OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lorenz Specht

Lorenz Specht (Ludwigsmoos, 21 de maig de 1931 - 30 d'agost de 2016) fou un pilot de trial i enduro alemany, guanyador del Campionat d'Europa d'enduro de 100 cc el 1970 i membre de l'equip de la RFA que guanyà el Trofeu als ISDT els anys 1957, 1961 i 1968. Fou també dues vegades campió d'Alemanya de trial (1960 i 1961) i set d'enduro entre 1962 i 1970. El 28 de maig de 1969, com a reconeixement als seus èxits, li fou concedida la Silbernes Lorbeerblatt.
Nascut a Ludwigsmoos, a l'Alta Baviera, no gaire lluny d'Ingolstadt, Specht va debutar en competició el 1951 en proves de trial. El 1955 entrà a Ardie com a pilot oficial mentre ja competia amb èxit en enduro. Quan Ardie, amb seu a Nuremberg, es va retirar d'aquesta disciplina, va passar a Zündapp. El 1957 va participar per primera vegada en els ISDT amb una Zündapp de 175 cc i va aconseguir el Trofeu junt amb els seus companys d'equip. Després d'això, va formar part de la selecció alemanya diverses vegades com a capità i repetí la victòria els anys 1961 i 1968. La seva darrera participació als ISDT fou al 1972, després de la qual va posar fi a la seva carrera.

## Notes

* ↑ La Silbernes Lorbeerblatt, "Fulla de llorer d'argent", és la màxima distinció esportiva alemanya.

## Referències

* ↑ «Sportbericht der Bundesregierung» (PDF) (en alemany). Bundestag - Drucksache, 7/1040, 29-09-1973, pàg. 69.

## Bibliografia

* Ottinger, Steffen. «Die Geschichte seit 1913». A: Internationale Sechstagefahrt 2012 (en alemany). Chemnitz: HB-Werbung und Verlag GmbH & Co. KG, 2012, p. 39 i s. ISBN 978-3000395666.
* Ottinger, Steffen. «Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt». A: Rund um Zschopau (en alemany). Marienberg: Druck- und Verlagsgesellschaft Marienberg, 2004, p. 27 i s. ISBN 3-931770-49-4.
* Ottinger, Steffen. «Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt». A: Rund um Zschopau (en alemany). Chemnitz: HB-Werbung und Verlag GmbH & Co. KG, 2011, p. 21. ISBN 978-3-00-036705-2.
# Llista de Gardiner (B)

El grup B de la llista de Gardiner és un dels 26 subgrups de jeroglífics egipcis que l'egiptòleg britànic Alan Gardiner va realitzar en el seu llibre Gramàtica de la llengua egípcia. En aquest grup, hi ha 13 jeroglífics referents a dones i les seves ocupacions.

## Taula de jeroglífics

| Codi | Transl. | Objecte representat | Descripció |
| B1 | st, nṯrt, sȝt, ẖȝrt, šmȝyt | Dona seguda | Determinatiu i ideograma de jo, em, meva (usat des de l'Imperi Mitjà). Determinatiu de dona (st), ficant-lo darrere d'un nom femení, o per feines i rols típics femenins, com dea (nṯrt), filla (sȝt), vídua (ẖȝrt), cantant (šmȝyt). |
| B2 | bkȝ, iwr | Dona embarassada | Determinatiu d'embaràs (bkȝ), concebre (iwr), acollir i rebre. |
| B3 | msy | Dona parint | Determinatiu i ideograma de part. |
| B4 | msy | Dona parint | Determinatiu i ideograma de part. |
| B5 | mn, mnˁt | Dona seguda alletant | Determinatiu d'alletar, atendre (mn), dida (mnˁt). |
| B6 | rnn | Dona seguda amb un nen als braços | Determinatiu de criar. |
| B7 | | Reina amb diadema subjectant una flor | Determinatiu dels noms de les reines. |
| B8 | | | |
| B9 | | | |
| B10 | | | |
| B11 | | | |
| B12 | | | |
| B23B | | | |

## Bibliografia

* Collier, Mark; Manley, Bill. How to Read Egyptian Hieroglyphs (en anglès). The British Museum Press, 1998. ISBN 978-0520239494.
* Gardiner, Alan. Egyptian Grammar (en anglès). Griffith Institute, 1973 (3 ed), p. 682. ISBN 0900416351.
* Faulkner, Raymond O. A concise dictionary of Middle Egyptian (en anglès). Griffith Institute, 1962, p. 334. ISBN 0900416327.
* Wallis Budge, E. A. An Egyptian Hieroglyphic Dictionary (vol 1) (en anglès). Dover Publications, 1978, p. 748. ISBN 978-0486236155.
* Wallis Budge, E. A. An Egyptian Hieroglyphic Dictionary (vol 2) (en anglès). Dover Publications, 1978, p. 722. ISBN 978-0486236162.
# Llista de Gardiner (C)

El grup C de la llista de Gardiner és un dels 26 subgrups de jeroglífics egipcis que l'egiptòleg britànic Alan Gardiner va realitzar en el seu llibre Gramàtica de la llengua egípcia. En aquest grup, hi ha 16 jeroglífics referents a deïtats amb forma humana.

## Taula de jeroglífics

| Codi | Transl. | Objecte representat | Descripció |
| C1 | rˁ | Déu amb el disc solar i l'ureu | Determinatiu i ideograma del déu Ra. |
| C2 | rˁ | Déu amb el disc solar i el cap de falcó | Determinatiu i ideograma del déu Ra. |
| C3 | ḏḥty | Déu amb el cap d'ibis | Determinatiu i ideograma del déu Thot. |
| C4 | ẖnmw | Déu amb el cap de xai | Determinatiu i ideograma del déu Khnum. |
| C5 | ẖnmw | Déu amb el cap de xai i l'ankh | Determinatiu i ideograma del déu Khnum. |
| C6 | ỉnpw, wp-wȝwt | Déu amb el cap de gos o de xacal | Determinatiu i ideograma dels déus Anubis i Upuaut. |
| C7 | stẖ | Déu amb el cap d'un animal no identificat | Determinatiu i ideograma del déu Seth. |
| C8 | mnw | Déu amb el penis erecte al qual falta un braç i una cama | Determinatiu i ideograma del déu Min. |
| C9 | ḥwt-ḥr | Dea amb el disc solar i banyes | Determinatiu i ideograma de la dea Athor. |
| C10 | mȝˀt | Dea amb una ploma al cap | Determinatiu i ideograma de la dea Maat. |
| C11 | ḥḥ | Déu amb una palma al cap i els braços aixecats | Determinatiu i ideograma del déu Heh. Determinatiu d'infinit i eternitat. Nombre de valor un milió o per a indicar infinit. |
| C12 | imn | Déu amb dues plomes al cap i portant el ceptre uas | Determinatiu i ideograma del déu Amon. |
| C17 | mnṯw | Déu amb dues plomes i dos ureus al cap, amb cap de falcó | Determinatiu i ideograma del déu Menthu. |
| C18 | tȝ-ṯnn | Déu amb banyes i dues plomes al cap, a la gatzoneta | Determinatiu i ideograma del déu Tatenen. |
| C19 | ptḥ | Déu amb forma de mòmia amb el ceptre uas | Determinatiu i ideograma del déu Ptah. |
| C20 | ptḥ | Déu amb forma de mòmia amb el ceptre uas, en una capella | Determinatiu i ideograma del déu Ptah. |

## Bibliografia

* Collier, Mark; Manley, Bill. How to Read Egyptian Hieroglyphs (en anglès). The British Museum Press, 1998. ISBN 978-0520239494.
* Gardiner, Alan. Egyptian Grammar (en anglès). Griffith Institute, 1973 (3 ed), p. 682. ISBN 0900416351.
* Faulkner, Raymond O. A concise dictionary of Middle Egyptian (en anglès). Griffith Institute, 1962, p. 334. ISBN 0900416327.
* Wallis Budge, E. A. An Egyptian Hieroglyphic Dictionary (vol 1) (en anglès). Dover Publications, 1978, p. 748. ISBN 978-0486236155.
* Wallis Budge, E. A. An Egyptian Hieroglyphic Dictionary (vol 2) (en anglès). Dover Publications, 1978, p. 722. ISBN 978-0486236162.
# Louis Volders

Louis Volders, actiu a Brussel·les i a Ljouwert entre 1689 i 1711, fou un pintor barroc del nord dels Països Baixos, especialitzat en retrats individuals i de grup.
En dates properes i en un estil semblant es coneixen alguns retrats col·lectius d'un Lancelot Volders (Brussel·les, 1636-1723), persona diferent i amb qui no ha de ser confós.
Entre les persones retratades per Louis Volders van figurar els membres de la casa Nassau-Dietz, que amb Joan Guillem d'Orange-Nassau, estatúder de Frisia, es va fusionar amb la casa d'Orange. Entre aquests es troben els retrats del propi Joan Guillem Fris, príncep d'Orange, i dels seus pares, Enric Casimir II i Enriqueta Amalia d'Anhalt-Dessau (Leeuwarden, Hotel Paleis Het Stadhouderlijk Hof), així com el de la seva esposa, Maria Lluïsa de Hessen-Kassel (Leeuwarden, Commissaris van de Koningin in Friesland), al costat d'un elevat nombre de retrats dels membres de l'aristocràcia frisona, dels quals també va deixar retrats en miniatura, com els dos de Joan Guillem Fris conservats en el Rijksmuseum de Amsterdam.

## Referències

* ↑ Volders, Lancelot, en RKD.
* ↑ Portret van Johan Willem Friso van Oranje- Nassau (1687-1711).
# Luci Eli Tuberó

Luci Eli Tuberó (en llatí Lucius Aelius Tubero) va ser un militar romà del segle i aC.
Era amic íntim de Ciceró, amb el que va servir a la guerra social. Després va servir amb el seu germà Quint Tul·li Ciceró com a llegat a Àsia. Estava emparentat amb Ciceró però no és clara la seva relació, si bé probablement estava casat amb una filla del germà del pare de Ciceró.
En esclatar la Segona guerra civil l'any 49 aC va abraçar la causa pompeiana i va rebre del senat la província d'Àfrica, que Publi Ati Var i Quint Ligari, que també eren del partit dels optimats, no li van voler entregar. Va anar amb Gneu Pompeu Magne a Grècia. Després del 48 aC Juli Cèsar el va indultar i va tornar amb el seu fill Quint a Roma.
Va cultivar la literatura i la filosofia. Ciceró diu que va escriure una història, i el filòsof Enesidem li va dedicar el seu llibre Discursos pirrònics.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/1187?rgn=full+text;view=image;q1=TuberoSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 1179. ]
# Luciano Maggini

Luciano Maggini (Seano, Toscana, 16 de maig de 1925 – Seano, 24 de gener de 2012) va ser un ciclista italià que fou professional entre 1946 i 1957. Va destacar com a velocista.
Les seves principals victòries les aconseguí al Giro d'Itàlia, cursa en què guanyà set etapes en les diferents participacions. També guanyà nombroses clàssiques italianes, com ara el Giro de Campània, el Giro del Vèneto, el Giro dell'Emilia o la Milà-Torí.
El seu germà Sergio Maggini també fou un destacat ciclista.

## Palmarès

* 1946
** 1r al Giro del Casentino
* 1947
** 1r al Gran Premi de Niça
** Vencedor de 2 etapes al Giro d'Itàlia
* 1948
** 1r al Giro del Vèneto
** 1r al Giro de Campània
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1949
** 1r al Gran Premi de la Indústria i el Comerç de Prato
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1950
** 1r al Giro dell'Emilia
** Vencedor de 2 etapes al Giro d'Itàlia
* 1951
** 1r al Giro dell'Emilia
** 1r al Giro de la província de Reggio de Calàbria
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1952
** 1r al Giro de Romanya
** 1r al Gran Premi de la Indústria i el Comerç de Prato
** Vencedor d'una etapa de la Roma-Nàpols-Roma
* 1953
** 1r a la Coppa Placci
** 1r a la Milà-Torí
** 1r al Gran Premi Massaua-Fossati
** 1r al Giro de la província de Reggio de Calàbria
* 1954
** 1r al Giro del Vèneto

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1947. Abandona. Vencedor de 2 etapes
* 1948. Abandona. Vencedor d'una etapa
* 1949. 12è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1950. 5è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1951. 16è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1952. 60è de la classificació general
* 1953. 58è de la classificació general
* 1954. Abandona

## Referències

* ↑ «Seano in lutto: si è spento Maggini», 04-03-2016. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 25 novembre 2022].
* 1 2 «MAGGINI Luciano». [Consulta: 25 novembre 2022].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Luciano MAGGINI» (en italià). [Consulta: 25 novembre 2022].
# Luz Long

Carl Ludwig "Luz" Long (Leipzig, Alemanya, 27 d'abril de 1913 - San Pietro Clarenza, Itàlia, 13 de juliol de 1943) fou un atleta olímpic alemany, guanyador d'una Medalla de Plata als Jocs Olímpics d'Estiu de 1936, tot i que és més recordat pel seu caràcter esportiu amb Jesse Owens en aquelles olimpíades, ja que el seu ajut contribuí a fer que Owens guanyés l'or, en plena Alemanya Nazi, un gest que mereixeria per a Long el reconeixement amb la Medalla Pierre de Coubertin.

## Biografia

El règim nazi utilitzà els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 celebrats a Berlín com un esdeveniment mundial per demostrar la superioritat de la raça ària, amb el que el Tercer Reich diposità grans esperances amb Luz Long, medalla de bronze en el Campionat d'Europa d'atletisme de Torí l'any 1935 en salt de llargada amb 7,25 metres i segon millor del món en aquesta especialitat, a més a més, Long era considerat un gran exemple de raça ària per les autoritats nazis, ja que era blanc, ros, alt i d'ulls blaus.
La classificació per la final de salt de llargada s'inicià el 4 d'agost de 1936 amb un rècord olímpic de Long, mentre que Owens va fer dos nuls en els dos primers intents, quedant a un sol intent més de quedar eliminat, moment en què Luz Long se li apropà i li aconsellà que calculés el salt des de diversos centímetres abans de la taula de batuda, evitant així realitzar un tercer nul. Owens, fent-li cas, no arriscà tant com en els seus dos primers intents i es classificà per la final sense problemes. Aquest gest de Long li valgué ser guardonat a títol póstum amb la Medalla Pierre de Coubertin al mèrit esportiu.
En la final de l'endemà, Long feu una marca personal de 7,87 m, essent superat per Jesse Owens amb 8,06 m, cosa que batia el rècord olímpic i s'emportava la medalla d'or de la prova. Lutz Long, desafiant de nou al régim nazi, fou el primer a felicitar el nou campió i posà junt a ell pels fotògrafs. El podi fou completat pel japonés Naoto Tajima.
Finalitzats els Jocs, Long seguí competint, essent novament Medalla de Bronze, amb una marca de 7,56 m, al Campionat d'Europa d'atletisme de París 1938.
Després de la retirada, Long treballà com a advocat, fins que a l'esclat de la Segona Guerra Mundial fou cridat a files com un dels soldats de la Divisió herr Goering de l'exèrcit nazi divisió d'elit. Fou ferit a Sicília, on morí el 13 de juliol de 1943.

## Referències

* ↑ Goldman, Tom. «Was Jesse Owens' 1936 Long-Jump Story A Myth?», 14-08-2009. [Consulta: 7 maig 2019].
* ↑ Jesse Owens Returns To Berlin (at 29:30) a YouTube
* ↑ Schwartz, Larry. «ESPN.com: Owens pierced a myth», 2007. [Consulta: 14 agost 2008].
* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 24 juliol 2018].
# Luz Machado

Luz Machado (Ciudad Bolívar, 3 de febrer de 1916-1999, pseudònim: Ágata Cruz) era una poeta, periodista, assagista i activista política veneçolana. Cofundadora del Círculo Escritores de Venezuela i Membre de la Sociedad Bolivariana.

## Publicacions

* Ronda
* Variaciones en tono de amor
* Vaso de resplandor
* Canto al Orinoco
* Sonetos nobles y sentimentales
* Sonetos a la sombra de Sor Juana Inés de la Cruz
* Retratos y tormentos
* Crónicas sobre Guayana

## Premis

* Medalla de Plata, Asociación de Escritores Venezolanos.
* Premio Nacional de Literatura de Venezuela, 1987.
* Orden Francisco Miranda, 1993

## Enllaços externs

* Poemas y relatos: Biografía Luz Machado Arxivat 2009-04-17 a Wayback Machine.
* Prometeo digital: siempre Luz Machado
* Literanova: Luz Machado Arxivat 2009-07-03 a Wayback Machine.
* Analítica: Luz Machado Arxivat 2009-04-16 a Wayback Machine.
* Solo literatura Arxivat 2009-05-31 a Wayback Machine.
# Làcritos

Làcritos (en llatí Lacritus, en grec antic Λάκριτος) fou un sofista nascut a Faselis.
Se'l coneix per un discurs de Demòstenes dirigit contra ell. El discurs tractava d'un home anomenat Androcles, que havia prestat una quantitat de diners a Artemó, el germà de Làcritos. Aquest darrer, a la mort del seu germà, es va negar a restituir els diners, tot i que va rebre els diners i les possessions del seu germà al ser-ne l'hereu. Androcles va interposar una demanda contra ell, i Demòstenes va compondre el discurs. Làcritos era un deixeble d'Isòcrates, cosa de la que se n'enorgullia. Plutarc parla també d'ell i diu que va ser l'autor d'algunes lleis ateneses, cosa que repeteix Foci, però no aclareix quines.

## Referències

* ↑ Lacritus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 701
# Làdojskaia

Làdojskaia - Ладожская (rus) - és una stanitsa del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora dreta del riu Kuban, a 21 km al nord-est d'Ust-Labinsk i a 77 km al nord-est de Krasnodar, la capital.
Pertany a aquest municipi el khútor de Potaienni.

## Referències

* ↑ «На карте на данной странице отмечено расположение станции метро Ладожская в Санкт-Петербурге.» (en rus). [Consulta: 8 maig 2019].
# Lydia Pena París

Lydia Pena París (Barcelona, 28 de gener de 1959) és una jugadora catalana d'handbol i d'esquaix i dirigent esportiva catalana.
Començà a practicar l'handbol als setze anys i fou jugadora del Club Balonmano Rancho entre 1976 i 1987, amb el qual aconseguí proclamar-se campiona de la primera Copa de la Reina el 1980 i aconseguí dos subcampionat de Lliga espanyola (1979-80 i 1980-81). Internacional amb la selecció espanyola d'handbol, fou internacional en quaranta-una ocasions, guanyant una medalla d'argent als Jocs Mediterranis de 1979. També desenvolupà tasques d'entrenadora d'equips de categories juvenil i cadets a nivell català i estatal. Posteriorment, practicà l'esquaix guanyant dos Campionats de Catalunya i formant part de la selecció estatal. Llicenciada en Ciències de l'Activitat Física i de l'Esport de l'INEFC el 1993, després de la seva retirada es dedicà professionalment a la gestió esportiva i actualment és vicepresidenta de la Federació Catalana d'Handbol.

## Palmarès

* 1 Copa espanyola d'handbol femenina: 1979-80
* 2 Campionats de Catalunya d'esquaix

## Referències

* ↑ «Lydia Pena París». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Cañameras, Ariadna. «Lydia Pena: "Ganamos la primera Copa de la Reina contra pronóstico"» (en castellà). DeporteCienPorCien, 26-04-2017. [Consulta: 7 març 2021].
* ↑ Dalmases, Javier. «España, plata en balonmano femenino» (en castellà). Mundo Deportivo, 28-09-1979. [Consulta: 11 març 2021].
* ↑ «Lydia Pena: “La gestión deportiva presenta en su día a día los mismos componentes que el deporte de élite”» (en castellà). FAGDE. [Consulta: 7 març 2021].

## Enllaços externs

* Fitxa de Lydia Pena París - COE
# Lydia Polgreen

Lydia Frances Polgreen (Washington DC, 1975) és una periodista estatunidenca. És redactora en cap de The Huffington Post en substitució de la fundadora Arianna Huffington. Anteriorment, va ser directora editorial de NYT Global i cap d'oficina d'Àfrica Occidental per la mateixa publicació, amb seu a Dakar, entre 2005 i 2009. Ha guanyat diversos premis, com el premi George Polk el 2006 i el premi Livingston el 2009. També ha informat sobre l'Índia i va ser la cap del New York Times a Johannesburg.

## Referències

* ↑ «Lydia Polgreen Named Editor-In-Chief Of The Huffington Post». Huffington Post, 6 December 2016.
* ↑ «Lydia Polgreen». The New York Times. [Consulta: 18 abril 2010].
* ↑ John Koblin «Còpia arxivada». The New York Observer, October 21, 2008 [Consulta: de març 5, 2017]. Arxivat October 23, 2008$^{[Datemismatch]}$, a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el d’octubre 23, 2008. [Consulta: de març 5, 2017].
* ↑ «Photo from AP Photo». Billionaires.forbes.com, 09-07-2010. Arxivat de l'original el 2010-11-25. [Consulta: 27 agost 2010].

## Enllaços externs

* "Webcast: Lydia Polgreen, new NYT New Delhi correspondent", 30 de març de 2009 (anglès)
* "Lydia Polgreen, NYT's West Africa bureau chief", Columbia Journalism, 1/7/2009 (anglès)
* "My Foreign Correspondent Hero: Lydia Polgreen" Arxivat 2010-08-27 a Wayback Machine., AAUW Dialog, 13 de març 2009 (anglès)
# Lluís VII de Wittelsbach

Lluís VII de Wittelsbach o Baviera (vers 1368 - 1 de maig de 1447 a Burghausen) (en alemany:. Ludwig VII der Bärtige, Herzog von Bayern) va ser duc de Baviera-Ingolstadt des 1413-1443. Era fill d'Esteve III i Taddea Visconti.

## Biografia

Com germà d'Elisabet de Baviera-Ingolstadt, esposa de Carles VI de França, va passar diversos anys a França. Quan va succeir al seu pare el 1413, va ordenar construir el nou castell d'Ingolstadt, que va ser fortament influenciat per l'estil gòtic francès.
El 1408 Lluís, Guillem II, duc de Baviera-Straubing i Joan sense Por, duc de Borgonya, van derrotar els ciutadans de Lieja que s'havien rebel·lat contra el germà de Guillem, Joan de Baviera, bisbe de Lieja, en una batalla lliurada al camp d'Othée. Molt temperamental Lluís va estar després en conflicte amb el seu ex aliat Joan sense Por, sinó que també va lluitar diverses vegades contra el seu cosí Enric XVI de Baviera-Landshut (Enric IV de Wittelsbach), que s'havia unit als seus enemics en la "Societat Parakeet" (del Pericos) el 1414 i en la Lliga de Constança el 1415.
La mort de Joan III de Baviera, antic bisbe de Lieja i ara duc de Baviera-Straubin i comte d'Holanda (amb Zelanda) i Hainaut, el 1425, va provocar un nou conflicte entre Lluís i els seus cosins Enric de Baviera-Landshut i Ernest i Guillem III de Baviera-Munich. Com a resultat el ducat de Baviera-Straubing va acabar repartit entre tots els ducs però amb la part del lleó a Baviera-Munic (1429).
Finalment, Lluís va ser empresonat el 1443 pel seu propi fill, Lluís VIII, que s'havia aliat amb Enric XVI (IV). Lluís va morir en 1447 com a presoner d'Enric. Com que Lluís VIII ja havia mort dos anys abans, el ducat de Baviera-Ingolstadt va passar a Enric.

## Matrimoni i fills

Lluís es va casar dues vegades. La seva primera esposa va ser Anna de Borbó-La Marche, filla de Joan I, comte de la Marche, amb qui es va casar l'1 d'octubre de 1402. Ella era la vídua de Joan de Berry, el comte de Montpensier i va morir el 1408 deixant dos fills: Lluís VIII de Baviera-Ingolstadt (1 de setembre de 1403-7 d'abril de 1445) i Joan (nascut el 1404), que va morir a la infància.
El 1413, es va casar en segones noces amb Catalina d'Alençon, la filla de Pere II d'Alençon i Marie Chamaillart, vescomtessa de Beaumont-au-Maine. Amb la seva segona esposa va tenir un fill, Joan (nascut el 6 de febrer de 1415) i una filla sense nom. Tots dos nens van morir joves. Per diversos amants, Lluís fou pare de diversos fills il·legítims.

## Referències

* Sigmund Ritter von Riezler: Ludwig VII. a: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB), Duncker & Humblot, Leipzig 1884
* Theodor Straub: Ludwig VII. der Bärtige. a: Neue Deutsche Biographie (NDB), Duncker & Humblot, Berlín 1987 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Lluís V de Hessen-Darmstadt

Lluís V de Hessen-Darmstadt (en alemany Ludwig V von Hessen-Darmstadt) va néixer a Darmstadt (Alemanya) el 24 de setembre de 1577 i va morir a Rheinfels el 27 de juliol de 1626. Era un noble alemany de la Casa de Hessen, fill del landgravi Jordi I (1547-1596) i de Magdalena de Lippe (1552-1587).
En morir el seu pare, el 1596, el succeí en el langraviat de Hesse-Darmstadt fins a la seva mort. Vuit anys després va heretar la meitat dels dominis de Hessen-Marburg després de la mort sense descendència de Lluís IV de Hessen-Marburg. L'altra meitat corresponia a Maurici I de Hessen-Kassel. Però, en ser aquest de confessió calvinista, Lluís V reclamà el conjunt de Hessen-Marburg, de manera que es desencadenà un conflicte obert entre les diferents branques de la casa de Hessen. En aquesta pugna Lluís V va comptar amb el suport de l'emperador del Sacre Imperi Romanogermànic, mentre que Maurici es recolzà amb els nobles protestants.

## Matrimoni i fills

El 5 de juny de 1598 es va casar a Berlín amb Magdalena de Brandenburg (1582-1616), filla de l'elector i duc de Prússia Joan Jordi II (1525-1598) i d'Elisabet d'Anhalt-Zerbst (1563-1607). El matrimoni va tenir dotze fills:
* Elisabet (1600-1624), casada amb Lluís de Würtemberg-Montpelgard (1586-1631).
* Anna Elionor (1601-1659), casada amb Jordi de Brunsvic-Lüneburg (1582-1641).
* Marie (1602−1610)
* Sofia Agnès (1604-1664), casada amb Joan Frederic de Sulzbach (1587−1644).
* Jordi II, casat amb la princesa Sofia Elionor de Saxònia (1609-1671).
* Juliana (1606-1659), casada amb el comte Ulric II d'Ostfriesland (1605-1648).
* Amàlia (1607-1627)
* Joan (1609-1651), casat amb Joana de Sayn (1626-1701).
* Enric (1612-1629)
* Hedwig (1613-1624)
* Lluís (1614-1614)
* Frederic de Hessen-Darmstadt (1616-1682)
Fora del matrimoni, Lluís va tenir un altre fill: Ludwig von Hörnigk (1600-1667).

## Biblioteca

* Philipp Walther: Ludwig V.. In: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Band 19, Duncker & Humblot, Leipzig 1884, S. 547–550.
* Peter Moraw: Kleine Geschichte der Universität Gießen. Gießen 1990, ISBN 3-927835-00-5

## Enllaços externs

* http://genealogy.euweb.cz/brabant/brabant7.html#G1