OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Supergrup de la brackebuschita

El supergrup de la brackebuschita és un grup de minerals de la classe dels fosfats que cristal·litzen en el sistema monoclínic. El grup està format per setze espècies minerals: aldomarinoïta, arsenbrackebuschita, arsentsumebita, bearthita, brackebuschita, bushmakinita, calderonita, canosioïta, feinglosita, ferribushmakinita, gamagarita, goedkenita, grandaïta, lombardoïta, tokyoïta i tsumebita. És un grup format per oxisals amb fórmula general: M2+ 2 M$^{3+}$(TO₄)₂(OH), on M$^{2+}$ = Ca, Ba, Sr o Pb, i M$^{3+}$ = Al, Fe, Mn...
| Espècie Fórmula Aldomarinoïta Sr₂Mn$^{3+}$(AsO₄)₂(OH) Arsenbrackebuschita Pb₂Fe$^{3+}$(AsO₄)₂(OH) Arsentsumebita Pb₂Cu(AsO₄)(SO₄)(OH) Bearthita Ca₂Al(PO₄)₂(OH) Brackebuschita Pb₂Mn$^{3+}$(VO₄)₂(OH) Bushmakinita Pb₂Al(PO₄)(VO₄)(OH) Calderonita Pb₂Fe$^{3+}$(VO₄)₂(OH) Canosioïta Ba₂Fe$^{3+}$(AsO₄)₂(OH) | Espècie Fórmula Feinglosita Pb₂Zn(AsO₄)₂·H₂O Ferribushmakinita Pb₂Fe$^{3+}$(PO₄)(VO₄)(OH) Gamagarita Ba₂Fe$^{3+}$(VO₄)₂(OH) Goedkenita Sr₂Al(PO₄)₂(OH) Grandaïta Sr₂Al(AsO₄)₂(OH) Lombardoïta Ba₂Mn$^{3+}$(AsO₄)₂(OH) Tokyoïta Ba₂Mn$^{3+}$(VO₄)₂(OH) Tsumebita Pb₂Cu(PO₄)(SO₄)(OH) |
Segons la classificació de Nickel-Strunz els minerals que integren aquest grup pertanyen a "08.BG: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 0,5:1» juntament amb la calderonita, la melonjosephita i la tancoïta.
Als territoris de parla catalana ha estat descrita la calderonita a la mina Maria Magdalena, a la localitat d'Ulldemolins (Priorat).

## Referències

* ↑ «Brackebuschite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 març 2022].
* ↑ Joan Rosell Riba · Carles Rubio Rodríguez · Frederic Varela Balcells «Els minerals de vanadi de la mina "María Magdalena", Ulldemolins, el Priorat, Tarragona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya, 12, 5, 01-05-2017, pàg. 3-50 [Consulta: 3 març 2022].
# São Filipe

«São Filipe» té aquests significats:
* São Filipe (Cap Verd), municipi de Cap Verd a l'oest de l'illa de Fogo
* São Filipe (Fogo), vila a la costa oest de l'illa de Fogo a l'arxipèlag de Cap Verd
* Aeròdrom de São Filipe, quart aeroport més usat de Cap Verd i es troba a l'illa de Fogo, a 2 kilòmetres al sud-est
* Botafogo Futebol Clube São Filipe, club capverdià de futbol de la ciutat de São Filipe a l'illa de Fogo
# Sata

Sata és el canal principal de l'Indus al Sind (Pakistan) per la part oriental (la principal branca occidental és el Baghar). La branca al seu torn es divideix en dues, Mai i Manti que no són gaire més que rierols. Fins al terratrèmol de 1819 els vaixells arribaven a la boca de Richmal, que era l'única accessible, i passaven cap al Hajamro pel que era el riu Khedawari i llavors al Mai fins a Shahbandar, una estació naval dels prínceps kalhores, però aquest pas va quedar tallat després del 1819, i per contra se'n va obrir una altra al Kukaiwari, que, això no obstant, el 1867 va quedar blocada per l'arena.

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Estació de Biodiversitat Tiputini

Estació de Biodiversitat Tiputini és una estació biològica de recerca científica de camp establerta a l'Amazones equatoriana. Està situada a la província d'Orellana, a uns 280 quilòmetres del SEE de Quito. Es troba al riba nord del riu Tiputini, un afluent sud del riu Napo, forma part del Parc Nacional Yasuní Reserva de la Biosfera. L'estació és gestionada conjuntament per la Universitat Sant Francisco de Quito i la Universitat de Boston com un centre d'educació, recerca i conservació.
Conserva un tram de 6,5 km², que inclou la majoria de selva primària de bosc no inundat, a més d'una estreta franja de vegetació inundada cap al riu, rierols i petits bassals entorn d'un llac. Durant l'estació seca apareixen platges de 100 m d'extensió com a màxim, al llarg del riu Tiputini.
L'estació està orientada a la recerca i l'educació sobre la conservació de l'ecosistema amazònic. Els investigadors realitzen una àmplia gamma de temes que van des de la catalogació de la megadiversitat regional al comportament animal amb la finalitat d'avançar en la ciència en general.
El descobriment de nous jaciments de petroli ha posat en risc l'estació.

## Referències

* ↑ «Universidad de San Francisco de Quito» (en anglès). Universidad de San Francisco de Quito. [Consulta: 17 abril 2015].
* ↑ «Estación Científica Tiputini» (en castellà). Ecuavisa (TV Equador), 11-08-2014. [Consulta: 17 abril 2015].
* ↑ «Oil in the Amazon: Who stands to win and lose?» (en anglès). america.aljazeera, 30-09-2104. [Consulta: 17 abril 2015].
* ↑ «L'amenaça del petroli al Parc Nacional de Yasuní, a l'Amazones». TV3, 21-10-2017. [Consulta: 21 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Boston University TBS Website
* Amazonía salvaje Arxivat 2018-12-01 a Wayback Machine.
* Detailed imagery and geographic data for TBS in Google Earth from King's College London and USFQ
# Estació de Bon Viatge

Mapa TramBaix T1, T2 i T3 :
Bon Viatge és una estació de les línies T1 i T2, i capçalera de la primera, de la xarxa del Trambaix situada sobre l'avinguda de Barcelona al centre urbà de Sant Joan Despí i es va inaugurar el 3 d'abril de 2004 amb l'obertura del Trambaix.
Trambaix :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Francesc Macià | Fontsanta-Fatjó | | terminal | terminal |
| Francesc Macià | Fontsanta-Fatjó | | La Fontsanta | Llevant - les Planes |

## Vegeu també

* Tram
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Estrada encoberta

Una estrada encoberta és un camí que circueix tota una fortificació i que està situat dalt de la contraescarpa o separat d'aquesta per una plaça d'armes.
Es troba protegit per un ampit i una palissada. És pròpia de les fortificacions amb bastions poligonals. Un bon exemple d'estrada encoberta és la del castell de Bellver (Palma).
# Farinera (desambiguació)

«Farinera» té aquests significats:
En Micologia hi ha diferents espècies de bolets que contenen el mot farinera al seu nom comú. Es refereix a espècies del gènere Amanita que es caracteritzen per les restes de vel universal que romanen sobre el barret, o en el seu marge, en forma de plaques farinoses o esquames peludes.
Les espècies de farineres més corrents són:
* Farinera (Amanita ovoidea)
* Farinera camacurta (Amanita curtipes)
* Farinera de cassoleta taronja (Amanita proxima)
* Farinera de Gilbert (Amanita gilbertii)
Altres espècies que contenen el nom farinera en el seu nom comú però no pertanyen al grup de farineres pel fet de no mantenen restes farinoses sobre el barret, però algun cop les restes de vel universal romanen en forma de flocs, berrugues o plaques membranoses, són:
* Farinera groga (Amanita citrina)
* Farinera verda (Amanita phalloides),
* Farinera vernal (Amanita verna)
* Farinera pudent (Amanita virosa)
* Farinera grisa (Amanita excelsa)(=Amanita spissa)
* Farinera almesquí (Amanita gemmata)(= A. junquillea)
* Farinera gojosa (Amanita gioiosa)
* Farinera de pinya (Amanita strobiliformis)
* Farinera eriçada (Amanita echinocephala)
* Farinera eriçada de dunes (Amanita gracilior)
* Farinera de Vittadini (Saproamanita vittadinii)
* Farinera de Codina (Saproamanita codinae)

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia. II. El Papiol: Editorial Efadós, 2022. ISBN 978-84-18243-12-7.
* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
# Barbodes

Barbodes és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.
Les espècies de Barbodes tenen una longitud de 18 a 60 cm. Són de la forma típica de carpa amb esquena més o menys alta i tenen dos parells de barbes més o menys fortes a la mandíbula superior. L'últim feix de l'aleta dorsal no és brancut i té un perfil serrat a la vora posterior. Els llavis són llisos i prims. Tenen artròpodes rostrals i maxil·lars, falten barbes rostrals a B. aurotaeniatus). La línia lateral pot estar o no completa. En una fila longitudinal mitjana es compten de 22 a 32 escales, rares vegades n'hi ha més.
Hi ha ½4/1/4½ escates entre la base de l'aleta dorsal i la línia mitjana de l'abdomen. El peduncle caudal està envoltat de dotze fileres d'escates. Al primer arc branquial compta entre 12 i 15 rastrejos de brànquies.
Es poden distingir d'altres espècies dels barbs del sud-est asiàtic principalment pel color. Els menors tenen de 3 a 5 taques a la línia mitjana, inclosa una a la base de l'aleta caudal i una a l'inici de l'aleta dorsal. En créixer, el nombre de taques pot augmentar o fins que en certes espècies formen una àmplia banda longitudinal.

## Taxonomia

* Barbodes balleroides (Valenciennes, 1842)
* Barbodes belinka (Bleeker, 1860)
* Barbodes bovanicus (Day, 1878)
* Barbodes carnaticus (Jerdon, 1849)
* Barbodes colemani (Fowler, 1937)
* Barbodes collingwoodii (Günther, 1868)
* Barbodes elongatus (Oshima, 1920)
* Barbodes jolamarki (Smith, 1934)
* Barbodes mahakkamensis (Ahl, 1922)
* Barbodes platysoma (Bleeker, 1855)
* Barbodes polylepis (Chen & Li, 1988)
* Barbodes strigatus (Boulenger, 1894)
* Barbodes sunieri (Weber & de Beaufort, 1916)
* Barbodes wynaadensis (Day, 1873)

## Referències

* ↑ Bleeker, Pieter «Negende bijdrage tot de kennis der vischfauna van Banka» (en neerlandès). Natuurkundig Tijdschrift Nederlands Indië, v. 18, 1859, pàg. 359-378.
* ↑ Cuvier, G. & Valenciennes, A. 1842. Histoire naturelle des poissons. Tome seizième. Livre dix-huitième. Les Cyprinoïdes. Historie naturelle des poissons. v. 16: i-xx + 1-472, Pls. 456-487.
* ↑ Bleeker, P. 1860. De visschen van den Indischen Archipel, Beschreven en Toegelicht. Deel II. Also:Ichthyologiae Archipelagi Indici Prodromus, Auct., Volum II. Cyprini. Ordo Cyprini. Karpers. Acta Societatis Regiae Scientiarum Indo-Neêrlandicae v. 7 (N. S., v. 2): 1-492 + i-xiii.
# Can Bertran (Ripollet)

Can Bertran és un edifici a Ripollet (Vallès Occidental) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

Edifici de planta baixa més un pis. Un sòcol recorre la façana fins a l'altura de les finestres, que conjuntament amb la porta, són tres obertures de tipologia rectangular amb una decoració de puntes de diamant al nivell de les línies de llinda.
Al pis superior hi ha tres balcons: el central amb barana rectangular i els laterals semicirculars. Les mènsules que suporten els balcons tenen disposició recta al del centre i piramidal al dels laterals, en els tres casos aquestes mènsules apareixen decorades a les cantoneres exteriors amb revestiments ceràmics. A sota del balcó central, entre les mènsules que el sostenen, un seguit d'arcs cecs s'adossen al mur, presentant entre ells petits elements florals. Les baranes són de balustres de perfils arrodonits. Les finestres d'accés als balcons són allindanades, amb decoració de puntes de fletxa a la llinda, més pronunciat que al nivell inferior.
Tres voladissos a diferents alçades, el del centre més alt que els dels laterals, coronen la façana. Al bell mig del que podria ser el cos central, un escut: quadrilong francès i punxegut amb motllura de forma conopial, sense historiar.

## Història

Va néixer com a residència d'estiueig de Francisco Foyé Jones i Josefa Ràfols Riera. Aquest matrimoni tenia una botiga de joguines al carrer Banys Nous de Barcelona. La família va venir a estiuejar a Ripollet fins a la Guerra Civil. Un dels fills del matrimoni, en Marià Foyé, va arribar a ser aviador i cronista del diari "La Publicidad". Va impulsar el vol sense motor a Catalunya i va aconseguir el rècord espanyol de permanència a l'aire. També és autor del primer llibre d'aviació escrit en català. La família, després de la guerra, ja no va tornar a Ripollet i va llogar la casa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Bertran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Soliva (Areny de Noguera)

Soliva és un poble, actualment deshabitat, que pertany al municipi d'Areny de Noguera, a la Ribagorça (Aragó).
Està situat a la cara oriental de la serra de Sant Marc, a migjorn del terme municipal, en un paratge de difícil accés.
La seva església del Remei, que depenia de la del Roser de Claravalls, és romànica del segle xii, però molt reformada al XVIII.

## Referències

* ↑ «Soliva (Areny de Noguera)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Soliva». despobladosenhuesca.com. [Consulta: 22 agost 2019].
* ↑ «Soliva». ribagorza.com. Arxivat de l'original el 4 de febrer 2014. [Consulta: 22 agost 2019].
# Cases Bassols Solé

Les Cases Bassols Solé són un conjunt d'edificis del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Són edificis de planta baixa i pis, d'inspiració noucentista, caracteritzats per una torre que determina la cruïlla amb el carrer Ateneu en trobar-se ambdues cases confrontades. Similars tipològicament i diferenciades en l'estil, la desmesurada inclinació de les cobertes de pissarra, més pròpies d'una arquitectura nòrdica, caracteritza la Casa Bassols, mentre la Casa Solé posseeix la terrassa plana i la coberta de la torre de teula.

## Història

En el 1916 hi ha plànols signats el mateix dia per Marcel·lí Coquillat a nom d'en Francesc Bassols i Torres i d'en Josep Solé i Durell. Segons el cadastre la construcció de la Casa Solé data del 1921 i la Casa Bassols el 1925.

## Referències

* 1 2 «Cases Bassols Solé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Schafarzikita

La schafarzikita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup del mini. Va ser anomenada així per Ferenc Schafarzik un mineralogista i enginyer de mines hongarès de Budapest.

## Característiques

La schafarzikita és un òxid de fórmula química Fe$^{2+}$Sb₂$^{3+}$O₄. Cristal·litza en el sistema tetragonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5. Segons la classificació de Nickel-Strunz, la schafarzikita pertany a «04.JA - Arsenits, antimonits, bismutits; sense anions addicionals, sense H₂O» juntament amb els següents minerals: leiteïta, reinerita, karibibita, kusachiïta, apuanita, trippkeïta, versiliaïta, schneiderhöhnita, zimbabweïta, ludlockita, paulmooreïta, estibivanita i chadwickita.

## Formació i jaciments

A més a més de la seva localitat tipus, ha estat descrita en altres regions de centre-europa, nord-amèrica i el sud-est asiàtic. Sovint descrita en dipòsits hidrotermals amb presència d'antimoni. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina Linda Mariquita (El Molar, Priorat).

## Referències

* ↑ «Schafarzikite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 73». European Journal of Mineralogy, 35, 3, 19-06-2023, pàg. 397–402. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-397-2023 [Consulta: 4 juliol 2023].
* ↑ «Schafarzikite from Linda Mariquita mine, El Molar, Priorat, Tarragona, Catalonia, Spain». Mindat. [Consulta: 1r febrer 2024].
# Callulops glandulosus

Callulops glandulosus és una espècie de granota que viu a Papua Nova Guinea.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Richards, S. & Zweifel, R. 2004. Callulops glandulosus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 18 de gener de 2008.
# Callulops marmoratus

Callulops marmoratus és una espècie de granota que viu a Papua Nova Guinea.

## Referències

* Allison, A. & Kraus, F. 2004. Callulops marmoratus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 18 de gener de 2008.
# Can Camós (Begur)

Can Camós és una obra de Begur (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de PB i un pis (entre mitgeres) d'escala exterior i paral·lela a la façana. La PB té obertura per entrar-hi la barca. Planta superior té 2 portes d'accés i finestres. La separació amb la casa veïna dreta es produeix per un corredor de volta rebaixada i al seu damunt un terradet amb barana calada.
El teulat és de carener paral·lel a façana (i d'una vessant).
Actualment les finestres s'han emmarcat amb pedra (desgraciant-la).
És de color blanc i l'arrebossat està caient.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Camós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 21 desembre 2019].
# Can Canada

Can Canada és una obra de la Pera (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casal situat a la plaça Major de Púbol, format per planta baixa, pis i golfes, amb coberta de teula. Presenta una gran porta d'accés allindada amb una data del segle xviii (1758 o 1798), tres finestres allindanades al primer pis i dues obertures rectangulars al pis de les golfes. A l'esquerra hi ha un passadís amb volta de maó d'arc carpanell. Dins del portal hi ha una inscripció del 1770.

## Història

Can Canada és un edifici bastit en el segle xviii, en el lloc que anteriorment degué ocupar un dels portals d'accés a la població, emmurallada en època medieval.

## Referències

* 1 2 «Can Canada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2018].
# Can Camps (Palau de Santa Eulàlia)

Can Camps és una obra gòtica de Palau de Santa Eulàlia (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici cantoner situat al que serien els afores del poble. Aquest és un edifici de planta baixa i dos pisos, que ha estat rehabilitat en època contemporània, però que encara conserva algubs elements que cal esmentar. La planta baixa destaca per les tres bòvedes de canó paral·leles i perpendiculars al carrer, que són de pedruscall. Al fons l'escala porta al primer pis, amb una porta carreuada i allindada amb una data incrita. Sobre d'aquestes una terrassa a la que s'acedeix a través del primer pis, que té obertures carreuades una de les quals gòtica. La resta de les obertures de la construcció han estat rehabilitades, així com la façana que ha estat arremolinada recentment.

## Referències

* ↑ «Can Camps». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 maig 2020].
# Campanar de la Casa de la Vila

El campanar de la Casa de la Vila és una obra modernista en l'edifici de l'antic ajuntament de Sant Fruitós de Bages (Bages) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'edifici fou abandonat l'any 2000 després de la construcció del nou ajuntament i la localització del rellotge i del campanar és desconeguda.
Era una petita torreta metàl·lica per sostenir les campanes del rellotge de la casa de la vila. Té forma piramidal, amb quatre peus, travat per una banda de floreig i coronat amb una altra banda de les mateixes característiques. El conjunt és capçat per un parallamps i un penell en forma de sageta. Era el campanar del rellotge de la casa de la vila. Abans de la guerra tenia campanes; hi havia la campana dels quarts i la de les hores. Durant la guerra hi havia la sirena d'alarma. Avui hi ha instal·lada la megafonia municipal. L'interès d'aquest campanar radica en ser un dels pocs exemples al Bages de campanar civil.

## Referències

* ↑ «Casa de la Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 desembre 2015].
# Canellera

Una canellera és una peça de vestir que es posa al voltant del canell per protegir-lo durant un ús fort o per permetre que es curi. Les canelleres són accessoris habituals en processos de rehabilitació de lesions que afecten el canell. Immobilitzen l'articulació i proporcionen escalfor i compressió als ossos. Estan dissenyades en teixits rígids com el niló o el neoprè que permeten una mobilitat limitada a la mà i s'ajusten al canell mitjançant una tira de velcro. Per garantir la seva fixació poden abastar part de la mà cenyint-se al voltant del polze. En els casos més greus, incorporen platines metàl·liques per tal d'immobilitzar l'articulació.
Les canelleres estan indicades per a traumatismes de canell sense fractura, immobilització de l'articulació, postoperatori de sinovitis, osteoartritis degeneratives, esquinços o inflamacions de l'articulació, entre d'altres .
Les canelleres exerceixen una funció protectora en activitats en què s'exigeix al canell un esforç extraordinari, com en halterofília o en el culturisme. En aquests casos, mitjançant calor i pressió es poden prevenir possibles torçades i esquinços.
Finalment, s'utilitzen en esports en què es força el joc del canell, com passa amb els de raqueta (tennis, pàdel, bàdminton) o en el hoquei.Tenen una triple finalitat: protegir el canell de possibles lesions, eixugar-se la suor del front i evitar que la suor del braç arribi a la mà impedint que rellisqui la raqueta/estic. Amb aquesta finalitat es confeccionen en materials absorbents com cotó o pelfa.
* Tennista amb canellera
* Aixecador de pes amb canellera
* Jugador de rugbi amb canelleres

## Vegeu també

* Colzera
* Genollera
* Turmellera

## Referències

* ↑ Mary Vining Radomski; Catherine A. Trombly Latham Occupational therapy for physical dysfunction. Lippincott Williams & Wilkins, 2008, p. 430–. ISBN 978-0-7817-6312-7 [Consulta: 25 maig 2013].
* ↑ David J. Slutsky; Daniel J. Nagle Techniques in wrist and hand arthroscopy. Elsevier Health Sciences, 2007, p. 52–. ISBN 978-0-443-06697-9 [Consulta: 25 maig 2013].
* ↑ Stover, John; Jeff Skouta. Leading and Trusted Wristbands Brands. Australia: University of Australia, 2010.
* ↑ David W Beskeen; Jennifer Duffy; Lisa Friedrichsen; Elizabeth Eisner Reding Microsoft Office 2010 for Medical Professionals Illustrated. Cengage Learning, 2 febrer 2011, p. 1–. ISBN 978-1-111-82099-2 [Consulta: 25 maig 2013].
* 1 2 Robert C. Schenck, Jr. M.D.. Athletic training and sports medicine. Jones & Bartlett Learning, 1999, p. 346–. ISBN 978-0-89203-172-6 [Consulta: 25 maig 2013].
# Cantó de Marson

El cantó de Marson és un cantó francès del departament del Marne, situat al districte de Châlons-en-Champagne. Té 18 municipis i el cap és Marson.

## Municipis

* Chepy
* Coupéville
* Courtisols
* Dampierre-sur-Moivre
* L'Épine
* Francheville
* Le Fresne
* Marson
* Moivre
* Moncetz-Longevas
* Omey
* Pogny
* Poix
* Saint-Germain-la-Ville
* Saint-Jean-sur-Moivre
* Sarry
* Somme-Vesle
* Vésigneul-sur-Marne

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1932-1958 | Julien Adnet | radical |
| 1958-1976 | Marcel Gobillard | MRP, després CDP |
| 1976-1994 | Robert Chaboudé | Divers droite, després RPR |
| 1994-2001 | Claude Bourlier | UDF |
| 2001- | Hubert Arrouart | MoDem, després AC |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 5.091 | 5.384 | 6.421 | 7.804 | 8.975 | 9.067 | 9.775 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Marsella Vauban

El cantó de Marsella Vauban és un cantó francès del departament de les Boques del Roine, situat al districte de Marsella. És format per part del municipi de Marsella.

## Municipis

Aplega tot o part dels següents barris de Marsella:
* Vauban
* Lodi
* Castellane
* Saint-Victor
* Périer
* Le Rouet
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2004- | André Malrait | UMP | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||