OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mas d'en Puig

* Per a altres significats, vegeu «Mas d'en Puig d'Heura».
Mas d'en Puig és una masia a l'oest del nucli urbà de la població de Roses (Alt Empordà), al marge esquerre de la carretera de Roses a l'Estació de Vilajuïga, prop del quilòmetre 2. Aquest conjunt d'edificis catalogats a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, és format per quatre grans cossos adossats, afegits en diferents èpoques.
El cos més antic, amb una orientació est-oest, és de planta rectangular, amb la coberta a dos vessants i doble ràfec de teula àrab. Consta de planta baixa i un pis, i està precedit per un porxo format per tres grans arcs carpanells bastits amb maó, i una terrassa amb barana d'obra i gelosia, amb sortida des de la primera planta. La façana principal, orientada al sud i amb sortida a un pati, presenta tres obertures al pis i tres més a la planta baixa, totes elles rectangulars i amb diverses refeccions modernes. A l'interior, els sostres són plans, de rajoles i canyes, i també hi ha un únic espai cobert amb volta de pedra. La planta baixa estava destinada al bestiar, mentre que a la primera hi havia les habitacions, la cuina amb el forn de pa i la sala. El pati, de planta quadrada, està delimitat per la distribució dels cossos adossats a l'edifici antic.
A l'oest hi ha un cos de planta rectangular, amb coberta a una vessant, destinat a les quadres pel bestiar i, adossat a aquest per la part sud, un altre petit cos de les mateixes característiques. A l'est hi ha un altre gran edifici de planta rectangular amb coberta a dues vessants, format per planta baixa, planta pis i altell. A diferència dels altres, aquest cos està arrebossat i pintat exteriorment. I adossat a aquest últim per la part est hi ha un cos de planta quadrada i dos pisos d'alçada, de construcció molt més recent. Presenta la coberta plana amb un terrat delimitat per una barana d'obra amb gelosia i escales laterals a l'est per accedir al primer pis. Està arrebossat i pintat de blanc. Al sector de llevant de la masia hi ha dos cossos més aïllats destinats a les tasques ramaderes.
El primer propietari documentat és Ferran Arola i Recasens que va morir el 27 de març de 1879 a l'edat de 80 anys. Durant el setge de Roses dels anys 1794-1795, l'exèrcit francès va situar una bateria d'artilleria darrera de Mas Climent, anomenat en aquell temps "casa de los pastores", que apuntava a la Ciutadella de Roses. El 1989 els masovers abandonen l'heretat i és venuda a la companyia Mas Climent. Actualment hi resideix el majordom.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Mas Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Mas Vilarenc

El Mas Vilarenc és una obra del municipi de Calafell (Baix Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El Vilarenc és compost per unes extenses propietats situades entre el poble i la platja. Les propietats són tancades per un mur o per un entrellaçat de filferro. La masia està formada per l'habitatge dels amos i el dels masovers. Presenta dues plantes. Els baixos tenen una porta d'arc rebaixat i una finestra rectangular amb reixa a cada banda; la porta i la finestra dreta són precedides per un petit porxo de cinc arcs de mig punt. El pis noble consta de dues portes balconeres de llinda, barana de ferro forjat i base. A la dreta hi ha una finestra rectangular de construcció posterior, ja que la teulada presenta més alçada. La resta de les cobertes són de dues vessants.

## Història

El lloc era en el segle xix propietat dels marquesos de Samà i adquirí la seva importància en descobrir fortuïtament notables restes de construccions romanes. El Vilarenc és situat no gaire lluny d'un dels trencalls de la Via Augusta. Els itineraris romans hi situen un nucli rural anomenat "Stabulum novum". Els treballs arqueològics foren realitzats per Pujol, Llanes... Després en el 1967 s'efectuà una campanya d'excavacions i Albert Ballil datà l'establiment del segle I fins al Segle III dC, però més tard es comprovà que l'ocupació durà fins als segles V o VI dC. També s'hi trobà ceràmica medieval, cosa que permet dir que les instal·lacions foren aprofitades pels pobladors del segle x. Segons Ballil el naixement de la vila és degut a les lluites civils produïdes a Roma, les quals afavoriren les immigracions a les províncies de l'Imperi. La base econòmica d'aquesta explotació agrícola era el vi. Fou una explotació habitada per forans que estaven en contacte amb els nuclis d'indígenes del terme.

## Referències

* 1 2 «Mas Vilarenc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Vil·la romana del Vilarenc». Ajuntament de Calafell. Arxivat de l'original el 26 d’agost 2014. [Consulta: 22 agost 2014].
# Allgood

Allgood és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2007 tenia 712 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Allgood tenia 629 habitants, 189 habitatges, i 140 famílies. La densitat de població era de 233,5 habitants/km².
Dels 189 habitatges en un 40,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62,4% hi vivien parelles casades, en un 8,5% dones solteres, i en un 25,9% no eren unitats familiars. En el 18,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,33 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,8.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,7% tenia menys de 18 anys, un 14,8% entre 18 i 24, un 34,3% entre 25 i 44, un 15,4% de 45 a 60 i un 4,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones hi havia 109 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 116,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.583 $ i la renda mediana per família de 30.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.058 $ mentre que les dones 25.486 $. La renda per capita de la població era d'11.729 $. Aproximadament el 23,4% de les famílies i el 27,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions al voltant d'Allgood

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
# All I Want

«All I Want» és el sisè senzill de la banda californiana The Offspring, i el primer de l'àlbum Ixnay on the Hombre. Fou publicat el darrer dia de l'any de 1996 i actualment segueix sent el més curt de la seva trajectòria amb 1:55 minuts. Posteriorment fou inclosa en el seu treball de grans èxits Greatest Hits (2005).

## Informació

Dexter Holland va compondre la cançó originalment per participar en un concurs de composició creat per Bad Religion a Epitaph Records sota el títol de Protocol i amb una lletra complexa quant a vocabulari per assemblar-se a moltes de les cançons de Bad Religion. Tanmateix, Brett Gurewitz, propietari d'Epitaph i guitarrista de Bad Religion, li va proposar de tocar-la en acústic i afegir altres canvis. Holland va rebutjar la proposició i va reescriure la lletra per tenir un estil més semblant a The Offspring.
El videoclip del senzill fou dirigit David Yow i The Jesus Lizard, i barrejava imatges de la banda interpretant la cançó amb les d'un home que sembla rebel·lar-se contra la societat. Entremig també hi apareix un home que porta una màscara tapant-li la cara i que toca el piano, posteriorment es va confirmar que es tracta de Buzz Osborne. Fou inclòs en la compilació de videoclips Complete Music Video Collection (2005.
La cançó fou utilitzada en el videojoc de Sega, Crazy Taxi per diverses de les seves consoles, i també estigué disponible com a material descarregable del videojoc musical Rock Band.

## Referències

* ↑ «'Rock Band' (ALL) to Get The Offspring, R.E.M. and Richard Thompson Tracks» (en anglès). WorthPlaying.com, 06-03-2009. [Consulta: 18 agost 2015].

## Enllaços externs

* All I Want a Allmusic (anglès)
# Maria do Rosário Pedreira

Maria do Rosário Pedreira (Lisboa, 1959) és una editora i escriptora portuguesa.
L'any 1981 es llicencià en Llengua i Literatures Modernes, en la variant d'Estudis Francesos i Anglesos per la Universitat de Lisboa. En la seva vessant d'editora actualment treballa a les Edicions QuidNovi després d'haver passat per Temas & Debates i Gradiva. Destacada narradora per a un públic infantil i juvenil, on predomina la transmissió de valors humans i culturals, també ho és en el gènere poètic amb títols com A Casa e o Cheiro dos Livros (1996); O Cant o do Vento nos Ciprestes (2001) o Nenhum Nome Depois (2004). Per a l'autora la casa pot ser considerada com un món on es reclou tot allò que perdura, bé sigui sota la forma de la memòria o de la nostàlgia.

## Traduccions al català

* Trucs i baldufes. Edició bilingüe català i portuguès. Traduït per Antoni Xumet Rosselló. El Gall Editor, maig 2009. ISBN 9788492574063
# Marquesat d'Estella

El marquesat d'Estella és el títol nobiliari espanyol que el rei Alfons XII va concedir per decret del 25 de maig de 1877 al capità general Fernando Primo de Rivera y Sobremonte, I comte de San Fernando de la Unión. L'11 d'octubre de 1923 el rei Alfons XIII li atorgà la Grandesa d'Espanya. El nom fa referència al municipi navarrès d'Estella o Lizarra, on el general va entaular batalla amb les forces carlines.

## Marquesos de Estella

| Titular | Titular | Període |
| Creació per Alfons XII |||
| I | Fernando Primo de Rivera y Sobremonte | 1877-1921 |
| II | Miguel Primo de Rivera y Orbaneja | 1921-1930 |
| III | José Antonio Primo de Rivera y Sáenz de Heredia | 1930-1936 |
| IV | Miguel Primo de Rivera y Sáenz de Heredia | 1936-1964 |
| V | Miguel Primo de Rivera y Urquijo | 1964-1985 |
| VI | Fernando Primo de Rivera y Oriol | 1985-actual titular |

## Història dels marquesos d'Estella

* Fernando Primo de Rivera y Sobremonte (1831-1921), I marquès d'Estella, I comte de San Fernando de la Unión.
* Es va casar María del Pilar Arias-Quiroga y Escalera. Sense descendents. El va succeir el fill del seu germà Miguel Primo de Rivera y Sobremonte que s'havia casat amb Inés de Orbaneja y Pérez de Grandallana, per tant el seu nebot:
* Miguel Primo de Rivera y Orbaneja (1870-1930), II marquès d'Estella.
* Es va casar Casilda Sáenz de Heredia y Suárez de Argudín. Li va succeir el seu fill:
* José Antonio Primo de Rivera y Sáenz de Heredia (1903-1936), III marquès d'Estella, I duc de Primo de Rivera (concedit, en 1948, a títol pòstum). Solter. Sense descendents. El va succeir el seu germà:
* Miguel Primo de Rivera y Sáenz de Heredia (1904-1964), IV marquès d'Estella, II duc de Primo de Rivera.
* Es va casar amb Margarita Larios y Fernández de Villavicencio. Sense descendents. El va succeir el fill del seu germà Fernando Primo de Rivera y Sáenz de Heredia, que s'havia casat amb María del Rosario de Urquijo y Federico, per tant el seu nebot:
* Miguel Primo de Rivera y Urquijo (n. en 1934), V marquès d'Estella, III duc de Primo de Rivera.
* Es va casar María de Oriol y Díaz de Bustamante.
* Es va casar María de los Reyes Martínez-Bordiú y Ochoa. El va succeir, del seu primer matrimoni, el seu fill:
* Fernando Primo de Rivera y Oriol, (n. en 1962), VI marquès d'Estella.

## Referències

* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.

## Enllaços externs

* Geneall
* Genealogia dels marquesos d'Estella
# Al-Mansur Alí

Al-Màlik al-Mansur Nur-ad-Din Alí ibn Àybak (àrab: الملك المنصور نور الدين علي بن أيبك, al-Malik al-Manṣūr Nūr ad-Dīn ʿAlī ibn Aybak), més conegut simplement com al-Mansur Alí, fou soldà mameluc bahrita o kiptxak del Caire (1257-1259).
Era fill d'Àybak i de la seva primera dona Umm Ali. Quan al-Muïzz Àybak fou assassinat per la seva esposa Xàjar-ad-Durr (10 d'abril de 1257), els mamelucs del difunt, els muizziyya, encapçalats per Qútuz, el van fer proclamar sultà. Els mamelucs de l'assassinat volien matar la reina i als criats culpables del crim, però alguns mamelucs salihiyya la van poder protegir i la van tancar a la Torre Roja. Però Umm Ali estava ressentida contra Xàjar (que havia obligat al seu marit a divorciar-se d'ella) i després de la proclamació van continuar els disturbis fins que els servidors de mare i fill van aconseguir apoderar-se de la reina i la van matar. Al-Mansur Alí va fer executar als criats implicats en l'assassinat del seu pare.
Havia nascut entre 1242 i 1246 i tenia per tant entre 11 i 14 anys. Qútuz va ser nomenat atabeg i fou el personatge més important conservant el seu títol de virrei i passant a administrar els afers corrents. L'abril de 1258 Qútuz va dirigir una expedició contra els amirs bahrites (salihiyya) i els seus aliats aiúbides a Síria, però el 1259 va fer les paus amb els bahrites (salihiyya) i es van unir per anar contra els mongols a Síria i el 12 de novembre de 1259 al·legant que el jove sultà no era la persona adequada per defensar el país contra els mongols, el va deposar i es va proclamar al seu lloc. Molts amirs van protestar contra aquesta usurpació i Qútuz va prometre renunciar quan els mongols haurien estat derrotats, però això no es va produir.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Mamluks".
# Marquesat de Los Castillejos (1864)

El Marquesat de Los Castillejos va ser un títol nobiliari espanyol creat per la reina Isabel II per Reial decret de 19 de març de 1860 i confirmat per Reial Despatx de 15 de juny de 1864, amb Grandesa d'Espanya a favor del Capità General Joan Prim i Prats, qui ja posseïa els títols de Comte de Reus i Vescomte del Bruch.
El títol se li va concedir en reconeixement per la seva actuació en la batalla de Castillejos, lliurada l'1 de gener de 1860 durant la guerra amb el Marroc.
El títol de marquès de Los Castillejos, va deixar d'existir en ser elevat a ducat en la persona del II marquès, el seu fill Joan Prim i Agüero, com a forma d'agraïment pòstum al I marquès pels serveis prestats al país. El general Prim, llavors President del Consell de Ministres va sofrir un atemptat el 27 de desembre de 1870 i va morir tres dies després d'infectar-se les ferides sofertes en l'atac. El 31 de desembre la Regència va elevar el marquesat a ducat per Decret, la qual cosa va confirmar el rei Amadeu I per Reial Despatx de 19 de febrer de 1871.

## Notes

* El Marquesat dels Castillejos, és independent, i sense cap relació, amb el marquesat homònim creat el 22 de desembre de 1749 pel rei Carles III, a favor de Francisco Guardia y Fernández.
* Així mateix és independent del Marquesat de Castillejo, creat el 19 d'agost de 1847 per la reina Isabel II, per a la seva germanastra Maria dels Miracles Muñoz i Borbó.

## Marquesos de Los Castillejos

| | Titular | Període |
| Creació per Isabel II d'Espanya |||
| I | Joan Prim i Prats | 1864-1870 |
| II | Joan Prim i Agüero | 1870-1871 |
| Últim titular |||
| Elevació a Ducat |||

## Història dels marquesos dels Castillejos

* Joan Prim i Prats (1814 - 1870), I marquès de Los Castillejos, I comte de Reus, I vescomte del Bruch.
* Va casar amb Francisca Agüero i González, I duquessa de Prim, II comtessa d'Agüero. Li va succeir el seu fill:
* Joan Prim i Agüero (1858 - 1930) II i últim marquès de Los Castillejos (per elevació a Ducat), I duc de Los Castillejos, II comte de Reus, II vescomte del Bruch. Sense descendents. El dret als seus títols els va heretar la seva germana Isabel Prim i Agüero, II duquessa de Prim, qui no els va ostentar, però els va transmetre a través de la seva neboda María de la Concepción Salvadó Prim i Golferich, i va recaure en els seus fills.

## Referències

* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Manuel Ribas i Piera

Manuel Ribas i Piera (Barcelona, 1925 - 2013) fou un arquitecte català, fill de Josep Maria Ribas i Casas.

## Biografia

Es llicencià en arquitectura i dret a la Universitat de Barcelona. Influït inicialment pels seus professors (Eusebi Bona, Adolf Florensa, Josep Francesc Ràfols, J. Margarit) i els especialistes europeus vinguts a Barcelona, Alberto Sartoris i Bruno Benedetto Zevi. A partir del 1952 formà part del Grup R.
La seva obra com a arquitecte es complementà amb la seva tasca com a urbanista, que s'inicià en uns cursos d'estiu a Brussel·les amb Gaston Bardet. En el terreny públic va participar en el Pla Provincial de Barcelona (1959-1963) i en l'esquema director de l'àrea metropolitana (1963-68); en el terreny privat, amb la planificació dels plans generals d'ordenació urbana de Palma (1968-1970) i de Múrcia (1973-1976). Des del 1956 era professor de l'Escola d'Arquitectura de la Universitat Politècnica de Catalunya, on fou catedràtic d'urbanisme del 1965 al 1990. Des del 1978 també era membre de l'Institut d'Estudis Catalans.
Va escriure els llibres Jardins de Catalunya (1991), N. M. Rubió i Tudurí i el planejament territorial i Barcelona i la Catalunya-ciutat (2004). El 1992 va rebre la Medalla de Narcís Monturiol al mèrit científic i tecnològic i el 2001 la Creu de Sant Jordi

## Obres

* Laboratoris Uriach (1964-1974)
* Casa Carner, a la Cerdanya.
* Casa Cendrós, a Sant Feliu
* Edifici d'habitatges del passeig de Sant Joan (1975)
* Boca nord del túnel de la Rovira
* Nova rambla del Carmel
* Ronda de Dalt de Barcelona
* Nou campus de la Vall d'Hebron (Universitat de Barcelona)
* Parc de Vallparadís a Terrassa
* Parc de la Riera a Palma
* Ampliació del Celler Cooperatiu de Gandesa, segons plànols de 1919 de Cèsar Martinell

## Referències

* ↑ «Mor l'urbanista Manuel Ribas, dissenyador de la ronda de Dalt i la rambla del Carmel». Europa Press, 15-03-2013.

## Enllaços externs

* Fons Manuel Ribas i Piera - Biblioteca Oriol Bohigas-Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona
* Guia temàtica Manuel Ribas i Piera - Biblioteca Oriol Bohigas-Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona
# Amarantòidies

Amaranthoideae és una subfamília botànica de les amarantàcies Amaranthaceae.

## Particularitats

Hi ha varietats del gènere Amaranthus que són conreades com a hortalissa comestible, com el Amaranthus dubius o espinac xinès. D'altres són plantes ornamentals com la cua de guineu (Amaranthus caudatus) o algunes espècies del gènere Celosia.

## Gèneres

* Achyranthes
* Achyropsis
* Aerva
* Amaranthus
* Arthraerua
* Calicorema
* Celosia
* Centema
* Centrostachys
* Cyathula
* Hermbstaedtia
* Kyphocarpa
* Leucosphaera
* Marcelliopsis
* Nelsia
* Nothosaerva
* Pandiaka
* Psilotrichum
* Pupalia
* Sericocoma
* Sericorema

## Enllaços externs

* Descripció de tàxons
# Amaxofòbia

L'amaxofòbia es defineix com una por permanent, abans i durant l'acte de conduir. Etimològicament, la paraula «amaxofòbia» prové del grec αμαχος ('amaxos', «carruatge») i φοβία ('fobia', «temor»). Afecta més o menys al 30% dels conductors, més a dones que a homes, i suposa una limitació important de la vida quotidiana de qui ho pateix.
En general, es pot dividir en dues categories:
* Por circumstancial: hi ha un ús del vehicle en situacions de molt control per part del conductor.
* Por paralitzant: impossibilita la conducció.
Les causes principals de l'inici del trastorn són:
* Formació deficient com a conductor.
* Problemes psicològics i manca d'estratègies d'afrontament de l'ansietat.
* Estrès posttraumàtic per accident de trànsit.
* Patrons desadaptatius de conducta apresos i relacionats amb la por (llindar de preocupació i anticipació de futur en negatiu).
Les característiques principals de l'amaxofòbia són les següents:
* Ansietat, que provoca
* Reaccions psicosomàtiques, que generen
* Intents continus de control, que en no funcionar desencadenen
* Pànic i descontrol del cos, que fa augmentar l'ansietat, entrant en una espiral.

## Referències

* ↑ Céspedes, Atanasi. «AMAXOFÒBIA: LA POR A CONDUIR» (pdf). III CICLE DE CONFERÈNCIES DE LA PSICOLOGIA DEL TRÀNSIT I DE LA SEGURETAT. Col·legi Oficial de Psicologia de Catalunya, 09-02-2015. Arxivat de l'original el 3 de febrer 2016. [Consulta: 9 octubre 2015].
# Mauvezin

«Mauvezin» té aquests significats:
* Mauvezin (francès) o cantó de Mauvesin (occità), cantó al departament de Gers (regió d'Occitània, França)
* Mauvezin (Alts Pirineus), municipi al departament dels Alts Pirineus (Occitània, França)
* Mauvezin (Gers), municipi al departament de Gers (Occitània)
* Mauvezin (Haute-Garonne), municipi al departament de l'Alta Garona (Occitània)
* Mauvezin-d'Armagnac, municipi al departament de les Landes (regió de Nova Aquitània, França)
* Mauvezin-sur-Gupie, municipi al departament d'Òlt i Garona (Nova Aquitània)
* Mauvezin-de-Prat, comú al departament d'Arieja (Occitània)
* Mauvezin-de-Sainte-Croix, comú al departament de l'Arieja (Occitània)
# Mario Sabato

Mario Sabato (Buenos Aires, 15 de febrer de 1945 - 3 juny 2023) és un director de cinema argentí. Ha realitzat quinze pel·lícules durant la seva carrera. Entre les seves obres es destaca El poder de las tinieblas (1981), adaptació del famós fragment Informe sobre ciegos, que forma part de la novel·la Sobre héroes y tumbas, escrita pel seu pare Ernesto Sabato. Es germà del difunt Jorge Federico Sabato
Com a guionista, en algunes pel·lícules va utilitzar el pseudònim d'Adrián Quiroga, com per exemple La fiesta de todos, sobre el Mundial de Futbol del 1978.
El 2010 va estrenar el documental Ernesto Sabato, mi padre, en el qual va reunir antigues filmacions familiars, moltes d'elles inèdites.

## Filmografia
### Director

* Ernesto Sabato, mi padre (documental, 2010)
* India Pravile (2003)
* Al corazón (1995)
* Superagentes y titanes (1983)
* Las aventuras de los Parchís (1982)
* La magia de Los Parchís (1982)
* Los Parchís contra el inventor invisible (1981)
* Tiro al aire (1980)
* El poder de las tinieblas (1979)
* Los superagentes y el tesoro maldito (1978)
* Los superagentes biónicos (1977)
* Un mundo de amor (1975)
* Los golpes bajos (1974)
* ¡Hola Señor León! (1973)
* Y que patatín...y que patatán (1971)

### Guionista

* La fiesta de todos (1979)
* Sentimental (Requiem para un amigo) (1981)

## Televisió

* Visita (2001)
* Libre-Mente (1999)

## Referències

* ↑ El hijo de Ernesto Sábato recuerda a un padre vital y militante a 5 años de la muerte del escritor, Agencia Efe, 30 de maig de 2016
* ↑ Mario Sábato: "Fuimos los primeros en hacer un cine realmente independiente", puntal.com.ar

## Enllaços externs

* Mario Sabato Cine Nacional
# Melaleuca leucadendra

Melaleuca leucadendra és una espècie de planta de la família de les mirtàcies i es troba àmpliament distribuïda a parts del nord d'Austràlia Occidental, el Territori del Nord i Queensland, fins al sud com Shoalwater Bay. També se la troba a Nova Guinea i Indonèsia. Creix en boscos prop de les vores de rius i rierols en diversos sòls.
És un arbre perenne que pot arribar a mesurar fins a 25 m d'alçada amb una escorça que s'esquerda. Les fulles de fins a 10 cm de longitud són de color cendrós, gruixudes i lanceolades. Les flors petites de color crema es reuneixen en els terminals d'espigues. Té una llarga temporada de floració, podent florir a gairebé qualsevol època de l'any i sovint es cultiva com un arbre a parcs i camins. Va ser la primera Melaleuca que es va descriure i es va descriure a partir d'un espècimen que creix a Indonèsia.
El seu oli essencial és antibacterià, balsàmic i antiinflamatori. Per via interna és estimulant. S'utilitza per tractar la rinitis, asma i mal de queixal. Per via externa s'usa per al tractament de la psoriasi i afeccions cutànies.

## Referències

* ↑ «Melaleuca leucadendra a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 17 juliol 2017].
* ↑ Brophy, Joseph J.; Craven, Lyndley A.; Doran, John C. Melaleucas : their botany, essential oils and uses. Canberra: Australian Centre for International Agricultural Research, 2013, p. 224–225. ISBN 978-1-922137-51-7.