OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Subiaco

Subiaco és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Roma, a la regió italiana del Laci, situat a uns 40 km de Tívoli, al costat del riu Aniene. A 1 de gener de 2018 tenia 8.916 habitants.
Subiaco limita amb els següents municipis: Affile, Agosta, Arcinazzo Romano, Camerata Nuova, Canterano, Cervara di Roma, Jenne, Rocca Santo Stefano i Vallepietra.

## Llocs d'interès

* Abadia de Santa Scolastica, amb tres claustres:
** Un d'estil cosmatesc (segles xii i xiii).
** Un d'estil gòtic (segles XIV i XV).
** Un del renaixement tardà (segle xvi).
* Monestir de Sacro Speco (o San Benedetto).
* Rocca Abbaziale, un edifici medieval reconstruït en gran part als segles xvi i xvii.
* Església de San Francesco (1327), amb pintures destacades dels segles XV i XVI.
* El pont medieval de San Francesco (1358), un pont fortificat reconstruït el 1789.
* Les esglésies neoclàssiques de Sant'Andrea i Santa Maria della Valle .

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st gener 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 29 abril 2019].

## Vegeu també

* Abadia de Santa Scolastica

## Enllaços externs

* Subiaco - Lloc web oficial (italià)
* Subiaco i els seus monestirs (anglès)
* Subiaco a "Sacred Destinations" (anglès)
* Simbruina Stagna: Història i art de Subiaco (italià)
# San Donà di Piave

San Donà di Piave és un municipi italià, situat a la regió del Vèneto i a la ciutat metropolitana de Venècia. L'any 2007 tenia 40.014 habitants. Limita amb els municipis de Ceggia, Cessalto (TV), Eraclea, Fossalta di Piave, Jesolo, Musile di Piave, Noventa di Piave, Salgareda (TV) i Torre di Mosto

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2007- | Francesca Zaccariotto | Centredreta |
# Màriya al-Qibtiyya

Màriya al-Qibtiyya (àrab: مارية القبطية, Māriya al-Qibṭiya, literalment ‘Maria la Copta’) o Màriya bint Xamun (àrab: مارية بنت شمعون, Māriya bint Xamʿūn) (?-637,febrer) fou una jove copta que, juntament amb la seva germana Sirín, fou regalada a Mahoma entre el 627 i el 629. El Profeta va oferir Sirín a Hassan ibn Thàbit, però sentí una gran passió per Màriya, a qui va instal·lar a Medina, on l'anava a visitar dia i nit, tot desfermant la gelosia de les seves altres dones o, com a mínim, la d'Hafsa i la d'Àïxa).
Hafsa hauria sorprès Mahoma en relacions íntimes amb Màriya al-Qibtiyya un dia que era el torn d'Àïxa. Mahoma confessà a Hafsa alguna cosa, pot ser que això havia passat altres cops, i li va fer prometre que no ho revelaria. Aquesta, però, li ho hauria explicat a Àïxa. Mahoma va prometre a Hafsa que no tindria més relacions amb Màriya al-Qibtiyya, però quan Hafsa trencà la promesa, Mahoma se sentí lliure de trencar al seu torn la seva.
Màriya al-Qibtiyya va donar un fill a Mahoma, de nom Ibrahim, que hauria mort el dia d'un eclipsi de sol. Com que se sap que hi va haver un eclipsi el 27 de gener de 632, aquesta degué ésser la data de la mort d'Ibrahim ibn Muhàmmad. Després de vídua va rebre una pensió dels califes Abu-Bakr i Úmar que cobrà fins a la seva mort el febrer del 637.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, Vol. VI, pàg. 560.
# Juan Antonio Simont Guillén

Juan Antonio Simont Guillén més conegut com a Antonio Simont o Antonio S. Guillén (La Corunya, 9 de setembre de 1897 - Madrid, 23 de desembre de 1976 fou un cineasta, decorador i director artístic espanyol.

## Biografia

Va iniciar la seva carrera al cinema treballant com a figurinista a París. Després de la guerra civil espanyola va tornar a Espanya, on va treballar als Estudis Chamartín, començant com a director artístic a la pel·lícula En poder de Barba Azul (1940) de José Buchs Echeandia i a La torre de los siete jorobados (1944) d'Edgar Neville. El 1944 fundaria la productora S.E.S amb Pierre Schild i Francisco Escriñá, però la companyia va tancar i va marxar durant cinc anys a Mèxic. Com que els sindicats no el van deixar treballar de decorador, el 1951 va tornar a Espanya. El 1952 va rebre la Conquilla de Plata a la millor ambientació a la 1a Setmana Internacional del Cinema de Sant Sebastià (1953) pel seu treball a Carne de horca de Ladislao Vajda. Després començà a treballar fonamentalment per a Ladislao Vajda, i va obtenir la Medalla del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics als millors decorats de 1956, 1957 i 1958 per la seva tasca a les pel·lícules Marcelino, pan y vino, Mi tío Jacinto i Un ángel pasó por Brooklyn, totes elles dirigides per Vajda i protagonitzades per Pablito Calvo. Després va continuar com a director artístic de pel·lícules destacades i d'èxit com Atraco a las tres, La gran familia (1962), Historias de la televisión (1965), La ciudad no es para mí (1966), Sor Citroen o El turismo es un gran invento (1968). A finals dels anys seixanta es va retirar del cinema.

## Premis i homenatges
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1956 | Millors decorats | Marcelino, pan y vino | Guanyador |
| 1957 | Millors decorats | Mi tío Jacinto | Guanyador |
| 1958 | Millors decorats | Un ángel pasó por Brooklyn | Guanyador |

## Referències

* ↑ Juan Antonio Simont Guillén, Real Academia de la Historia
* ↑ Antonio Simont a IMDB
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1956». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 20 agost 2016].
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1957». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 20 agost 2016].
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1958». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 20 agost 2016].

## Enllaços externs

* Antonio Simont al web de la Biblioteca Nacional d'Espanya
# Moriles

Moriles és una localitat de la província de Còrdova, Andalusia, Espanya.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1997 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 3.748 | 3.795 | 3.797 | 3.748 | 3.747 | 3.808 | 3.835 | 3.874 | 3.884 | 3.923 |

## Història

Moriles va néixer com poble en el segle xix per Real Llei d'1 de juny de 1912 signada pel rei Alfons XIII. Va ser anteriorment un llogaret d'Aguilar anomenat Zapateros. Els tretze lagares existents en el pagament de Zapateros a mitjan segle xviii, constituïxen el germen del llogaret aguilarenc d'aquest nom, que en 1912, gràcies a les gestions del diputat del districte, José Fernández Jiménez, es constituïx en municipi independent i adopta el nom de Moriles, que és el d'uns pagaments -Moriles Altos i Moriles Bajos- existents en les proximitats del llogaret famosos per la qualitat dels seus vins.
El problema de la delimitació del seu petit terme municipal després de la seva emancipació d'Aguilar de la Frontera no es va resoldre fins a 1951, quan una sentència del Tribunal Suprem va delimitar l'actualment existent. L'origen documentat de l'actual població es remunta no més enllà de mitjan segle xix, a partir de recents estudis històrics realitzats sobre la població de Moriles. Per altra banda, de l'existència d'antigues civilitzacions en el seu terme donen testimoniatge les nombroses troballes arqueològics. Actualment, s'han descrit fins a nou jaciments, encara que no estan estudiats en profunditat el més destacat data sobre el 350 DC època de l'emperador Constantí I el Gran. En l'actualitat destaca per les seves famosos vinyes, els excelsos brous dels quals reben la prestigiosa denominació d'origen Montilla-Moriles.

## Enllaços externs

* Moriles - Lloc web oficial
# Villanueva de la Cañada

Villanueva de la Cañada és un municipi de la Comunitat de Madrid. Limita al nord amb Valdemorillo i Villanueva del Pardillo, a l'est amb Majadahonda, Boadilla del Monte i Villaviciosa de Odón, al sud amb Brunete i a l'oest amb Quijorna.

## Ciutats agermanades

* Metepec (Mèxic), des de 1995;
* Madaba Alkubra (Jordània), des de 2005;
* Lé Vesinet (França), des de 2006.
# Sublimador

Un sublimador és un aparell de laboratori emprar per a efectuar sublimacions.
El sublimador més simple consisteix en un tub tancat per un extrem, amb una tubuladura lateral situada a la part superior i a través de la qual hom pot practicar el buit; al fons del tub hom situa la mostra a sublimar i al seu interior hom acobla un altre tub, per l'interior del qual circula un fluid refrigerant i en la seva superfície es produeix la condensació del sublimat.

## Referències

* ↑ «Sublimador». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Equipament de laboratori de química :
# El Llió

El Llió és una masia de Calldetenes (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de planta rectangular coberta a dues vessants i façana principal orientada a migdia. Presenta la distribució típica de les masies: planta baixa (destinada al bestiar), el primer pis (diferents estances repartides entorn a una gran sala) i les golfes. Les llindes de la porta d'entrada, la finestra central i un portal que condueix al porxo (el pilars que sostenen aquesta daten del 1696), presenten formes gòtiques. Hi ha un portal que tanca la lliça de les mateixes característiques que el d'entrada a la casa. A la part de ponent, la casa presenta una altra façana, amb una escala de grans graons de forma arrodonida, que mena directament al primer pis, producte segurament d'una reforma del segle xviii (la llinda duu la data de 1757). La construcció és de pedra i arrebossat al damunt.

## Història

Consta com a mas del terme de Riudeperes, amb el nom de Lió, que entre el 1414 i 1430 tributava a Vic. Aquest mas fou reformat al segle xvii. A migdia i tramuntana es dugueren a terme algues modificacions al redós del segle xviii. D'ençà la masia no ha sofert cap reforma notable, llevat de les dependències agrícoles que s'hi han construït recentment. El nom de Lió es transformà més tard pel de Llió, que fins a tres o quatre generacions enrere encara es conservava com a cognom.

## Referències

* 1 2 «El Llió». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 setembre 2017].
# San Esteban

San Esteban és un lloc i una parròquia del concejo asturià de Muros. Té una superfície de 2,31 km² i en ella habiten unes 681 (INE 2006) persones. El lloc de San Esteban es troba en la desembocadura del riu Nalón.
Antic port carboner, les velles instal·lacions portuàries d'embarcament de mineral són part important de la geografia del poble, comptant-se entre elles els carregadors de mineral i les grues de càrrega que encara hi resisteixen, així com l'antic far que domina l'entrada del port. El port en el seu conjunt està declarat d'interès històric-industrial. Actualment en l'interior se situa una drassana artesanal per a embarcacions recreatives de port mitjà, destacant la recuperació amb finalitats turístiques de l'embarcació que realitzava el pas del riu Nalón. El port alberga també, molls d'atracament per a embarcacions esportives, així com alguns vaixells pesquers.
Entre altres aspectes de la recuperació turística de San Estaven de Pravia, destaca el fet que els antics carregadors de mineral han estat restaurats i integrats en un passeig accessible des del mateix poble així com des de la carretera que duu a la platja (coneguda com el garruncho pels habitants locals i on estan situades unes piscines d'ús públic), així mateix, en el port de la localitat es troba ancorat i actualment restaurat un remolcador de port que va servir durant el temps que el port va ser un dels més actius del nord d'Espanya(es treballava les 24 hores del dia), es diu que aquesta remolcadora va ser construïda en la mateixa drassana (Harland & Wolff) que el tristament famós RMS Titanic i en dates semblants.

## Població

* Fuente: INE

## Referències

* ↑ «Expedient amb els topònims oficials de Morcín». BOPA.
# Màrius Vilaseca i Roura

Màrius Vilaseca i Roura (Barcelona, 1917 - Barcelona, 4 de juny de 1955) fou un empresari i pilot català de motociclisme. Soci de la Penya Motorista Barcelona, creà la marca de motocicletes Evycsa. Disputà proves de resistència al circuit de Montjuïc i el 1948 fou tercer al I Gran Premi Barcelona, en la categoria de 250 cc. Guanyà la Pujada a Vallvidrera en 175 cc el 1955, poc abans de morir en un accident de carretera mentre es preparava per a disputar una prova de regularitat.

## L'accident mortal

El divendres 3 de juny de 1955, Vilaseca s'entrenava per la carretera on havia de discórrer el Ral·li Costa Brava el proper diumenge 19 de juny. Mentre corria a tota velocitat amb la seva Evycsa pels voltants de La Mata (Viladasens), perdé el control de la moto i xocà amb força contra la barrera. Va patir greus lesions internes i a les cames, a causa de les quals es morí poc després a l'hospital de Barcelona, on fou traslladat d'urgència.

## Referències

* 1 2 «Mario Vilaseca Roura». EsportpèdiaCat - Enciclopèdia de l'esport català. GEC, 31-10-2014. [Consulta: 10 gener 2017].
* ↑ Orengo, Joan Carles; Herreros, Francisco. «Evycsa». A: Soler, Cristina (coord.). La moto catalana. 1905-2010, Història d'una indústria capdavantera (Guia de l'exposició del Museu de la Moto de Barcelona). Bassella: Fundació Museu de la Moto Mario Soler, agost 2011, p. 18. D.L. B 29846-2011.
* ↑ «Mario Vilaseca» (en anglès). motorsportmemorial.org. Motorsport Memorial, 2012. [Consulta: 10 gener 2014].

## Enllaços externs

* Article al Punt Avui sobre la família Vilaseca
# Lydia Schouten

Lydia Schouten (Leiden, Països Baixos, 1948) és una artista d'acció i videoartista neerlandesa de reconegut prestigi internacional.

## Trajectòria artística

L'obra de Schouten, que va estudiar a l'Acadèmia Lliure d'Arts Visuals de la Haia i al Departament d'Escultura de l'Acadèmia d'Arts Visuals de Rotterdam, es pot dividir en tres períodes. El primer període, del 1978 al 1981, constitueix una primera exploració de l'art de la performance; en el segon, del 1981 al 1988, Schouten treballa sobretot amb el vídeo i altres mitjans audiovisuals, i, a partir del 1988, comença un període en el qual mostra un interès creixent per les possibilitats que ofereix la instal·lació. Al començament de la seva carrera va criticar el paper de les dones tradicionals i la representació de les dones com a objectes sexuals. Més recentment, el seu treball considera temes com la solitud, el sexe i la violència. Així, en la seva obra hi podem trobar certs elements temàtics recurrents, com ara la feminitat, la violència, la isolació i la relació entre la comunicació de masses, el sexe i la pornografia. Ha exposat a museus com el Centre Nacional d'Art i Cultura Georges Pompidou de París, Museu d'Art Modern de Nova York (MoMA) i el Museu Metropolità de Fotografia de Tòquio. El seu treball sovint suposa una mirada crítica sobre el lloc deixat a les dones en la societat o sobre la manera de representar les dones. La seva obra ha estat presentada en exposicions internacionals i ha estat la seu de residències artístiques a diversos països. Va rebre el premi Maaskant de la ciutat de Rotterdam el 1975. Des del 2004, viu a Amsterdam. La seva obra ha estat exposada internacionalment i ha estat artista resident en diversos països.

## Reconeixements

El 1975 va rebre el premi Maaskant de la ciutat de Rotterdam.

## Referències

* 1 2 3 4 «Lydia Schouten». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), 19-06-2019. [Consulta: 20 juliol 2019].
* ↑ Marimon, Sílvia «Els feminismes s'empoderen al CCCB». Diari ARA, 19-07-2019 [Consulta: 20 juliol 2019].
* ↑ «Lydia Schouten». Cultureel Woordenboek.nl. [Consulta: 20 juliol 2019].
* ↑ «Lydia Schouten». EWVA, European Women's Video Art. [Consulta: 20 juliol 2019].
# Vini

Vini és el nom dels següents personatges:
* Tit Vini (polític), polític romà
* Tit Vini (cònsol), governador de la Gàl·lia Narbonense i després cònsol el 68.
* Vini (gènere), gènere de cotorres de la subfamília dels lorins, dins la família dels psitàcids.
* Vini australis és un ocell de la família dels psitàcids
# Trinquet Tio Pena

El Trinquet Tio Pena és el trinquet de capçalera de Massamagrell (Horta Nord, País Valencià).
Fou inaugurat el 5 d'octubre de 1947 amb una partida de gala: Juliet i Lázaro contra Quart i Mora.
El trinquet fou construït per la societat de Vicenç Llorenç "El Tito" i Baptiste Soro "Pena", però dos anys després l'acord es trencà i la família Soro se'n feu propietària, tal com roman en l'actualitat. Aquest va ser el començament d'una nissaga de pilotaris, puix els fills del "Tio Pena" esdevingueren Soro I i Soro II, i, temps a venir, el seu net és Soro III.
Considerat com un recinte de primera categoria on es disputen partides de gran nivell entre els millors pilotaris del moment, tots els dimarts a la vesprada, dia tradicional de partida i mercat a Massamagrell. La modalitat de Pilota valenciana que s'hi practica és l'Escala i corda.
Amb unes dimensions considerables, de 56,4 metres de llarg i 9,6 metres d'ample. Destacar que és un trinquet descobert, sense sostre el que limita el seu ús, i amb il·luminació artificial. Altres característiques del recinte són les galeries al rest, al dau (les dues de fusta) i una lateral (a la banda de l'escala) i marcador electrònic. Té una capacitat per a 600 persones aproximadament.

## Trofeu Tio Pena

| 2018   Semifinals Final                         Dimarts 27 de juliol (600 €)      Soro III i Raül 60    Pere Roc II i Héctor 40 | 2019   Semifinals Final               Dimarts 9 de juliol  Soro III (lesió) i Raül 25    Puchol II i Salva 50     Dimarts 23 de juliol      Puchol II i Salva 35    De la Vega i Javi 60 Dimarts 16 de juliol  Pere Roc II i Félix 50  De la Vega i Javi 60 |

### 2021

| Semifinals | Semifinals | | | Final | Final |
| Dimarts 13 de juliol | Dimarts 13 de juliol | Dimarts 13 de juliol | Dimarts 13 de juliol | Dimarts 13 de juliol | Dimarts 13 de juliol |
| Puchol II i Salva | 60 | |
| J. Salvador i Félix | 35 | |
| | | | | Dimarts 27 de juliol | Dimarts 27 de juliol |
| | | | | Puchol II i Salva | 55 |
| | | | | Soro III i Nacho | 60 |
| Dimarts 20 de juliol | Dimarts 20 de juliol | | |
| De la Vega i Javi | 45 | | |
| Soro III i Nacho | 60 | | | |

## Enllaços externs

* Fitxa del cadastre

## Referències

* ↑ Paco Durà «Soro III i Raül, campions del Trofeu Tio Pena». PilotaViu, 24-07-2017 [Consulta: 17 agost 2019]. Arxivat 17 August 2019$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «XXX Trofeu "Tio Pena"». Ajuntament de Massamagrell, 09-07-2019. [Consulta: 26 juliol 2019].
* ↑ «XXXI Trofeu Tio Pena - Massamagrell». FunPiVal. [Consulta: 28 juliol 2021].
# Sant Pere de Begur

Sant Pere de Begur és una església del municipi de Begur (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És l'església parroquial de Begur. Al temple del s.XVI, tardo-gòtic amb elements renaixentistes hi correspon la nau principal amb capçalera poligonal i capelles laterals, que resten senceres al costat sud. La volta és de creueria, amb arcs apuntant i claus decorades amb sants esculpits en baix relleu. Al frontis, la portalada posseeix un frontó amb esferes de pedra ornamentals i una petita fornícula. La torre campanar, inacabada, es dreça sobre l'angle nord-oest, de l'edifici; es rematà amb una espadanya.
En el segle xviii o el xix s'afegí una altra nau al nord esbotzant les capelles laterals d'aquest costat.
El parament és de pedres sense treballar amb grans carreus angulars; l'interior ha estat encalcinat; el presbiteri és decorat amb pintures murals fetes a la postguerra. A a la part superior, i a tot volt del temple, hi ha un seguit d'obertures d'arc de mig punt que donen al terrabastall.

## Història

De l'església de Sant Pere de Begur n'hi ha notícies dels anys 1279 i 1280. El temple actual, segons sembla, es degué bastir entre els anys 1507 i 1653; el 1598 es beneïren les campanes solemnement, com a símbol de la finalització de les obres, que no deurien ésser definitives fins a la consagració, l'any 1653. Al segle xviii sorgiren grans rivalitats entre els partidaris de la parròquia, dits "anticoners".
El moment àlgid fou l'arribada de les relíquies de Santa Reparada l'any 1777 que foren portades de Roma segons concessió del papa Pius VI i desembarcades a sa Tuna amb gran cerimònies. Restaren dipositades i se'ls reté culte a la parròquia de Sant Pere i no pas al convent, que era dedicat precisament a aquesta màrtir.
L'agost del 1936 durant la Guerra Civil Espanyola, l'església fou cremada i es perderen els retaules barrocs i les altres peces antigues del mobiliari litúrgic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Sant Pere de Begur». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].
# Lluís VI de Wittelsbach

Lluis VI de Wittelsbach o de Baviera, dit el Romà (en alemany: Ludwig der Römer VI) (7 de maig de 1328 - 17 de maig de 1365) va ser el fill gran de l'emperador Lluís IV de Baviera per la seva segona esposa, Margarida II, comtessa d'Hainaut, i un membre de la casa de Wittelsbach. Lluís va ser duc de Baviera com Lluís VI (1347-1351) i marcgravi de Brandenburg (1351-1365) com Lluís II. A partir de 1356, també es va exercir com el primer príncep elector de Brandenburg.

## Biografia

Lluís va néixer a Roma, quan els seus pares van viatjar allí per a la coronació del pare com a emperador del Sacre Imperi Romà, d'aquí el seu sobrenom de "el Romà". Quan el seu pare Lluís IV va morir el 1347, Lluís el va succeir com a duc de Baviera (com Lluís VI) i comte d'Holanda i Hainaut. Lluís va cedir Holanda i Hainaut als seus germans Guillem I de Baviera, III d'Hainaut i V d'Holanda i Albert I de Baviera, Hainaut i Holanda el 1349, ja que espera que l'adquisició de la corona polonesa pel seu matrimoni amb Cunegunda de Polònia, filla de Casimir III i Aldona Ona de Lituània. Més tard, quan els va demanar els comtat, no els van voler tornar i Lluís va donar suport a la seva mare durant la seva guerra contra Guillem.
El desembre de 1351 Lluís VI va rebre el marcgraviat de Brandenburg del seu germanastre més gran gran Lluís V de Baviera, a canvi del reconeixement d'aquest darrer com a únic duc de l'Alta Baviera (el que implicava que Lluís VI havia d'associar al seu germà menor Otó V). Menys experimentat que Lluís V, el poder a Brandenburg li fou disputat pel "Fals Waldemar", un impostor que deia ser Valdemar de Brandenburg (marcgravi de 1308 a 1319 i mort en aquesta data) i haver retornar de la seva peregrinació a Terra Santa, i que va obtenir el suport de diverses ciutats i de l'emperador Carles IV fins que els Wittelsbach van arribar a un acord amb Carles. Lluís també va haver d'abandonar les seves reclamacions a feus a Mecklemburg i Pomerània. Amb la Butlla d'Or de 1356, Lluís va ser investit amb la dignitat electoral. El 1358 Lluís va ser absolt de l'excomunió papal.
Després de la mort de Cunegunda el 1357, es va casar amb Ingeborga de Mecklemburg. Era filla d'Albert II, duc de Mecklemburg, i d'Eufemia de Suècia. Lluís no va tenir fills amb ella, de manera que el seu germà petit, Otó V fou declarat hereu a Brandenburg. Però ni Lluís ni Otó tenien fills i van acabar prometent la successió de Brandenburg a Carles IV el 1364 com a venjança per un conflicte amb el seu germà Esteve II sobre la successió de l'Alta Baviera després de la mort del seu nebot Meinard, el fill de Lluís V. Lluís el Romà va morir a Berlín el 1365.

## Referències

* Karl Lohmeyer: Ludwig der Römer a Allgemeine Deutsche Biographie (ADB), Duncker & Humblot, Leipzig 1884
* Alois Schütz: Ludwig der Römer, a: Neue Deutsche Biographie (NDB), Duncker & Humblot, Berlín 1987