OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crocus tommasinianus

Crocus tommasinianus és una espècie de planta fanerògama i bulbosa de la família de les Iridàcies. És originària d'Europa.

## Descripció

L'espècie típica té un corm arrodonit, amb túniques protectores fibroses i amb les fibres paral·leles. Presenta de 2 a 4 fulles, lineals, amb una nervadura central platejada i estan completament desenvolupades en el moment en què es produeix la floració. Les flors tenen forma d'estrella quan estan totalment obertes. El perigoni és de color lavanda amb el tub de color blanc. Els tèpals són més clars pel costat extern. Existeixen nombroses varietats hortícoles amb flors de color rosa, violeta, lila, porpra o blanc. Floreix cap a finals de l'hivern. Té fragància a safrà.
La multiplicació es realitza a la tardor, per mitjà dels nous corms que creixen al voltant del corm original. També es pot multiplicar per llavors encara que en aquest cas la floració triga de 3 a 4 anys.

## Distribució i hàbitat

L'espècie és originària de Croàcia, Sèrbia, Bòsnia, Montenegro, Bulgària i Hongria, creixent a boscos i vessants ombrejades. Crocus tommasinianus ha donat origen a nombroses varietats de jardí.

## Varietats i cultiu

Crocus tommasinianus 'Ruby Giant' és potser la varietat més coneguda, produint plantes més vigoroses que les silvestres i amb les flors més grans i de color lila fosc.
És una espècie de fàcil cultiu, encara que no resisteix grans períodes de sequera. Els corms es planten a la tardor, en grups, en un lloc a mitja ombra, a una distància de 8-10 cm entre si i a 5 cm de profunditat. Es naturalitza amb facilitat.

## Taxonomia

Crocus tommasinianus va ser descrita per William Herbert i publicada al Journal of the Horticultural Society of London 2: 273, l'any 1847.

### Etimologia

* Crocus: El nom d'aquest gènere deriva del grec krokos (κρόκος). Al seu torn és probable que sigui un préstec lingüístic de les llengües semites, relacionat amb l'hebreu כרכום karkōm, arameu ܟܟܘܪܟܟܡܡܐ kurkama, persa i àrab كركم kurkum, el qual significa safrà o safrà groc. En català el nom del color groc deriva de crocus
* tommasinianus: epítet que és un homenatge al botànic italià del Segle xvii Muzio Giuseppe Spirito de Tommasin.

### Sinonímia

* Crocus serbicus A.Kern. ex Maw
* Crocus vernus var. tommasinianus (Herb.) Nyman

## Referències

* ↑ «Crocus tommasinianus». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 23 maig 2014].
* ↑ Babiniotis, Leksiko tis neoellinikis glossas.
* ↑ κρόκος, Henry George Liddell, Robert Scott, A Greek-English Lexicon, on Perseus
* ↑ «Crocus tommasinianus a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 8 juliol 2017].

## Bibliografia

* Brian Mathew, Crocus: A Revision of the Genus Crocus, Timber Press, 1983. ISBN 0-917304-23-3
* Brian Mathew, Flowering Bulbs for the garden, Collingridge/Royal Botanic Gardens, Kew, 1987. ISBN 0-600-35175-0
* Informació sobre el gènere Crocus Arxivat 2009-02-23 a Wayback Machine.
* Rosella Rossi. Guía de Bulbos. Ed Grijalbo, Barcelona, 1990.

## Enllaços externs

* Imatge de Crocus tommasinianus "Ruby Giant" a Pacificbulbsociety
# Labirintulomicets

Labirintulomicets (ICBN) o Labyrinthulea (ICZN) és un grup de protistes sapròfits o paràsit, que apareixen sobre algues, fanerògames marines o restes orgàniques submergits. Tenen com a tret distingit la presència de botrosomes, òrgans situats a la membrana, que produeixen una beina ectoplàsmica que protegeix a les cèl·lules i intervé en la captació dels aliments.
Només hi ha un ordre, el de les Laberintulales (ICZN). Al començament, les espores es fixen i reabsorbeixen els seus flagels. Després, comencen a actuar els botrosomes, cadascun dels quals segrega cap a l'exterior una evaginació rica en polisacàrids mucilaginosos. La fusió d'aquestes evaginacions origina una beina contínua, delimitada per dins i per fora per plasmalemma, que va creixent, al mateix temps que les cèl·lules vegetatives es divideixen, i es van ramificant i anastomosant. S'origina així la xarxa ectoplàsmica, a l'interior de la qual les cèl·lules vegetatives, normalment fusiformes, es desplacen activament mentre els tubs, de parets elàstiques, s'ajusten a elles. Quan es formen zoòspores, aquestes són típicament heterocontes, amb un flagel anterior dotat de mastigonemes, i un altre posterior, llis i més llarg, ambdós inserits en posició lateral, al costat d'una taca ocular ataronjada.
La major part dels Labirintulomicets són sapròfits o paràsits poc especialitzats d'algues (p. ex. Laminaria) o fanerògames marines (p. ex. Zostera). Una espècie del gènere Labyrinthula provoca una malaltia epidèrmica, en la fanerògama aquàtica Zostera marina, arribant a formar sorus de centenars de cèl·lules, que produeixen espores sense flagels, encara que altres espècies produeixen zoòspores.

## Referències

* ↑ Cavalier-Smith, T. «Sagenista and bigyra, two phyla of heterotrophic heterokont chromists». Archiv für Protistenkunde, 148, 3, 1997, pàg. 253–267. DOI: 10.1016/S0003-9365(97)80006-1.
* ↑ «www.ncbi.nlm.nih.gov». [Consulta: 4 abril 2009].
# Jesús Sánchez Martos

Jesús Sánchez Martos és un infermer i comunicador espanyol, conseller de Sanitat de la Comunitat de Madrid entre 2015 i 2017.
Infermer a l'Hospital del Niño Jesús, posteriorment va entrar a treballar a la Facultat d'Infermeria, Fisioteràpia i Podologia de la Universitat Complutense de Madrid (UCM), on va entrar en contacte amb Dionisio Ramos i Gustavo Villapalos. Doctorat en Medicina el 1989 amb la tesi Papel del factor natrurético en la diabetes mellitus sobre un tema bioquímic, ha desenvolupat principalment la seva carrera en la comunicació de temes sanitaris. És catedràtic d'Educació per a la Salut de la UCM.
El juny de 2015 va ser nomenat conseller del Govern de la Comunitat de Madrid presidit per Cristina Cifuentes. Conegut com «el telepredicador» per la seva tirada per aparèixer en els mitjans de comunicació i xarxes socials, el 2017 va recomanar als nens i les nenes fer «ventalls de paper» per suportar millor l'onada de calor a les escoles. La seva gestió al capdavant de la conselleria va ser reprovada pel ple de l'Assemblea de Madrid el 22 de juny de 2017, amb 80 vots a favor (Grups Parlamentaris Socialista, Podem i Ciutadans) i 47 en contra (Grup Parlamentari Popular).
Cifuentes va cessar a Sánchez Martos al setembre de 2017. Dos dies després del seu cessament com a conseller, va ser nomenat director de la Fundació Madri+d, adscrita a la Conselleria d'Educació del govern regional.

## Referències

* 1 2 Tisera, Feliciano «El curioso currículum del consejero de Sanidad de Cifuentes». Bez, 25-06-2017. Arxivat de l'original el 2018-10-31 [Consulta: 31 octubre 2018]. Arxivat 2018-10-31 a Wayback Machine.
* 1 2 «El enfermero Jesús Sánchez Martos, nuevo consejero de Sanidad de Madrid». Diario Enfermero, 26-06-2015.
* ↑ Fernández, David «Hartos del consejero 'telepredicador' de Cifuentes: dimisiones tras "mandarlo a…"». El Confidencial, 07-05-2017.
* ↑ Pérez Mendoza, Sofía «Sánchez-Martos no fue el primero: los otros 'recolocados' de Cristina Cifuentes». Eldiario.es, 01-10-2017.
* ↑ Sánchez, Esther «El consejero de Sanidad reprobado por la Asamblea de Madrid». El País, 22-06-2017.
* ↑ «Cifuentes recoloca a su ex consejero de Sanidad dos días después de ser relevado de su cargo». El Mundo, 26-09-2017.
# Syracuse

«Syracuse» té aquests significats:
* Toponímia:
** Syracuse (Indiana)
** Syracuse (Kansas)
** Syracuse (Missouri)
** Syracuse (Nebraska)
** Syracuse (Nova York), ciutat i capital del Comtat d'Onondaga a l'Estat de Nova York dels Estats Units d'Amèrica
** Syracuse (Ohio)
** Syracuse (Utah)
* Organitzacions:
** Universitat de Syracuse, universitat privada de recerca localitzada a Syracuse (Nova York)
** Syracuse Nationals
# Romilda Pantaleoni

Romilda Pantaleoni (Udine, Itàlia, 29 d'agost de 1847 - Milà, 20 d'abril de 1917) pertanyent a la nissaga de músics Pantaleoni, va ser una soprano italiana amb una prolífica carrera operística en els anys 70 i 80 del segle xix. Va abastar un ampli repertori que incloïa el belcanto, la grand opéra italiana i francesa, les òperes veristes i les òperes alemanyes de Wagner. Està particularment associada amb els papers de Margherita a Mefistofele i la protagonista de La Gioconda. També se la recorda per ser la primera Desdemona a Otello (1887) i la primera Tigrana a Edgar (1889), ambdues a la Scala de Milà.
El seu pare, Luigi Pantaleoni, era compositor, i la seva mare, Amalia Marignani, era contralt. El seu germà, Adriano, també va ser cantant d'òpera. Romilda Pantaleoni va estudiar a Milà, amb Francesco Lamperti, abans de debutar al Teatro Carcano de la capital llombarda el 1868, a Margherita, de Jacopo Foroni. En els 15 anys següents es va presentar en teatres per tot Itàlia, amb diversos papers d'òpera italiana i francesa, i, fins i tot, amb l'Elsa de Lohengrin. El 1874 va cantar el paper d'Isabella en l'estrena de Salvator Rosa, de Carlos Gomes a Gènova, i, l'any següent, la Margherita de Mefistofele al Teatro Regio de Torí. Aquesta última representació va tenir una gran repercussió, i es considera el punt de partida de la recuperació de la popularitat de l'òpera d'Arrigo Boito, que s'havia estrenat el 1868 amb molt menys èxit. La temporada 1876-1877 va cantar quatre mesos al Gran Teatre del Liceu de Barcelona. El 1879 va aparèixer al Teatro Real de Madrid i el 1884 a la Hofoper de Viena.
Pantaleoni es va integrar en la companyia de la Scala el 1883, debutant amb La Gioconda. En els vuit anys següents va interpretar nombroses òperes al teatre milanès, incloent les estrenes d'Otello i Edgar, així com la de Marion Delorme, de Ponchielli (1885). Es va retirar dels escenaris el 1891, després de la mort de la seva parella, el director d'orquestra Franco Faccio, amb qui havia mantingut una llarga relació personal i professional. Va morir a Milà.

## Referències

* 1 2 3 4 «PANTALEONI Romilda in "Dizionario Biografico"» (en italià). [Consulta: 8 juliol 2022].
* 1 2 3 4 Nassimbeni, Lorenzo. «PANTALEONI ROMILDA (1847 - 1917)». Dizionario Biografico dei Friulani. Istituto Pio Paschini per la storia della Chiesa in Friuli.. [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ * Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. III, pàg. 1045/46. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ «Pantaleoni Romilda» (en alemany). Operissimo.com. Arxivat de l'original el 2014-04-07. [Consulta: 3 abril 2014].
# Etheostoma inscriptum

Etheostoma inscriptum és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Carolina del Nord, Carolina del Sud i Geòrgia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Benzoat de metil

El benzoat de metil és un compost orgànic. És un líquid incolor, poc soluble en aigua, però miscible amb dissolvents orgànics. Té una olor agradable, que recorda fortament el fruit de l'arbre feijoa i s'utilitza en perfumeria. També troba un ús com a dissolvent i com a pesticida emprat per atraure insectes com les abelles de les orquídies.

## Síntesi i reaccions

El benzoat de metil està format per la condensació de metanol i àcid benzoic, en presència d'un àcid fort.
El benzoat de metil reacciona tant a l'anell com a l'èster, depenent del substrat. Els electròfils ataquen l'anell, com pot ser una nitració catalitzada per àcids amb àcid nítric per donar 3-nitrobenzoat de metil. Els nucleòfils ataquen el centre carbonílic, com en el cas de l'hidròlisi amb addició d'hidròxid de sodi aquós per donar metanol i benzoat de sodi.

## Ocurrència

El benzoat de metil es pot aïllar de la falguera aquàtica Salvinia molesta. És un dels molts compostos que atreuen mascles de diverses espècies d'abelles de les orquídies, que aparentment recullen el producte químic per sintetitzar feromones; s'utilitza com a esquer per atraure i recollir aquestes abelles per a l'estudi.
El clorhidrat de cocaïna s'hidrolitza en l'aire humit per donar benzoat de metil; els gossos que sniffen els fàrmacs s'entrenen per detectar l'olor del benzoat de metil.

## Referències

* ↑ Maki, Takao; Takeda, Kazuo «Benzoic Acid and Derivatives». Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry. Wiley-VCH [Weinheim]. DOI: 10.1002/14356007.a03_555.
* ↑ Choudhary, M. Iqbal; Naheed, Nadra; Abbaskhan, Ahmed; Musharraf, Syed Ghulam; Siddiqui, Hina; Atta-ur-Rahman, «Phenolic and other constituents of fresh water fern Salvinia molesta». Phytochemistry, 69, 4, 01-02-2008, pàg. 1018–1023. DOI: 10.1016/j.phytochem.2007.10.028.
* ↑ Schiestl, F. P.; Roubik, D. W. «Odor Compound Detection in Male Euglossine Bees». Journal of Chemical Ecology, 29, 1, 2003, pàg. 253–257. DOI: 10.1023/A:1021932131526.
* ↑ Dejarme, Lindy E; Gooding, Rachel E.; Lawhon, Sara J.; Ray, Prasenjit; Kuhlman, Michael R. «Formation of methyl benzoate from cocaine hydrochloride under different temperatures and humidities». SPIE Proceedings, 1997. DOI: 10.1117/12.266783.
* ↑ Waggoner, L. Paul; Johnston, James M.; Williams, Marc; Jackson, Jan; Jones, Meredith H.; Boussom, Teresa; Petrousky, James A. «Canine olfactory sensitivity to cocaine hydrochloride and methyl benzoate» (en anglès). SPIE Proceedings, 1997. DOI: 10.1117/12.266775.
# Corbacho

«Corbacho» té aquests significats:
* Celestino Corbacho (1949-), un polític espanyol.
* José Corbacho (1965-), un humorista i director de cinema espanyol.
* Alberto Corbacho (1984-), un basquetbolista espanyol.
* El Corbacho, obra medieval
# La masovera (Joan Miró)

La masovera és una pintura de Joan Miró elaborada entre 1922 i 1923, conservada al Centre Georges Pompidou de París. Reprodueix una escena de la realitat familiar i tranquil·litzadora de Mont-roig del Camp, com La masia, pintada poc abans (1921 – 1922). De fet, es podria considerar La masovera com un detall ampliat d'aquella. Els elements que la conformen són: un gat assegut al costat d'una estufa, la masovera descalça amb un cubell en un braç i un conill en un altre. La desmesurada proporció dels peus de la masovera recorden la importància dels peus en l'univers del pintor, formant part de la seva simbologia, al mateix nivell que l'ull, el sexe, l'escala, les estrelles o l'horitzó; és a través dels peus que brota l'energia que transfigura allò que és real.
| « | Quan vaig pintar 'La masovera', vaig pensar que havia fet el gat massa gros: això desequilibrava la pintura. Aquest és el motiu dels dobles cercles i de les dues línies angulars a primer terme. Semblen simbòlics, esotèrics; però no són cap fantasia. Els hi vaig posar perquè el quadre tingués un equilibri. | » |
| — Sweeney, 1948, p. 208 |||

## Referències

* 1 2 Joan Miró: 1893-1993. Barcelona: Fundació Joan Miró [etc.], 1993, p. 162. ISBN 88-7813-481-3.
* ↑ «Intérieur (La Fermière)». Centre Georges Pompidou. [Consulta: 4 novembre 2015].
* ↑ Dupin, Jacques. Miró. París: Flammarion, 1961.
* ↑ Dueñas, M. Ángeles; Malet, Rosa M.; Vicens, Francesc. Joan Miró. Pintura. Barcelona: Polígrafa, 1978.
# Twyfelfontein

Twyfelfontein (afrikaans: font incerta), oficialment coneguda com a ǀUi-ǁAis (damara/nama: pou d'aigua que salta), és un lloc dels antics gravats rupestres a la regió de Kunene, al nord-oest de Namíbia. Consisteix en unes fonts en una vall flanquejada pels vessants d'una taula de muntanya de pedra arenisca que rep molt poca pluja i compta amb una àmplia gamma de temperatures diürnes. Està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat des del 2007.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Twyfelfontein or /Ui-//aes» (en anglès). [Consulta: 23 febrer 2021].
# (3225) Hoag

(3225) Hoag és un asteroide del cinturó principal interior d'1,780 ua. És un membre de la família Hungaria.
Compta amb una excentricitat de 0,0530553 i un període orbital de ~ 941 dies (2,58 anys). Hoag té una velocitat mitjana orbital de 21,72394894 km/s i una inclinació de 25,0581°. L'asteroide va ser descobert a l'Observatori Palomar el 20 d'agost de 1982 per Carolyn i Eugene Shoemaker. Es diu així en honor de l'astrònom estatunidenc Arthur Allen Hoag. La seva designació provisional era 1982 QQ.

## Referències

* 1 2 Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ DOI: 10.1007/978-3-540-29925-7_3226.
* 1 2 3 4 5 6 7 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 5 novembre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=3225.
* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 29 gener 2024].
* ↑ Yeomans, Donald K. «3225 Hoag». JPL Small-Body Database Browser, 07-12-2007. [Consulta: 7 desembre 2007].—The listed values were rounded at the magnitude of uncertainty (1-sigma).
* ↑ Spratt, Christopher E. «The Hungaria group of minor planets». Royal Astronomical Society of Canada, Journal (ISSN 0035-872X), 84, 2, 01-04-1990, pàg. 123–131. Bibcode: 1990JRASC..84..123S.

## Enllaços externs

* JPL Small-Body Database Browser
# Rhinella fissipes

Rhinella fissipes és una espècie de gripau de la família dels bufònids. Va ser descrit com a Bufo fissipes per George Albert Boulenger el 1903. El 2006 va ser reclassificat en el gènere Chaunus i el 2007 en el gènere Rhinella.
Viu a la selva humida de muntanya a un altitud de 1800 m. Se'n desconeix l'estratègia de cria, però és de suposar que té lloc a l'aigua pel desenvolupament larvari.

## Distribució

Només se'l coneix de la localitat tipus (Puno, Perú) i els turons als voltants de Rurrenabaque, al departament de Beni a Bolívia, a 250-1700 m d'altitud.

## Referències

* ↑ Boulenger, G. A. «Descriptions of new batrachians in the British Museum» (en anglès). Annals and Magazine of Natural History, Series 7, 12, 1903, pàg. 552–557.
* ↑ Carlos Chaparro, Juan; Pramuk, Jennifer B.; Gluesenkamp, Andrew G. «A new species of arboreal Rhinella (Anura: Bufonidae) from Cloud Fores of Southeastern Peru» (en anglès). Herpetologica, 63, 2, 16-06-2007, pàg. 203-212. DOI: 10.1655/0018-0831(2007)63[203:ANSOAR]2.0.CO;2. ISSN: 0018-0831.
* ↑ SSC Amphibian Specialist Group «Carabaya Toad Rhinella fissipes» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2019. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2020-3.RLTS.T182513521A61393698.en.
* ↑ Frost, Darrel R. «'Rhinella fissipes (Boulenger, 1903)» (en anglès). Amphibian Species of the World, 2022. DOI: 10.5531/db.vz.0001.
# Etheostoma lepidum

Etheostoma lepidum és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Texas i Nou Mèxic.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
* Wheeler, Alwyne. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Londres: Macdonald, 1985.
# Bergenvaart

El Bergenvaart o Kolme o (en francès: canal de la Colme) és un canal de Bèlgica i de França que connecta les ciutats de Veurne i Sint-Winoksbergen.
Quan els canonges d'Ariën el van fer excavar el 1293, tot el canal es trobava al territori del comtat de Flandes. Avui, és el canal artificial més antic de França, com que França va anexionar la part meridional de Flandes pel Tractat dels Pirineus. En aquesta regió costanera, els rius Aa i IJzer desembocaven al mar del Nord en un embolic de braços, de priels, de recs i de rierols. En fer pòlders, l'home va omplir els priels més petits i utilitzar els altres per a fers canals de desguàs o navegables.
El tram belga d'11.028 metres ja no és navegable. A França, només el tram entre Waten i Sint-Winoksbergen, anomenat canal de la Haute-Colme ho és, té una longitud de 25 km i quatre rescloses. El tram entre Watten i Kapellebroek forma part del Canal Duinkerke-Escalda.

## Rescloses

Rescloses al tram belga :
| Localitat | llargada | amplada | profunditat | alçària llibre |
| Houtemsluis Houtem | 25,65 | 3,50 m | 0,90 m | 1,87 |
| Resclosa de desguàs Veurne | 20,4 m | 3,30 m | — | — |

## Referències

* ↑ «Namen in Frans-Vlaanderen (Franse Westhoek) |» (en neerlandès). Buitenlandse Aardrijkskundige Namen. Nederlandse Taalunie. [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Hensen, Michel. «Bergenvaart» (en neerlandès). Binnenvaart in Beeld. [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Drieux, Aymard; Lemaire,, Yves. Brouckerque, Coppenaxfort, december 2005 (en francès), desembre 2005. ISBN 2-9525621-0-5.
* ↑ «Canal de la Haute Colme (Watten/Bergues, 1753)» (en anglès). Structuræ. [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ McKnight, Hugh. Cruising French waterways. 3a edició. Dobbs Ferry, N.Y: Sheridan House, 1999. ISBN 978-1-57409-087-1.

## Bibliografia

* Le corridor biologique de la Colme (en francès). Agur, gener 2011.
# Cultures de la vergonya i cultures de la culpa

La distinció entre cultures de la vergonya i cultures de la culpa diferencia entre societats on davant un fet jutjat com a moralment incorrecte es fomenta l'aparició de la vergonya o l'aparició de la culpa en primer terme. Es tracta d'un espectre ampli en el qual es poden enquadrar totes les comunitats amb més grau d'un sentiment o de l'altre, com va estudiar Ruth Benedict a la seva obra El Crisantem i l'espasa.

## Cultures de la vergonya

En les cultures de la vergonya l'honor té un valor social molt alt i qui viola una norma pateix per la por a veure's exclòs del grup. Les aparences són molt importants i qui infringeix els codis pateix vergonya en ser descobert o en imaginar-se l'escrutini dels altres membres de la comunitat si arribessin a saber-ho. La jerarquia de la persona infractora es veu greument afectada per la falta i existeixen poques possibilitats de canviar el valor social dels actes. La família es veu afectada, ja que una taca a l'honor d'un dels seus membres afecta negativament tots els seus parents, per això la pressió familiar ajuda a complir les regles.

## Cultures de la culpa

A les cultures de la culpa els remordiments apareixen quan una persona actua d'una manera incorrecta segons la pròpia consciència (fins i tot si aquesta està fortament influïda per l'entorn). Es tracta d'un sentiment negatiu, la culpa, que sorgeix en comparar l'actuació amb els estàndards del bé i que produeix insatisfacció individual. El pecat religiós està lligat a aquest tipus de cultures. El càstig pot ser una conseqüència de la malifeta però l'expiació és sempre a partir del penediment i propòsit d'esmena personal. La culpa es pot patir encara que ningú pugui descobrir mai la mala acció.

## Distribució

Les cultures de la vergonya es localitzen a Orient (el Japó i la Xina tradicionals), l'antiga Roma, el barroc espanyol, la cultura gitana o codis tancats com la màfia italiana. Per contra, les cultures de la culpa es troben a l'antiga Grècia, el judaisme, les tribus nord-americanes i la majoria de països del centre d'Europa.

## Referències

* ↑ Benedict, Ruth. The Chrysanthemum and the Sword: Patterns of Japanese Culture (en anglès). Houghton Mifflin Harcourt, 1967. ISBN 0618619593.
* ↑ Javier Rambaud i José Antonio Marina, Biografa de la humanidad, Ariel, 2018
* ↑ Hiebert, Paul G., Anthropological Insights for Missionaries, Grand Rapids: Baker Book House, 1985.
* ↑ Kent, Pauline (June 1999). "Japanese Perceptions of The Chrysanthemum and the Sword". Dialectical Anthropology. 24 (2): 181–192. doi:10.1023/a:1007082930663