OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Iwona Blazwick

Iwona Blazwick OBE (nascuda l'any 1955) és una promotora cultural londinenca. És la directora de la Whitechapel Gallery de Londres, responsable de la reobertura d'aquesta galeria el 2009 i de la seva expansió. Com a cap d'exposicions i exhibicions a la Tate Modern de Londres, directora d'exposicions a l'ICA de Londres i comissària independent a Europa i al Japó, ha organitzat i ha posat en marxa nombroses exposicions d'art modern i contemporani.
També ha desenvolupat les sèries Contemporary Artists Monographs i Themes and Movements a Phaidon Press, i és editora de la sèrie Documents of Contemporary Art, publicada per Whitechapel/MIT Press.

## Referències

* ↑ «MACBA». Arxivat de l'original el 2012-02-03. [Consulta: 16 maig 2012].
# Pomacentrus philippinus

Pomacentrus philippinus és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de les Maldives fins a Nova Caledònia, Fidji, les Illes Ryukyu i Tonga.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Allen, G.R., 1991. Damselfishes of the world. Mergus Publishers, Melle, Alemanya. 271 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Robert Brufau i Niubó

Robert Brufau i Niubó (Mollerussa, Pla d'Urgell, 10 de juliol de 1946) és un arquitecte i professor universitari català.

## Biografia

Va néixer el 1946 a Mollerussa, població situada a la comarca del Pla d'Urgell al si d'una família benestant. És el germà gran de l'empresari Antoni Brufau i Niubó i del també arquitecte Xavier Brufau i Niubó
Robert Brufau va estudiar a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, graduant-se l'any 1971.
L'any 1991 fou elegit president de l'Associació de Consultors d'Estructures de Catalunya, mantenint aquest càrrec fins al 1998. Ha desenvolupat la seva activitat docent a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura del Vallès i a la Universitat Politècnica de Catalunya.

## Carrera professional

L'any 1968 inicià la seva activitat com a col·laborador a l'estudi de Jordi Mir i Valls, obrint el seu propi estudi l'any 1970. Especialista en la rehabilitació d'edificis, ha col·laborat amb arquitectes com Arata Isozaki, Zaha Hadid, Richard Rogers, Jean Nouvel, Enric Miralles o Benedetta Tagliabue.
L'any 1992 fou guardonat amb el Premi Internacional d'Arquitectura Mies van de Rohe i el 1997 amb el Premi Nacional de Patrimoni Cultural, concedit per la Generalitat de Catalunya, per la rehabilitació de les golfes i terrats de l'edifici de La Pedrera. Al llarg de la seva carrera ha rebut 31 Premis FAD i ha estat finalista per més de 120 obres, sent guardonat el 1996 amb un guardó especial.
L'any 2011 les enginyeries Brufau, Obiol, Moya & Ass, Ingeniería de Puentes y Autopistas i Formilab van decidir fusionar-se per constituir BOMAINPASA.
L'any 2014 va fundar BBG Estructures Recerca i Rehabilitació, SLP juntament amb Joan Ramon Blasco i Cristina Gil.
L'any 2018, el CAATEEB el va guardonar amb el Premi Especial a la Trajectòria Professional.

## Obra publicada

* 1980: Resistència de Materials, 3 volums
* 1983: L'Estació de Bellaterra, motiu per a un curs d'Estructures Metàl·liques
* 1995: Introducció a les estructures
* 1997: Identificació del comportament resistent
* 2010: Rehabilitar amb acer

## Enllaços externs

* (català) Pàgina de "BBG Estructures Recerca i Rehabilitació, SLP."
* (català) (castellà) (anglès) (francès) Pàgina de "Bomainpasa" Arxivat 2012-09-04 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «BBG Estructures, Recerca i Rehabilicació».
* ↑ «Premi a la Trajectòria Professional 2018 per a Robert Brufau». Arxivat de l'original el 2018-07-03. [Consulta: 3 juliol 2018].
# Jazmin Grace Rotolo

Jazmin Grace Rotolo nascuda el 4 de març de 1992 a Palm Springs (Califòrnia, EUA) és filla d'Albert II de Mònaco i de Tamara Rotolo.
Tot i ser filla del Cap d'Estat del principat, el canvi realitzat a la constitució monegasca per part del seu avi, el príncep Rainier III, no li permet tenir dret a la corona ni ser hereva, ja que és fruit d'una relació fora del matrimoni eclesiàstic.
Té un germanastre anomenat Alexandre Coste.

## Referències

* Certificat de naixement (anglès) PDF

## Enllaços externs

* fotografies (anglès)
# Mont Coronat

El Mont Coronat és una muntanya de 2.170 metres d'altitud del límit dels termes de les comunes de Jújols, Noedes i Oleta i Èvol, totes tres de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
És a l'extrem nord del terme de Jújols, al sud-oest del de Noedes i a la part central del nord-est de la d'Oleta i Èvol. És al sud-est, bastant llunyà, del Coll de Portus i al nord-oest del Roc de l'Ermita. En el seu vessant sud-est s'estén la Reserva Natural de Jújols i en el nord-est, la de Noedes.
És una muntanya destí freqüent de les rutes excursionistes dels voltants de Noedes i Orbanyà. És també un cim de la llista ampliada (atès que és el número 169) dels 100 cims de Catalunya de la FEEC.

## Referències

* ↑ El Mont Coronat en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Fotografies del Mont Coronat a Wikiloc
* ↑ El Mont Coronat a la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya
* ↑ Els 100 cims de la FEEC
# Isparta

Isparta és una ciutat de Turquia capital de la província d'Isparta. Té una població d'uns 250.000 habitants (al cens de 1960 eren 35.981 habitants). Se l'anomena la Ciutat de les Roses. El nom original era Sparta però la pronunciació otomana afegeix una "I" quan la paraula comença per "S".

## La ciutat

L'economia està basada en els perfums, estores i turisme (turisme bíblic). La ciutat gaudexis d'una universitat (la Süleyman Demirel). Conserva diversos edificis del segle xix però la major part són edificacions modernes; entre els edificis antics destaca la preotomana mesquita d'Hizir Bey (de vers 1325), la gran (ulu) mesquita Kutlubey (1429, restaurada al segle xix), la mesquita Haci Abdi (1569), i la mesquita Firdevs Pasa o Mimarsinan construïda per l'arquitecte de la cort del segle xvi, Mimar Sinan; hi ha algunes esglésies gregues ortodoxes molt deteriorades. La fortalesa romana d'Orient està en ruïnes.
La ciutat ha patit diversos terratrèmols. Un avió Atlastjet es va estavellar a l'acostar-se a l'aeroport el 30 de novembre del 2007 i els 57 passatges i tripulants van morir.

## Història

Fou l'antiga Apol·lina-Sozòpolis de l'època clàssica. Sota els romans d'Orient fou una fortalesa que es va dir Saporda (per un error al segle xix s'havia identificat com la fortalesa de Baris Pisidae, però després fou corregit).
Totes les fonts musulmanes del segle xiii i XIV la identiquen com Sabarta. Fou ocupada pels seljúcides el 1203/1204 i va formar part de la província fronterera occidental. Vers el 1300 va passar als Hamitoğullari que tenien com a capital a Egridir. Fou seu del metropolità de Psidia des de vers la meitat del segle xiv i la ciutat tenia diverses esglésies. El 1381 l'emir Hysein Beg va cedir part del seu principat a l'otoma Murad I, incloent la ciutat de Sabarta, anomenada pels turcs com Sbarta o Sparta, i que sota els otomans va ser coneguda per Isparta.
Fou la capital del sandjak d'Hamid-Ili. Hi va néixer el reformador Khalil Hamid Pasha (segle xviii, mort el 1785). La indústria dels tapissos era la principal al segle xix i la ciutat havia canviat el seu nom a Hamidabad. En la segona meitat del segle xix s'hi van establir refugiats musulmans procedents dels Balcans. Al començar el segle xx la població era encara en bona part grega i búlgara (els búlgars va introduir el perfums de rosa) majoritàriament cristians, però van sortir de la ciutat en l'intercanvi de poblacions pocs anys després del final de la I Guerra Mundial.

## Persones il·lustres

* Süleyman Demirel, ex primer ministre i president de Turquia, nascut al llogaret d'Islamköy, prop d'Isparta. També dona nom a la Universitat Süleyman Demirel, ubicada a la ciutat.

## Agermanaments

* Bitlis, Turquia
* Komrat, República de Moldàvia
* Gant, Bèlgica
* Bakú, Azerbaidjan

## Enllaços externs

* Accident aeri
* Guia i Fotos Arxivat 2021-03-05 a Wayback Machine.
* Sav Kasabası, llogaret d'Isparta Arxivat 2012-04-18 a Wayback Machine.
* Isparta City and Life Guide
# Pomacentrus pikei

Pomacentrus pikei és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Maurici i Reunió.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cine Avenida (Barcelona)

El Cine Avenida va ser inaugurat el 23 de setembre de 1930 a l'Avinguda Paral·lel, 180, de Barcelona. El propietari era Modest Castañé. La sala tenia una capacitat per a 1.600 butaques repartides entre platea i amfiteatre.
El primer programa va ser el Noticiari Metrotone i el film musical Wollywood Revue. A aquesta hi van acudir SSAA els Infants Carlos i Luisa entre altres autoritats.
Durant un temps va programar amb cinema Kursaal.
El 1931 la sala va ser víctima d'un atracament, en el qual va morir el vigilant nocturn.
El 9 de juliol de 1936 es va inaugurar la terrassa que, posteriorment, es va convertir en un cine-terrassa. Durant la Guerra Civil no es van produir grans canvis a la programació, com va passar en altres sales. El 22 de maig de 1937 es va estrenar, en una sessió privada, el primer llarg metratge produït pel Sindicat de la Indústria de l'Espectacle, Barrios bajos.
Va programar conjuntament amb els cines Dorado, Gloria, Excelsior, Barcelona, Ramblas i Goya. El més freqüent era trobar programes dobles.
Quan Enric Marcé Planas es va fer amb la direcció de la sala, la programació es va basar en la reestrena.
L'última projecció va ser Trasplante a la italiana i Un golpe de mil millones el 27 de juny de 1971.

## Enllaços externs

* Informacions diverses sobre el cine Avenida

## Referències

* 1 2 3 Munsó Cabús, Joan. Els cinemes de Barcelona. Barcelona: Edicions Proa, 1995.
* 1 2 Torras i Comamala, Jordi. Viaje sentimental por los cines de Barcelona. Barcelona: Parsifal Ediciones, 2002.
* 1 2 3 Lahuerta Melero, Roberto. Barcelona tuvo cines de barrio. Madrid: Temporae, 201 5.
# Mas Salou

Mas Salou és una masia considerada monument del municipi de les Masies de Roda (Osona) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un Edifici civil, més concretament una Masia de planta rectangular coberta a quatre aigües. La façana mira vers el Sud-oest i presenta un gran portal dovellat, A la part esquerra hi ha un gran cos adossat amb grans arcades de pilars i arcs rebaixats a la planta i al primer pis (aquests últims s'han perdut en part). Hi ha un gran portal d'entrada als murs que tanquen la casa i la lliça. A la part posterior de la casa hi ha un altre portal i una altra entrada a la casa, on es forma un altre recinte tancat, amb un pou i una font amb notables treballs de pedra picada. A l'interior hi ha algunes habitacions decorades i un bonic enteixinat de fusta al sostre de la sala. A la part de la planta hi ha dues grans sales cobertes amb voltes. Està construïda amb pedra poc treballada, excepte a les parts decoratives.

## Història

La història d'aquesta casa probablement tingui orígens antics i la tradició ha recollit anècdotes del bandoler Joan de Serrallonga que succeïren al mas. Les diferents reformes es recullen als treballs de pedra picada amb dates variades: 1643, 1775, 1755, 1843, 1804, etc. Ja al segle xix passà a ser propietat del sr. Baurier, junt amb altres propietats que formen un gran territori conegut per "Salou", nom que rebé perquè formava un antic domini lliure de tota subjecció feudal. El 1862 s'hi construí una fàbrica cotonera per als germans Baurier, que funcionà fins a 1963.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mas Salou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 novembre 2012].

## Enllaços externs

* «Mas Salou». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Jean-François Pouliot

Jean François Pouliot (Mont-real, 1957) és un director de cinema quebequès.
Després d'obtenir una llicenciatura en Arts de la Comunicació de la Universitat de Concòrdia i estudiar Filosofia, Pouliot va començar a treballar a Mont-real com assistent de càmera en pel·lícules locals, així com en altres internacionals com "Hi havia una vegada a Amèrica" de Sergio Leone o "L'hotel New Hampshire" de Tony Richardson. Durant aquest temps, fent equip amb Robert Belisle, va co-escriure i co-dirigir una sèrie de curts d'animació per a l'Office national du film du Canada (ONF).
El 1982, treballà a Cossette Comunication Màrqueting, l'agència de publicitat més gran del Canadà. Ràpidament va ser promogut a director creatiu i va guanyar dues vegades el Gran Premi del Mundial de la Publicitat de parla francesa.
El 1988, es va decidir tornar a fer cinema. Pouliot va començar a treballar per Fabrique d'Images, una de les majors productores del país per a la publicitat televisiva. Va dirigir anuncis, principalment per als clients canadencs, però també per als americans i europeus, i va guanyar un Lleó de Plata a Cannes per a un anunci de Loto-Quebec. Durant quinze anys va ser un director de comercials amb molt èxit, arribant a rodar uns 500 anuncis.
Pouliot estava interessat a rodar llargmetratges i es va entusiasmar quan va llegir el guió de La gran seducció de Ken Scott. Va decidir dirigir la pel·lícula, però per fer-ho va haver de posposar el llançament d'una nova companyía de programari anomenada Eloda que rastrejaria la publicitat en televisió i digitalitzaria els anuncis per als clients. Pouliot va haver de demanar permís als seus inversors per poder filmar la pel·lícula.

## Filmografia

* 1979 : Canada Vignettes: The Egg
* 1998 : Émilie de la nouvelle lune ("Emily of New Moon") (sèrie TV)
* 2003 : La Grande Séduction
* 2006 : Le Guide de la petite vengeance
* 2008 : Champlain retracé, une œuvre en 3 dimensions, ONF

## Referències

* ↑ «Jean-François Pouliot - IMDb» (en anglès). [Consulta: 30 gener 2016].

## Enllaços externs

* Watch films by Jean-Francois-Pouliot at NFB.ca
# Mont Clemenceau

El Mont Clemenceau és una muntanya que s'eleva fins als 3.664 msnm, cosa que la converteix en la quarta muntanya més alta de les Canadian Rockies. El cim fou inicialment anomenat "Pyramid" el 1892 per Arthur Coleman. El 1919 l'Interprovincial Boundary Survey va decidir canviar-li el nom per l'actual en honor de Georges Clemenceau, primer ministre de França durant la Primera Guerra Mundial.
La primera ascensió la van protagonitzar D.B. Durand, H.S. Hall, W.D. Harris i H.B. De V. Schwab el 1923.

## Referències

* 1 2 Mount Clemenceau a peakfinder.com
* ↑ Mount Clemenceau a bivouac.com
# Isola delle Femmine

Isola delle Femmine (sicilià Ìsula) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Palerm. L'any 2007 tenia 6.915 habitants. Limita amb els municipis de Capaci, Palerm i Torretta

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2007- | Gaspare Portobello | Centreesquerra |
# Picot garser dorsibrú

El picot garser dorsibrú (Dendropicos obsoletus) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita sabanes amb acàcies i arbusts espinosos al sud de Mauritània, sud de Mali, Burkina Faso, Senegal, Gàmbia, Guinea, Sierra Leone, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Benín, sud de Níger, sud-oest de Txad, centre i sud del Sudan, Etiòpia, Eritrea i, més cap al sud, al sud de Camerun, República Centreafricana, nord-est de la República Democràtica del Congo, Uganda, Kenya i nord de Tanzània.
# Cine Atlántico

El Cine Atlántico era una sala de cinema de Barcelona, actualment desapareguda.
Es va inaugurar-se el 31 de maig del 1936 a la Rambla dels Estudis, 4 (actualment Rambla, 122), on abans havia estat la Sala Mercè (vegeu casa Dolors de Perramon). Tenia una capacitat per a 250 espectadors i la propietària era Mercè Agulló i Garcia.
El nom de la sala era Atlàntic Cinema quan es va inaugurar, però després de la Guerra Civil espanyola, el 16 de setembre del 1939, va canviar a Cine Atlántico, seguint les directrius del nou règim en quant a noms estangers.
Les primeres projeccions van ser documentals i reportatges d'actualitat. Durant la Guerra Civil els programes eren documentals dels anarcosindicalistes i dels italians. El 1942 es va reformar la sala a per ampliar la pantalla i les butaques fins a 348.
El 4 de gener del 1943 s'hi va projectar per primer cop el NO-DO. Va ser quan molts joves van conèixer a Walt Disney amb les projeccions de pel·lícules com el Patufet, Blancaneu i els set nans, Bambi o Dumbo entre d'altres.
La sala va programar sempre pel·lícules aptes per a tothom, fent honor al seu lema "Sempre apte". Excepte un cop, el 1979, que va projectar La juez y su erótica hermana.
Degut a la poca rendibilitat de la sala, l'Atlántico es va veure obligat a tancar el 16 de gener del 1987. Va ser l'últim cinema especialitzat en pel·lícules infantils de Barcelona.

## Referències

* ↑ Torras i Comamala, Jordi. Viaje sentimental por los cines de Barcelona. Barcelona: Parsifal Ediciones, 2002.
* 1 2 3 4 Lahuerta Melero, Roberto. Barcelona tuvo cines de barrio. Madrid: Temporae, 2015.
* 1 2 Munsó Cabús, Joan. Els cinemes de Barcelona. Barcelona: Edicions Proa, 1995.
* ↑ La Vanguardia, 24 gener del 1987, p. 30.
# Jamuna (distributari)

Jamuna és un distributari del delta del Ganges a Bengala a Bangladesh i Bengala Occidental, Índia. És de fet el nom donat en part del seu curs al Ichamati. Corre pel districte de Jessore a Bangladesh, i entra al districte de North 24 Parganas i al districte de Nadiya, ambdós a l'Índia, creuant les jungles dels Sundarbans, i finalment desaigua al Raimangal, a poca distància d'eon l'estuari desemboca a la badia de Bengala a 21° 47′ N, 89° 13′ E﻿ / ﻿21.783°N,89.217°E﻿ / 21.783; 89.217. És navegable per vaixells grans; té una amplada entre 200 i 300 metres.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Merdrignac

Merdrignac (en bretó Medrigneg) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 2007 tenia 3.000 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 2.559 | 2.576 | 2.704 | 2.780 | 2.791 | 2.830 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Régine Angée | UMP |
# Isola Sant'Antonio

Isola Sant'Antonio és un municipi al territori de la província d'Alessandria (regió del Piemont, Itàlia). Limita amb els municipis d'Alluvioni Cambiò, Alzano Scrivia, Bassignana, Casei Gerola, Castelnuovo Scrivia, Cornale, Gambarana, Guazzora, Mezzana Bigli, Molino dei Torti, Pieve del Cairo i Sale.
# Posis

Posis (en llatí Posis) va ser un modelador romà que va viure al segle i.
Marc Terenci Varró el menciona amb cert elogi, i diu que feia unes pomes i uns raïms que era quasi impossible distingir-los dels originals. Sembla que aquest tipus de figures primer es modelaven i després es pintaven. El fet que semblessin tan reals ha fet sospitar que podrien ser de cera, però segurament es feien en argila o guix.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/517?rgn=full+text;view=image;q1=PosisSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 509. ]
Viccionari
# Mas Salló d'Armadans

El mas Salló d'Armadans és una mas del municipi de Brunyola i Sant Martí Sapresa (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici aïllat de dues plantes i coberta de doble vessant a façana, situat a prop de l'ermita de Sant Romà (veure la fitxa corresponent a l'Ermita de Sant Romà, Brunyola). La façana està arrebossada, a excepció dels marcs de pedra de la majoria d'obertures.
Pel que fa a la façana principal, a la planta baixa consta de dues finestres, tapades per vinyes emparrades descuidades, i un portal de mig punt adovellat de grans blocs de granit. Repartida entre les tres dovelles centrals hi ha gravada la següent llegenda:
A O
1 9 1 0
J C
A la primera planta hi ha tres finestres, una d'elles balconera i aparentment reformada durant el segle xix. Les altres dues finestres són emmarcades de pedra. Una d'elles té un arc conopial a la llinda i l'altra un arc deprimit còncau. El ràfec és simple, sense fileres de rajola o teula entre la façana i la teulada, al marge d'una canalera metàl·lica. A la façana hi ha restes d'un rellotge de sol rectangular i pintat de color blanc.
Al voltant de la casa hi ha altres adossats i magatzems. Hi ha un forn adossat a ponent, una zona de treballa agrícola a llevant, una altra separada i un pou, a migdia.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas Salló d'Armadans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].

### Bibliografia

* Llinàs i Pol, Joan; Merino i Serra, Jordi; El Patrimoni de la Selva: inventari històric, artístic i arqueològic dels municipis de la Comarca, 1998-2001
* TEIXIDOR i PALAU, R.; Brunyola de Castell a Poble i de baronia a municipi., 2006
# Manzanares (Ciudad Real)

Manzanares és un municipi situat a la província de Ciudad Real, Comunitat Autònoma de Castella-la Manxa. El juny 2021, s'hi ha instal·lat una planta de generació fotovoltaica per part de Repsol.

## Personatges il·lustres

* Juan Fernández de Salinas y La Cerda, governador de Costa Rica.
* Bernardo Acuña, militar i governador de Madrid, coronel durant el Setge de Saragossa.
* Teo Serna, escriptor.
* Federico Gallego Ripoll, poeta.
* José Fernández Arroyo, escriptor i artista del Postisme.
* Manuel Piña, modist.
* María Francisca Díaz Carralero, més coneguda com la Ciega de Manzanares, cèlebre poetessa repentista del segle xix.
* Julián Gómez-Cambronero, bioquímic.
* Francisco Ruiz de Elvira, periodista.
* Pedro García Conde, veterinari.

## Referències

* ↑ «Repsol inaugura Kappa, el primer complejo fotovoltaico de Manzanares» (en castellà), 21-06-2021. [Consulta: 8 setembre 2021].

## Enllaços externs

* Web Oficial de Manzanares
* Web de la Setmana Santa de Manzanares Arxivat 2008-03-27 a Wayback Machine.
* Web del Consell Local de la Joventut de Manzanares Arxivat 2009-05-15 a Wayback Machine.