóvar, a l'Alt Palància.

## Referències

* ↑ «Arthurite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 abril 2021].
* ↑ Joan Vinyals, Miguel Calvo «Corderoite, kehnsuite, perroudite from Chovar, Castellon.» (en anglès). Mineral Up, 1, 2007, pàg. 46-49 [Consulta: 20 abril 2021].
# Ha-Mim al-Muftarí

Ha-Mim ibn Mann-Al·lah ibn Hàfidh ibn Amr (àrab: حاميم بن من الله بن حافظ بن عمر, Ḥā-Mīm b. Mann Allāh b. Ḥāfiẓ b. ʿAmr), conegut com a al-Muftarí (àrab: آلمفتري, al-Muftarī) o com Ha-Mim al-Muftarí, fou un religiós amazic que s'autoproclamà profeta i que va fundar una religió derivada de l'islam que va existir al segle x. L'Alcorà estava en amazic, es pregava dues vegades al dia, es dejunava un dia a la setmana i 3 o 10 dies al mes del ramadà, i no existia el pelegrinatge; es podia menjar porc (excepte senglar) però no peix, ous ni els caps dels animals; les infraccions eren castigades amb multes a favor del mateix Ha-mim; una tia i una germana seves eren magues i tenien un paper actiu en la religió. Va predicar entre els gomeres (ghumara) i especialment a la tribu Majkasa, de la zona de Tetuan, a la que va convertir (925). Va morir en una batalla contra els amazics masmuda el 927/928. La religió va subsistir uns anys però va desaparèixer abans d'acabar el segle.

## Bibliografia

* Tourneau, R. le «Ḥā-Mīm b. Mann Allāh b. Ḥāfiẓ b. ʿAmr, known as al-Muftarī» (en anglès). Encyclopaedia of Islam, Second Edition. Edited by: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs, 2012. DOI: 10.1163/1573-3912_islam_SIM_2677 [Consulta: 2 març 2024].
# Plaça Major (Sanaüja)

La Plaça Major és un espai públic a la vila de Sanaüja (a la Segarra). Els porxos d'aquesta plaça són un element arquitectònic que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Les places porxades es van popularitzar durant l'època medieval, gràcies a les múltiples funcions que tenien, i tenen continuïtat fins al segle xviii.
La Plaça Major de Sanaüja conserva en la seva totalitat l'estructura porxada a tot el seu voltant. Es tracta d'una plaça rectangular, tot i que bastant irregular i situada en un pla inclinat, que durant el pas dels anys ha patit diverses reformes i modificacions. Sembla que el sector més antic és el que està encarat al sud, configurats per un arc apuntat adovellat, datat al segle xvi, acompanyat per altres arcs de forma quadrangular que es poden situar al segle xviii. Al costat nord-oest, combina també els dos tipus d'arcs, conservant l'anomenat "pilar del rei" el qual té la principal funció de sustentar els arcs, format per un pilar massís i un arc apuntat. Al costat nord hi dominen els arcs de mig punt, i finalment al costat est destaquen dos arcs rebaixats, datats probablement al segle xvi.

## Referències

* 1 2 «ELS PORXOS DE LA PLAÇA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 nov. 2020].
# Còpia de Palomes

La Còpia de Palomes és la muntanya més alta de la serra de Rubió i de la Serra de les Maioles amb una altitud de 859,9 metres. Està situada entre els municipis de Rubió i Òdena, a la comarca de l'Anoia, Catalunya. És la divuitena muntanya més alta de l'Anoia, superada pels cims de Montserrat. El cim de la muntanya és fàcilment accessible, sobretot pel seu vessant nord.
El cim de la muntanya és un mirador des del qual es pot veure d'un cantó la Serralada Prelitoral al Montseny, amb la muntanya de Montserrat enmig, i del Montsec al Canigó de l'altre, passant per l'Aneto, el Pedró dels Quatre Batlles, la serra del Cadí, el Pedraforca o el Puigmal. Al cim hi ha un vèrtex geodèsic (referència 275113001).
Al vessant nord de la muntanya hi ha la masia de Cal Palomes, i també és un dels punts de naixement de la riera de Maçana, afluent del riu Cardener. El lloc més proper on dormir és el refugi del Mas del Tronc, situat a una hora a peu de la muntanya.

## Rutes

La ruta més habitual parteix des del refugi Mas del Tronc, que ascendeix a la muntanya pel seu vessant nord. És una hora d'anada i una altra de tornada. La ruta passa pel parc eòlic de la serra i per diverses zones boscoses i camps de secà de la serra de Rubió. Es pot comprovar que s'hi ha arribat veient el vèrtex geodèsic.

### Altres rutes

També s'hi pot accedir pujant pujant pel vessant sud, des del quilòmetre 9 de la carretera de les Maioles (BV-1031), pujant per un sender de difícil accés agreujat per les roques i el fort pendent. La ruta des d'allà és d'uns 20 minuts.
* Imatge de la muntanya nevada
* Posta de sol a la muntanya
* La Còpia de Palomes al centre de la foto

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Ubicació de la muntanya». Cyclingcols.
* ↑ «la Còpia de Palomes». L'enciclopèdia.cat. Barcelona. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 28 maig 2015].
* ↑ «Ascensió al cim». Rutes Serra de Rubió.
# Satchelliella canariensis

Satchelliella canariensis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids. Es troba a les illes Canàries.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Estado de las especies endémicas presentes en la isla de Tenerife respecto a las diferents disposiciones normativas de protección (castellà)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* PESI (anglès)
* BioLib (anglès)
# Formigueret cap-ratllat

El formigueret cap-ratllat (Terenura maculata) és una espècie d'ocell de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae) que habita els boscos de les terres baixes del sud-est del Brasil, est del Paraguai i nord-est de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Formigueret cap-ratllat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2021(català)
# Grup de l'ambligonita

El grup de l'ambligonita és un grup de tres minerals de la classe dels fosfats que cristal·litzen en el sistema triclínic. Les tres espècies que formen part d'aquest grup són l'ambligonita, la qual li dona el nom, la montebrasita i la tavorita.
| Espècie | Fórmula |
| Ambligonita | LiAl(PO₄)F |
| Montebrasita | LiAl(PO₄)OH |
| Tavorita | LiFe$^{3+}$(PO₄)(OH) |
Tradicionalment també s'ha inclòs a dins d'aquest grup la natromontebrasita, una espècie desacreditada per l'Associació Mineralògica Internacional des de l'any 2007 en ser considerada una barreja d'ambligonita, lacroixita i wardita.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, les tres espècies del grup de l'ambligonita pertanyen a "08.BA: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ sobre 1:1» juntament amb els següents minerals: triplita, zwieselita, sarkinita, triploidita, wagnerita, wolfeïta, stanĕkita, joosteïta, hidroxilwagnerita, arsenowagnerita, holtedahlita, satterlyita, althausita, adamita, eveïta, libethenita, olivenita, zincolibethenita, zincolivenita, auriacusita, paradamita, tarbuttita, barbosalita, hentschelita, latzulita, scorzalita, wilhelmkleinita, trol·leïta, namibita, fosfoel·lenbergerita, urusovita, theoparacelsita, turanita, stoiberita, fingerita, averievita, lipscombita, richel·lita i zinclipscombita.

## Jaciments

Els minerals del grup de l'ambligonita, tot i no tractar-se d'espècies gens comunes, han estat descrita a tots els continents del planeta a excepció de l'Antàrtida. Als territoris de parla catalana ha estat descrita la montebrasita en tres indrets: a la serra de l'Albera, als Pirineus Orientals; al camp de pegmatites de Cotlliure, al districte de Ceret (Pirineus Orientals); i al Cap de Creus, a l'Alt Empordà.

## Referències

* ↑ «Amblygonite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 abril 2021].
* ↑ «Natromontebrasite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 abril 2021].