OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Farinera Balcells (Tàrrega)

Farinera Balcells és un edifici de Tàrrega (Urgell) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'estructura original de la fàbrica consistia en diferents cossos d'alçada diferent. Està dividida principalment en tres parts. La primera consisteix en les primeres sitges on s'emmagatzemava el gra que passava posteriorment a la nau on se'l molia. La nau central és on es feia la producció de farina amb un sistema de pisos i la farina resultant passava els ensacadors i d'aquí el magatzem darrer, des d'on es feia la distribució final. L'interior es troba ara derruït.
És un edifici modernista de grans proporcions. Està format per planta baixa i dues plantes més a sobre. Cadascuna d'aquestes plantes té més de 2500 metres quadrats.
Exteriorment, de les parets surten pilars adossats fets de maó els quals recorren tota la paret i pugen fins al remat. Entre els panys que formen els pilars se situen les diferents obertures. A la planta baixa les portes i finestrals, a la primera, finestrals i a la segona petites finestres. La coronació de l'edifici està feta amb petits merlets.
Les parets estan pintades de color blanc i els maons granats. Aquests maons són utilitzats tant com a element estructural com ornamental. S'observa un original contrast, resultat dels colors d'aquests materials ceràmics emprats en la construcció de l'edifici.
És un dels millors exemples d'arquitectura modernista industrial catalana.

## Història

La Fàbrica de farines Maria Montserrat, propietat d'en Ramon Bernardas s'instal·là a Tàrrega a començaments dels anys 20 al costat de la via de ferrocarril. És l'exemple d'arquitectura fabril més destacable de la comarca.
La construcció de l'edifici ha tingut diverses fases de construcció que han anat del 1921 al 1947. La farinera Balcells fou una fita important de l'arquitectura industrial de Tàrrega. Aquesta ciutat era un punt clau en la distribució dels cereals. A principis de segle eren molts els magatzems que es dedicaven a tractar amb aquest producte. No és estrany, doncs, que a Tàrrega durant els anys 30 hi hagué tres fàbriques de farina amb una capacitat de molta total de 80.000 kg diaris. La Farinera Balcells era la més rellevant en aquells moments. Només amb aquesta factoria es produïa més de 40.000 kg diaris de farina.
Funcionà fins a l'any 1961 quan incendi va malmetre tot el seu interior. Des d'aquell moment les instal·lacions de la farinera es van ampliar amb grans sitges i ha funcionat durant les darreres dècades, únicament com a magatzem distribuïdor de gra. L'Ajuntament de Tàrrega ha aprovat la compra de l'edifici de la farinera Balcells pel valor patrimonial que té per a la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Farinera Balcells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Casa Marcó (Palafrugell)

Casa Marcó és una obra neoclàssica de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Gran casa residencial burgesa de tres plantes i quatre crugies, entre mitgeres. És datada el 1864, any gravat a la façana a la clau d'una de les obertures d'arcada de la planta baixa. El ritme compositiu de la façana es veu alterat en una de les crugies que no presenta balcons. La façana posterior presenta una galeria d'arcades a nivell del primer pis que dona a un jardí, ara força alterat.
L'interior ha conservat la distribució inicial.

## Referències

* 1 2 «Casa Marcó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Elobey

«Elobey» té aquests significats:
Nom de dos illes de Guinea Equatorial:
* Elobey Grande
* Elobey Chico
I d'una antiga colònia española:
# Enric Crous

Enric Crous és el nom dels següents personatges:
* Enric Crous i Millet (Barcelona), directiu d'empresa català, president del Grup Damm. Creu de Sant Jordi 2014.
* Enric Crous-Vidal (Lleida, 1908 – Noyon, França, 1987), dibuixant, tipògraf i dissenyador gràfic, creador de tipografies.
# Enric Cluselles i Albertí

Enric Cluselles i Albertí (Barcelona, 23 d'agost de 1914 – 17 de juliol de 2014). Fou un artista polifacètic interessat principalment en el dibuix, l'ex-libris, el gravat i la decoració d'interiors, que pertany a la generació d'artistes de la República i la Guerra Civil. Usà el pseudònim “Nyerra”.

## Biografia

Enric Cluselles va estudiar a l'Escola de Belles Arts de Llotja i a l'Escola Massana entre 1929 i 1934. El 1934 fa el seu primer ex-libris i publica els seus primers dibuixos a la col·lecció “Quaderns literaris”, editada per Josep Janés. El 1936 forma part del Sindicat de Dibuixants Professionals amb Pere Calders, Tísner i Carles Fontserè; col·labora al setmanari L'Esquella de la Torratxa, on signa amb el pseudònim “Nyerra” i en què els seus dibuixos són protagonitzats personatges amb bigotis i peus de foca, coneguts com a homes-foca. El 1937 s'incorpora al front republicà, servint al cos de carrabiners amb Pere Calders. El 1938 edita Unitats de xoc, escrit per Calders i il·lustrat amb xilografies seves.
En acabar la guerra, el 1939, s'exilia amb Calders; passa per diverses localitats de França i finalment arriba a Roissy-en-Brie, on resta amb altres intel·lectuals catalans. L'octubre del 1939, a París, es casa amb Amàlia Casals. El juliol de 1940 torna a Barcelona; de camí, és empresonat al Castell de Figueres. El 1940, a Barcelona, diversifica les ocupacions: docència a l'Escola Massana; disseny comercial, per a l'empresa Juper, o gràfic, com les portades per als llibres de la col·lecció “Al monigote de papel”, de l'editor Janés. També inicia una col·laboració amb Santiago Marco, interiorista i president del FAD (Foment de les Arts Decoratives), activitat que esdevingué el seu modus vivendi; més endavant s'instal·la pel seu compte fundant l'empresa Tírvia. Va fer restauracions d'antigues masies, decoracions de mansions i xalets, sales cinematogràfiques de Barcelona (París, Alondra, Fantasio, Publi…), la Joieria Capdevila, l'editorial Éxito o les llibreries Occidente i Catalònia.
Conrea altres camps artístics, el més destacat és la xilografia, que empra en la majoria dels seus ex-libris –més de 100–. També són destacables les seves felicitacions d'any nou –PF–, en què en Nyerra ironitza sobre l'actualitat. Com a afeccionat també es dedica a l'escultura, la pintura i la joieria. El seu fons personal es conserva a la Biblioteca de Catalunya, del qual cal destacar els 3500 plànols d'habitatges i dissenys d'interiors

## Bibliografia

* Diví, Oriol M. "Nyerra": Enric Clusellas i Albertí a “Ex-libris portaveu de l'Associació Catalana d'Exlibristes” (Núm. 14, gener-juny 1996, p. 19-21).
* Enric Clusellas : 23 d'agost 2004. [Barcelona : Germanes Clusellas, 2004. 156 p.
* Enric Cluselle/as. “Ex-libris portaveu de l'Associació Catalana d'Exlibristes” (Núm. 41, 2009).

## Enllaços externs

* Fons Enric Cluselles de la Biblioteca de Catalunya.
* Pintó Fàbregas, Roser. En Nyerra, l'home-foca.
# Ellis Kolchin

Ellis Kolchin (Nova York, 18 d'abril de 1916 - Nova York, 30 d'octubre de 1991) va ser un matemàtic estatunidenc.
Kolchin va obtenir un doctorat en matemàtiques a la Universitat de Colúmbia el 1941 sota la supervisió de Joseph Fels Ritt. Excepte uns anys durant la Segona Guerra Mundial en els quals va treballa per la intel·ligència militar nord-americana, va fer tota la seva carrera acadèmica a la Universitat de Colúmbia, en la qual es va jubilar el 1986. Va rebre una beca Guggenheim el 1954 i el 1961. Parlava rus amb fluïdesa i va fomentar els contactes entre matemàtics soviètics i americans.
Els treballs de recerca de Kolchin van ser en l'àlgebra diferencial i temes connexos com les equacions diferencials, l'àlgebra commutativa i la teoria de grups algebraics lineals, essent el fundador de la teoria moderna dels grups algebraics lineals.

## Referències

* ↑ Bass i Cassidy, 1992, p. 599.
* ↑ Bass, Buium i Cassidy, 1999, p. xi.
* ↑ Bass, Cassidy i Kovacic, 1977, p. xvii.

## Bibliografia

* Bass, Hyman; Cassidy, Phyllis J.; Kovacic, Jerald. Contributions to Algebra (en anglès). Academic Press, 1977. ISBN 0-12-080550-2.
* Bass, Hyman; Cassidy, Phyllis «Ellis Kolchin 1916-1991» (en anglès). Notices of the American Mathematical Society, Vol. 39, Num. 6, 1992, pàg. 599-600. ISSN: 0020-9920.
* Bass, Hyman; Buium, Alexandru; Cassidy, Phyllis J. Selected Works of Ellis Kolchin with Commentary (en anglès). American Mathematical Society, 1999. ISBN 0-8218-0542-8.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Ellis Kolchin» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* «Ellis Kolchin». Scientific Library. [Consulta: 26 setembre 2022]. (anglès)
# Emilio Lafuente Alcántara

Emilio Lafuente Alcántara (Archidona, 1825 - 3 de juny de 1868) fou un historiador i arabista espanyol, germà de Miguel Lafuente Alcántara i cosí de José Godoy Alcántara.

## Biografia

Fou deixeble de José Moreno Nieto, ingressà al Cos d'Arxivers i dirigí la Biblioteca de San Isidro. Va realitzar una intensa tasca de recerca, realitzant compilacions, traduccions i interpretacions de textos àrabs, entre ells els texts inserits en les filigranes de l'Alhambra de Granada i un cançoner anònim del segle xi. Alhora col·laborà activament en la Junta Poètica Malacitana i participà en la Revista Meridional de Granada des de 1862 escrivint articles de temàtica aràbiga.
Durant la Guerra d'Àfrica (1859-1860) fou agregat científic de la Caserna General i el 1863 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història. Va escriure una comèdia i una sarsuela que no ses van a publicar.

## Obres

* Inscripciones árabes de Granada (1859-1860)
* Catálogo de los códices arábigos adquiridos en Tetuán (1862)
* Cancionero popular. Colección escogida de seguidillas y coplas (1865)
* Ajbar machmuâ. Colección de tradiciones (1867)
* Relaciones de algunos sucesos de los últimos tiempos del reino de Granada (1868)
* Libro de las aves de caza, inèdita
* Historia de la Edad Media Española, inèdita

## Referències

* ↑ Emilio Lafuente y Alcántara (1825-1868) a la Biblioteca Virtual de Africanistas y Arabistas Españoles
* ↑ Biografia Arxivat 2015-11-19 a Wayback Machine. al web Islamyal-andalus.es
# Emilio Lussu

Emilio Lussu (Armungia, 4 de desembre de 1890 - Roma, 5 de març de 1975) fou un polític, escriptor i militar sard. De família benestant. Es graduà en lleis a Càller el 1914 i el 1912 es casà amb l'escriptora i traductora Joyce Salvadori. Partidari de la intervenció italiana en la Primera Guerra Mundial, fou oficial i fundador de la Brigada Sàsser el 1916, que fou enviada a Asiago per a defensar els atacs austríacs sobre Verona i Vincenza.
El 1921 fou un dels fundadors del Partit Sard d'Acció amb Camillo Bellieni i Davide Cova, que va aplegar molts veterans de guerra de la brigada. A les eleccions legislatives italianes de 1921 fou elegit diputat, i el 1924 participà en la Secessió de l'Aventino després de l'assassinat de Giacomo Matteotti. Com que es negà a integrar el partit en el Partit Nacional Feixista, el 1926 fou agredit per squadristi quan Benito Mussolini patí un atemptat a Bolonya. En l'atac disparà contra un dels agressors, raó per la qual un tribunal el condemnà a cinc anys de confinament a Lipari (Sicília).
El 1929 escapà del confinament i marxà a París, on va fundar amb Gaetano Salvemini i Carlo Rosselli el grup antifeixista Giustizia e Libertà, que proposava acabar amb el feixisme mitjançant mètodes revolucionaris. El 1936 marxà a Suïssa per a curar-se la tuberculosi. Va participar del costat republicà en la guerra civil espanyola. El 1942 va transformar Giustizia e Libertà en Partit d'Acció, que el 1943 participà en el Comitè d'Alliberament Nacional.
El 1945 formà part del primer govern d'unitat nacional presidit per Alcide De Gasperi. Intentà integrar el Partit Sard d'Acció en el Partit d'Acció, i el seu corrent, el Partit Sard d'Acció Socialista, més tard es va integrar en el Partit Socialista Italià. Va abandonar Sardenya i s'establí a Roma.
El 1964 va abandonar el PSI i s'integrà en el Partit Socialista Italià d'Unitat Proletària (PSIUP).

## Obres

* La catena (1929)
* Marcia su Roma e dintorni (1932)
* Teoria dell'insurrezione (1936)
* Un anno sull'altipiano (1938)
* Per l'Italia dall'esilio (1938)
* Le nostre prigioni e la nostra evasione (1946)
* La clericalizzazione dello Stato e l'arcivescovo di Cagliari (1958)
* Il cinghiale del diavolo e altri scritti sulla Sardegna (1976)
* Homes com nosaltres (L'Avenç, 2016)

## Enllaços externs

* "Diplomazia clandestina: Emilio Lussu ed Inghilterra nei documenti dello Special Operations Executive" de M. BERRETTINI, assaig introductiu a E. LUSSU, Diplomazia clandestina, Firenze, 1955. Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine.
* Informació sobre Giustizia e Libertà, Rosselli i Lussu Arxivat 2010-06-24 a Wayback Machine.
# Els mistos

Els mistos (en anglès, Match Cover) és una escultura de grans dimensions feta per Claes Oldenburg i Coosje van Bruggen el 1987 i que actualment es troba a la cruïlla de l'Avinguda Cardenal Vidal i Barraquer / carrer del Pare Mariana, al barceloní Parc de la Vall d'Hebron, al districte d'Horta-Guinardó.

## Descripció

L'escultura representa una capsa de mistos caiguda a terra, que en conté cinc que apunten cap amunt, un dels quals està encès. Al voltant de la capsa hi ha quatre mistos més escampats en diversos punts, que ja han estat utilitzats. Estan pintats en colors vius, negre, groc, vermell i blau. L'escultura reposa sobre una base de formigó i, a més del depurat treball de cada peça, destaca per la seva reeixida integració a l'entorn. Les mesures són 20,73 x 10,06 x 13,21 metres. Els materials són acer i fibra de vidre. Es va inaugurar el gener de 1992, amb motiu de la celebració dels Jocs Olímpics a Barcelona.
És una obra de l'escultor i dissenyador pop nord-americà Claes Oldenburg i de la crítica d'art i restauradora Coosje van Bruggen. El 1987 van rebre l'encàrrec de realitzar una escultura per a l'àrea Olímpica de la Vall d'Hebrón de la ciutat de Barcelona, i van dissenyar aquest grup escultòric gegant, que parteix d'objectes quotidians i petits, reproduïts a gran escala. Aquest objecte sobredimensionat és una sacralització d'un objecte banal i quotidià, freqüent en l'obra de l'artista i en el Pop Art nord-americà. Les obres monumentals de Claes Oldenburg es caracteritzen per aquesta transgressió de les mides i dels materials dels objectes que representa i reflecteix la concepció de l'artista.

## Vegeu també

* Art públic de Barcelona

## Referències

* ↑ «Els mistos». Art Públic Ajuntament de Barcelona.. [Consulta: 24 març 2013].

## Bibliografia

* Ajuntament de Barcelona. Polígrafa. Barcelona : open-air escultures = sculptures = esculturas (en català; castellà; anglès). Ajuntament de Barcelona. Polígrafa, 2003. ISBN 8434310198.
* Bou i Roura, Lluís. Ajuntament de Barcelona. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. Dipòsit legal B.22.877-2002. ISBN 84-7609-991-6.
* Tolosa, Eduard; Romaní, Daniel. Actar. Barcelona : escultura guia = sculpture guide (en català, castellà i anglès). Actar, 1996. ISBN 8489698120.

## Enllaços externs

* Els mistos a les rutes del districte d'Horta-Guinardó Arxivat 2015-05-09 a Wayback Machine.
# Els misteris del Bosc Galant

Els misteris del Bosc Galant (títol original en francès, Les Mystères du Bois Galant) és un telefilm francès de 2019 dirigit per Lorenzo Gabriele i escrit per Philippe Le Dem. Es va emetre per primer cop el 30 de març de 2019 al canal France 3, quan va ser seguit per 4,23 milions d'espectadors. La trama parteix del descobriment d'un cos per part d'una capitana de policia en permís, Emma Thélier, mentre fa fúting. Es va gravar el setembre de 2018 a Ròchafòrt (Charanta Marítima). S'ha doblat al català per TV3.

## Repartiment

* Sara Mortensen: Emma Thélier
* Olivier Sitruk: Adrien Klévec
* Élizabeth Bourgine: Françoise Thélier
* Arièle Semenoff: Louise
* Jean-Michel Noirey: Didier Marquet
* Frédéric van den Driessche: Bernard Zorki
* Hélène de Saint-Père: Nathalie

## Referències

* 1 2 «Pel·lícules - Els misteris del Bosc Galant». TV3, 21-05-2023. [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ «Audiences TV prime (samedi 30 mars 2019) : The Voice talonné par Les mystères du Bois Galant, Mac Gyver ne décolle pas» (en francès). Toutelatele, 31-03-2019. [Consulta: 12 maig 2023].
* ↑ «"Les mystères du Bois Galant", le téléfilm en tournage à Rochefort, sera diffusé sur France 3» (en francès). [Consulta: 12 maig 2023].
# Ernesto Samper Pizano

Ernesto Samper Pizano (Bogotà, 3 d'agost de 1950) és un advocat, economista i polític colombià que ocupà la presidència de Colòmbia del 7 d'agost de 1994 al 7 d'agost de 1998. El seu mandat es va caracteritzar pel Proceso 8.000, que desvelà els nexes del narcotràfic amb la classe política colombiana, i les difícils relacions amb els Estats Units, país que per primer cop li va retirar el visat de turista a un president de la República de Colòmbia. Fou un dels presidents més populars de la història de Colòmbia i potser un dels mandataris que causà al país la pitjor crisi política, que va tenir repercussions econòmiques internes i externes. Fill d'Andrés Samper Gnecco i Helena Pizano Pardo, després d'estudiar el batxillerat al Gimnasio Moderno, es va llicenciar en Dret i Economia a la Universidad Javeriana.

## Referències

* ↑ «Ernesto Samper dice que los latinoamericanos quieren "una España unida"». La Vanguardia, 28-09-2017.
* ↑ «El proceso 8.000». Semana, 23-06-1997. Arxivat de l'original el 12 de novembre 2019. [Consulta: 12 octubre 2019].

## Vegeu també

* President de Colòmbia

## Enllaços externs

* Entrevista al programa Otra vuelta de tuerka (12/04/2019)
# Engyprosopon mogkii

Engyprosopon mogkii és un peix teleosti de la família dels bòtids i de l'ordre dels pleuronectiformes.

## Morfologia

Pot arribar als 11 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes de l'oceà Índic i a Malàisia.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
# Engyprosopon raoulensis

Engyprosopon raoulensis és un peix teleosti de la família dels bòtids i de l'ordre dels pleuronectiformes.

## Morfologia

Pot arribar als 8,2 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes del Pacífic sud-occidental.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
# Ernesto Winter Blanco (escultura)

L'escultura urbana coneguda pel nom Ernesto Winter Blanco, ubicada als jardins de la Fundació Docent de Miners Asturians (avinguda Pando), a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola.
El paisatge urbà d'aquesta ciutat, es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx.
L'escultura, feta en fusta, ja que es tracta d'una talla realitzada en el tronc d'un arbre moribund, és obra de Pau Maojo, i està datada en 1990.
Ernesto Winter Blanco va néixer a Gijón, estant la data del seu naixement segons autors, entre 1872 / 73, i va morir a Oviedo el 6 de novembre de 1936. Va ser un pedagog, humanista, enginyer de mines i assagista espanyol, que va realitzar una important tasca a Astúries en impulsar el desenvolupament del conegut popularment com orfenat Miner, del qual va ser primer director. Va ser afusellat el 1936, quan acollia més de 500 nens.
L'obra escultòrica consisteix en una talla realitzada en el tronc d'un arbre sense vida, donant una profunda expressivitat en tots els trets tallats, simbolitzant l'existència de la vida, l'esperança, l'impuls a l'acció fins i tot en la matèria que sembla més inert, com ara un tronc moribund. La talla presenta la signatura de l'autor.

## Referències

* 1 2 3 «Winter Blanco, Ernesto» (en espanyol europeu), 03-07-2017. [Consulta: 11 desembre 2018].
* 1 2 «Escultura p�blica en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ imanesdeviaje. «Descubre Oviedo a través de sus estatuas» (en espanyol europeu). [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ «Monumento a Ernesto Winter Blanco». [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ Espa�a, La Nueva. «Ernesto Winter: vida, inquietudes y muerte con el Orfanato Minero al fondo» (en castellà). Arxivat de l'original el 2018-12-14. [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ «Ernesto Winter Blanco». [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ Adolfo Casaprima, Escultura pública de Oviedo, edit. Ayuntamiento de Oviedo, 2001
# Església de Santa Clara

«Església de Santa Clara» té aquests significats:
* Santa Clara del Mullol, església romànica al poble de Siall, municipi d'Isona i Conca Dellà (Pallars Jussà)
* Església de Santa Clara (Porto), a Porto, Portugal
* Església de Santa Clara, temple ubicat al Saló del Tinell de Barcelona entre 1722 i 1939 (desmantellat) que fou el temple de la comunitat del Convent de Santa Clara de Barcelona
# Esaú

En el Gènesi, Esaú o Edom (en hebreu: עֵשָׂו בן-יִצְחָק Ēśāw ben Yishāq) era el fill d'Isaac i Rebeca. El primer que va néixer amb la bessonada i germà de Jacob.

## Història d'Esaú segons el Gènesi

Era més aficionat a la caça que no pas el seu germà, de manera que era més estimat pel seu pare, encara que la seva mare estimava més Jacob. Quan els bessons comptaven quinze anys, succeí que Esaú arribà de caçar famolenc i va vendre la primogenitura a Jacob per un plat de llenties. Segons el judaisme, aquell dia, Esaú estava cansat perquè havia comès tres pecats capitals (assassinat, adulteri i idolatria); a més, el mateix dia va morir Abraham.
Molts anys més tard, el dia en què el seu pare volia beneir-lo, el seu germà el va suplantar disfressant-se amb pells de cabra que li cobrien els braços per simular la pilositat d'Esaú (el seu pare, Isaac, ja no tenia la vista gaire bé).
Quan li va demanar que el beneís, el seu pare li va dir que ja no podia fer-se enrere perquè ja havia beneït Jacob, però li va dir que, un cop ell ja fos mort, no matés el seu germà. De totes maneres, Jacob va marxar de casa seva i va anar a viure a Mesopotàmia, a casa del seu oncle Laban, germà de la seva mare, Rebeca.
Quan Esaú arribà als quaranta anys, prengué per muller la hitita Jehudit, filla de Beerí (en un capítol posterior se l'anomena Oholibamà, filla d'Anà), amb qui infantà:
* Jeuix
* Jalam
* Córah
També s'uní a la hitita Bassemat (en un capítol posterior se l'anomena Adà), filla d'Elon, amb qui tingué un fill:
* Elifaz
Això va decebre molt Isaac i Rebeca, que veien com la seva sang i les seves tradicions es barrejaven amb altres d'estranyes. La relació de les dues joves amb la seva sogra Rebeca fou difícil. Per a acontentar els seus pares, va agafar com a tercera muller Mahalat (posteriorment anomenada Bassemat), filla del seu oncle Ismael, qui li donà un fill:
* Reuel
Alguns estudiosos creuen que el fet que les esposes d'Esaú apareguin amb dos noms diferents és a causa que Esaú els canvià el nom hitita per un d'hebreu com una forma de calmar els ànims dels seus pares. Així, el nom que apareix inicialment als capítols 26 i 28 del Gènesi seria el nom hebreu que els donà, en canvi, al capítol 36 se les anomenaria pel seu nom originari. Amb la seva tercera esposa, hauria passat que tenia un nom que ja havia donat a una altra de les seves esposes, així que per no tenir dues esposes amb el mateix nom, també li canvià.
Poc abans de morir el seu pare, Jacob va tornar a casa amb les seves esposes. Tan bon punt va arribar, Esaú i Jacob van perdonar-se mútuament. Després de l'enterrament del seu pare, Esaú s'instal·là a Edom, on els seus fills serien els caps de les tribus edomites.
Segons el Llibre de Jasher, va morir assassinat per Sem, fill de Noè, ancestre seu. En canvi, en el Llibre dels Jubileus es narra que va morir durant una batalla entre Jacob i els seus fills contra Esaú i els seus.

## Referències

* ↑ Gn 25:24-26
* 1 2 Gn26 34
* 1 2 3 4 5 6 Gn 36:1-5
* ↑ Gn 28:9
* ↑ Phillips, John. Exploring Genesis: an expository commentary (en anglès), 2001. ISBN 978-0-8254-3488-4.
Viccionari