OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tonín Conde

Antonio Conde Aja (Port de Sagunt, 4 de desembre de 1909 - 26 d'abril de 1984) va ser un futbolista valencià. Se'l coneixia com a Tonín per a diferenciar-lo del seu germà major, Manuel Conde.
Format a l'Sporting Saguntí, va destacar com extrem esquerre, motiu pel qual Luis Colina el fitxa per al València el 1930, amb 21 anys. Amb el temps va endarrerir la seua posició i va sonar a una convocatòria amb la selecció espanyola el 1934, sense materialitzar-se. Militant del PSOE, va ajudar a Giménez Buesa a fugir de la repressió republicana i a refugiar-se en Serra durant la Guerra Civil. En acabar la guerra, fon detingut i empresonat a Sant Miquel dels Reis, juntament amb Rodríguez Tortajada. Es diu que el seu company d'equip Enrique Molina va intentar perjudicar-lo, sense que s'haja pogut demostrar. El 1940 va eixir de la presó i va jugar a l'Hèrcules, sent empresonat de nou al mig any. El 1942 seria amnistiat i desterrat de València, jugant a Andalusia.

## Referències

* ↑ «Manuel Conde». Ciberché. [Consulta: 28 agost 2019].
* 1 2 3 4 5 «Antonio Conde Aja». Ciberché. [Consulta: 26 agost 2019].
* ↑ March, Jose Ricardo. «UNA HISTORIA DEL VALENCIA (XXVI)». Las Provincias, 25-06-2018. [Consulta: 26 agost 2019].
* ↑ March, Jose Ricardo. «L'home que va morir en la guerra». A: Moneda a l'aire. 30 històries del València CF. Llibres de la Drassana, 2019, p. 89-94. ISBN 978-84-120430-0-6.
# Ptolemeu de Tràcia

Ptolemeu de Tràcia(en llatí Ptolemaeus, en grec antic Πτολεμαίος) era fill de Lisímac, rei de Tràcia.
Era el fill gran dels tres que Lisímac va tenir amb la seva segona dona Arsínoe i l'únic que es va escapar de la mort quan Ptolemeu Ceraune va matar als seus germans Lisímac i Filip l'any 280 aC, i va deure la seva salvació al fet que va sospitar de les intencions de Ceraune quant va demanar en matrimoni a la seva mare. Es va poder escapar a temps dirigint-se al regne de Dardània on governava Monuni que va accedir a donar-li suport, segons l'historiador Justí i Troge Pompeu, però no es coneixen els esdeveniments posteriors. Probablement va ser un dels pretendents al tron de Macedònia duramt el període d'anarquia que hi va haver després de la mort de Ptolemeu Ceraune el 277 aC.

## Referències

* ↑ 8.Ptolemaeus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 565-566
# Culleus (pena de mort)

Culleus (català: Cul·leu) era una pena de mort del dret romà per als parricides. Consistia a submergir al condemnat en l'aigua, tancat en un sac, al costat d'un gos, una serp verinosa i un mico.
Era considerada una pena especialment infamant.

## Referències

* ↑ Francese, Christopher. Ancient Rome in So Many Words (en anglès). Hippocrene Books, 2007. ISBN 9780781811538.
# Línia Calais-Amiens-Calais del TER

Aquestes són les estacions de la línia Calais-Amiens-Calais del TER, una xarxa ferroviària de França gestionada per la companyia SNCF.

## Estacions

| Estació | Municipi | Departament |
| Calais-Ville | Calais | Pas de Calais |
| Les Fontinettes | Calais | Pas de Calais |
| Calais-Fréthun | Fréthun | Pas de Calais |
| Pihen | Pihen-lès-Guînes | Pas de Calais |
| Caffiers | Caffiers | Pas de Calais |
| Le Haut-Banc | Ferques i Rety | Pas de Calais |
| Marquise-Rinxent | Rinxent | Pas de Calais |
| Wimille-Wimereux | Wimille i Wimereux | Pas de Calais |
| Boulogne-Tintelleries | Boulogne-sur-Mer | Pas de Calais |
| Boulogne-Ville | Boulogne-sur-Mer | Pas de Calais |
| Pont-de-Briques | Saint-Étienne-au-Mont | Pas de Calais |
| Hesdigneul | Hesdigneul-lès-Boulogne | Pas de Calais |
| Neufchâtel | Neufchâtel-Hardelot | Pas de Calais |
| Dannes-Camiers | Camiers | Pas de Calais |
| Étaples-Le Touquet | Étaples | Pas de Calais |
| Rang-du-Fliers-Verton | Rang-du-Fliers | Pas de Calais |
| Rue | Rue | Somme |
| Noyelles | Noyelles-sur-Mer | Somme |
| Abbeville | Abbeville | Somme |
| Pont-Remy | Pont-Remy | Somme |
| Longpré-les-Corps-Saints | Longpré-les-Corps-Saints | Somme |
| Hangest | Hangest-sur-Somme | Somme |
| Picquigny | Picquigny | Somme |
| Ailly-sur-Somme | Ailly-sur-Somme | Somme |
| Dreuil-lès-Amiens | Dreuil-lès-Amiens | Somme |
| Saint-Roche | Amiens | Somme |
| Amiens | Amiens | Somme |
# Bel·lingerita

La bel·lingerita és un mineral de la classe dels òxids. Va rebre el seu nom l'any 1940 per Harry Berman i Caleb Wroe Wolfe en honor de Herman Carl Bellinger (1867-1941), metal·lúrgic alemany.

## Característiques

La bel·lingerita és un òxid de fórmula química Cu₃(IO₃)₆·2H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic formant complexos cristalls euèdrics. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4. Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bel·lingerita pertany a «04.KC: Iodats sense anions addicionals, amb H₂O» juntament amb la brüggenita.

## Formació i jaciments

És un mineral secundari rar que es troba en filons en dipòsits de coure porfíric. Sol trobar-se associada a altres minerals com la leightonita o el guix. Va ser descoberta l'any 1940 a la mina Chuquicamata, al districte de Chuquicamata (Calama, Xile) l'únic indret on s'ha trobat.

## Referències

* ↑ «Bellingerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 novembre 2015].
* ↑ «Bellingerite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Pangasius micronemus

Pangasius micronemus és una espècie de peix de la família dels pangàsids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 100 cm de llargària total.

## Alimentació

Té una dieta omnívora.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Mekong, Malàisia i Indonèsia (Sumatra, Java i Borneo).

## Vàlua econòmica

Es comercialitza fresc.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 15. i-xxxi + 1-540.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Pangasius micronemus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* 1 2 Rainboth, W.J. 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, Itàlia. 265 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Roberts, T.R. i C. Vidthayanon 1991. Systematic revision of the Asian catfish family Pangasiidae, with biological observations and descriptions of three new species. Proc. Acad. Nat. Sci. Philad. 143:97-144.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* ITIS (anglès)
# Essarois

Essarois és un municipi francès, situat al departament de la Costa d'Or i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 91 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Essarois era de 91 persones. Hi havia 36 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (12 homes vivint sols), 16 parelles sense fills, 4 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 77 habitatges, 44 eren l'habitatge principal de la família, 32 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 77 habitatges eren cases. Dels 44 habitatges principals, 33 estaven ocupats pels seus propietaris, 6 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 5 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 1 en tenia tres, 10 en tenien quatre i 32 en tenien cinc o més. 34 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 26 habitatges hi havia un automòbil i a 15 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Essarois el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 12 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 8 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 8 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 4 |
| 4 | 20 a 24 | 4 |
| 12 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 49 persones, 37 eren actives i 12 eren inactives. De les 37 persones actives 34 estaven ocupades (21 homes i 13 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 12 persones inactives 3 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 6 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva, 1 d'una empresa de construcció, 2 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils, 1 d'una empresa immobiliària i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una agència immobiliària.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Essarois a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Essarois a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Tomás Polo Poveda

Tomás Polo Poveda (Sogorb, 23 de juliol de 1962) és un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Valencianes en la VI Legislatura.
Llicenciat en dret i militant del PSPV-PSOE, fou escollit regidor a l'ajuntament de Sogorb i diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 2003. Ha estat secretari de la Comissió de Governació i Administració Local de les Corts Valencianes.

## Referències

* ↑ Fitxa de les Corts Valencianes
# Roberto Francisco Chiari Remón

Roberto Francisco Chiari Remón (Ciutat de Panamà, 2 de març de 1905 - 1 de març de 1981) va ser un polític panameny, President de Panamà durant dos períodes: al novembre de 1949 i des de l'1 d'octubre de 1960 fins a l'1 d'octubre de 1964. Va ser fill del també president de Panamà Rodolfo Chiari.
Va estudiar en el Col·legi La Salle i va obtenir el títol de batxiller i perit mercantil. Va treballar en la producció de sucre, però va anar l'únic dels seus germans que es va interessar en la política. En 1940 va ser elegit diputat de l'Assemblea Nacional i durant el govern de Ricardo Adolfo de la Guardia va ser Ministre de Salubritat i Obres Públiques. El 20 de novembre de 1949, va assumir el càrrec de president després de la renúncia de Daniel Chanis Pinzón, no obstant això va ocupar el càrrec per quatre dies. Va ser candidat a la presidència de la república el 1952 contra el seu cosí el Coronel José Antonio Remón Cantera, però va perdre. En aquest moment va ser president de la Cambra de comerç i president del Partit Liberal per vuit anys.
Va participar novament en les eleccions presidencials de 1960 contra Ricardo Arias i Víctor Goytía, i va poder vèncer en elles. El 1º d'octubre de 1960 va assumir la Presidència Constitucional de la República per a un període de quatre anys. La seva administració va estar enfocat en l'educació i la salut. No obstant el fet més destacable al seu govern és haver trencat les relacions entre Panamà i els Estats Units, després dels successos del Dia dels Màrtirs del 9 de gener de 1964, on estudiants panamenys van entrar a la Zona del Canal per hissar una bandera panamenya en el Col·legi de Balboa, però van ser reprimits pels nord-americans, que havien vexat la bandera i causat 22 panamenys morts i altres ferits.
En acabar el seu càrrec com a president es va retirar de la vida pública i va treballar en les seves companyies privades. Va ser president del Sindicat d'Indústries des de 1967 fins a 1969.
# Que la bête meure

Que la bête meure és una pel·lícula francesa dirigida per Claude Chabrol el 1969.
És un thriller policíac desenvolupant la investigació i el desig de venjança d'un pare desesperat i resolt, fins al cara a cara amb l'homicida.
És l'adaptació d'una novel·la de Nicholas Blake, The Beast Must Die.

## Argument

Un jove que torna de pescar és atropellat a la plaça d'un poble bretó per un dominguer que fuig. Charles Thénier, escriptor, és el pare de la víctima. Es jura trobar l'homicida i venjar el seu fill.
Consagra tot el seu temps a portar una investigació personal, metòdica i obsessiva, de la qual consigna acuradament els detalls. Es troba sobre el rastre d'una actriu, Hélène Lanson, i després del seu cunyat Paul Decourt, un mecànic infecte, odiat per tots.

## Critiques

El cara a cara entre els dos homes és feroç i complex, matisat d'una reflexió moral sobre la legitimitat de la venjança i de la condemna. Segons Eric Libiot, Que la bête meure,
| « | una de les obres claus de Claude Chabrol | » |
, no té una arruga, la confrontació entre un pare i l'homicida del seu fill és
| « | un model del gènere | » |

## Repartiment

* Michel Duchaussoy: Charles Thénier, l'escriptor que porta la investigació per venjar-se;
* Jean Yanne: Paul Decourt, el mecànic;
* Caroline Cellier: Hélène Lanson, actriu, cunyada del mecànic;
* Anouk Ferjac: Jeanne Decourt, dona del mecànic;
* Marc di Napoli: Philippe Decourt, el fill del mecànic;
* Lorraine Rainer: Anna Ferrand;
* Maurice Pialat: el comissari;
* Louise Cavaller: Senyora Levenes, governanta;
* Stéphane Di Napoli: Michel Thénier, el fill atropellat tornant de pescar;
* Guy Marly: Jacques Ferrand;
* Dominique Zardi: inspector de policia;
* Raymone: la mare de Paul Decourt;
* Michel Charrel: el destraler.

## Al voltant de la pel·lícula

* Michel Duchaussoy, destacat a Jeu de massacre, obté aquí el seu segon primer paper, mentre que Jean Yanne, destacant aquí en un segon paper, havia obtingut abans una de les seves primeres grans interpretacions a Week-end de Jean-Luc Godard.
* Claude Chabrol farà rodar Jean Yanne l'any següent en Le Boucher com a intèrpret principal de la pel·lícula.

## Referències

* ↑ Nicholas Blake és el pseudònim de Cecil Day-Lewis, el pare de Daniel Day-Lewis.
* ↑ El poble d'Argol (Finisterre).
* ↑ Le Monde, 3 de març de 2007 )
* ↑ L'express, 30 d'abril de 2010.
# Daniel Tortolero Núñez

Daniel Tortolero Núñez, més conegut com a Dani Tortolero (Esplugues de Llobregat, 6 de setembre de 1981), és un exfutbolista català, que ocupava la posició de defensa.

## Trajectòria

Es va formar a les categories inferiors del FC Barcelona. Pujà al Barcelona B la temporada 2000-2001, on romangué diverses temporades i arribà a jugar amb el primer equip del Barça a la Champions League davant el Club Brugge i el Galatasaray SK. Posteriorment ha jugat a Segona Divisió a diversos clubs catalans i valencians com l'Elx CF, el Gimnàstic de Tarragona, l'Hèrcules CF, el Girona FC o el CE Sabadell. Ha estat internacional en categories inferiors amb la selecció espanyola i absolut amb la selecció catalana.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
* Perfil a Futbolme
* Perfil a Transfermarkt
# Manuel Albino Morim Maçaes

Manuel Albino Morim Maçaes, més conegut com a Bino, és un exfutbolista portugués. Va nàixer a Póvoa de Varzim el 19 de desembre de 1976. Ocupava la posició de migcampista.

## Clubs

* 91/92 Rio Ave FC
* 92/93 FC Porto
* 93/94 SC Salgueiros (cedit)
* 94/95 CF Os Belenenses (cedit)
* 95/97 FC Porto
* 97/98 CS Marítimo (cedit)
* 98/01 Sporting de Lisboa
* 01/03 CD Tenerife
* 03/05 CS Marítimo
* 05/09 Moreirense FC

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Benigno Aquino Jr.

Benigno Aquino Jr. (Concepción, 27 de novembre de 1932 - Manila, 21 d'agost de 1983) va ser un periodista i polític filipí.
Va ser fill de Benigno Aquino Sr., i d'Aurora Aquino. Pertanyia a una influent família de l'illa de Luzón. El seu avi, Servillano Aquino havia estat general a l'exèrcit revolucionari d'Emilio Aguinaldo.
Va treballar en primer lloc com a periodista, professió per la que va estar destinat com a corresponsal de guerra a Corea a l'edat de 17 anys. A causa dels seus mèrits com a periodista va rebre com a premi una «Legió d'Honor» per part del president Elpidio Quirino i una segona amb grau de comandant el 14 d'octubre de 1954.
A el seu retorn a les Filipines va iniciar les seves activitats polítiques al Partit Liberal. Va ser alcalde als 22 anys, sotsgovernador als 27 i governador de la seva província de Tarlac, als 29. A la dècada dels 60 va ser ministre als governs de Carlos P. García i Diosdado Macapagal. L'arribada del dictador Ferdinand Marcos el va portar a l'oposició. Perseguit per les seves idees va ser condemnat a mort el 1977, però la sentència no va ser executada.
El maig de 1980, se'l permet exiliar-se als Estats Units, d'on va tornar al seu país tres anys més tard, malgrat les amenaces de diversos grups paramilitars. Va ser assassinat per ordre del president Marcos tan bon punt va baixar de l'avió en el mateix Aeroport Internacional de Manila, que actualment porta el seu nom, el 21 d'agost de 1983. La seva vídua, Corazón Aquino va ser la seva hereva política, i després d'una intensificació del rebuig popular al règim del president Marcos, generada després d'aquest assassinat, finalment va vèncer a les eleccions celebrades el 1986, substituint el dictador Marcos com a president.
El fill de Benigno i Corazón, Benigno Aquino III (també conegut com a "Noynoy" Aquino), va ser elegit President de les Filipines el 2010 –un any després de la mort de la seva mare–, i continua així la dinastia familiar.

## Referències

* ↑ Perdon, Renato. «The Aquinos of Tarlac in the Philippines». Munting Nayon, 17-05-2010. [Consulta: 14 octubre 2013].
* ↑ «On October 14, 1954, for successfully bringing Luis Taruc down from the hills, Ninoy Aquino got his second Legion of Honor award». Presidential Museum and Library/Presidential Communications Group (Philippines).PCDSPO, 29-08-2012. Arxivat de l'original el de maig 6, 2014. [Consulta: de novembre 18, 2013].
# Paul Albert Besnard

Paul Albert Besnard (París 1849 - 1934) fou un pintor i gravador francès.
Autor d'importants decoracions murals, va conrear també el gènere del retrat i la tècnica del gravat. Així mateix va ostentar diversos càrrecs entre els quals destaca la direcció de l'École Nationale Supérieure des Beaux Arts de París (1922).

## Referències

* ↑ «Paul Albert Besnard». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
# Torre d'Estorm

La Torre d'Estorm és una torre medieval semicircular, en part derruïda, datable al segle xi i que formava part d'un castell. Està situada al capdamunt del poble d'Estorm, dins del terme municipal de Sant Esteve de la Sarga, coronant el poble, la part superior del qual presenta les característiques de poble clos. Forma part de la línia defensiva del vessant nord del Montsec d'Ares.
Per arribar-hi, cal anar cap a Guàrdia de Noguera i seguir la carretera en direcció a Sant Esteve de la Sarga. Abans d'arribar a Moror hi ha un trencall a la dreta que mena fins a Estorm.

## Història

El 1099 el comte Pere Ramon I de Pallars Jussà dotà la canònica de Mur amb el terme d'Estorm. En el fogatge de 1365-70 Estorm, al costat de Vilamunera, consta com a propietat de Guillem de Berga, i el 1381, de F. de Perves. Des de la darreria del s. XVII i fins principis s. XIX, pertanyé als Portolà, barons de Castellnou de Montsec.

## Arquitectura

Era un castell format per una torre i un recinte que s'estenia pel planell que hi ha al cim del turó. Torre de planta circular d'una alçada actual de 12 m, amb un diàmetre extern al nivell inferior de 4,8 m i un gruix de mur de 140 cm. El primer trespol, on hi devia haver la porta, és a uns 5 m del sòl exterior. Uns 4,5 m més amunt hi ha un engruiximent del mur que deu correspondre a un altre sostre de fusta. Per damunt d'aquest, la torre s'alça uns 3 m més i és probable que hi hagués encara un altre pis. Al primer nivell es conserven dues espitlleres, interiorment acabades amb arcs adovellats i a l'exterior rectangulars, tancades amb llinda. Al segon pis es veu una altra espitllera, d'arc encara major que les dues anterior i, al costat seu se n'endevina una altra. Els murs estan fets amb carreus poc treballats, lleugerament escairats amb formes més rectangulars (15 cm d'alt X 30 cm de llarg) i d'altres de més quadrades. Força ben arrenglerats en filades. Al costat meridional de la torre hi havia un petit recinte, un clos murallat que ocupava tot l'espai del cim del turó del castell no ocupat per la torre. Tenia una llargada de entre 9,5 i 7 m de nord a sud i una amplada d'uns 7 m d'est a oest. El mur perimetral, que s'endevina en algun lloc, té un gruix de 80 cm. Al costat nord-oest de la torre hi ha un vall artificial que probablement es va construir per dificultar l'accés a l'enemic.
En principi, aquesta torre es dataria cap a la primera meitat del segle xi.

## Referències

* 1 2 3 BOLÒS I MASCLANS, Jordi; FITÉ I LLEVOT, Francesc. «Castell d'Estorm». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 456 (Catalunya Romànica,XV). ISBN 84-7739-566-7.

## Bibliografia

* BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X
* PAGÈS, M. "Sant Esteve de la Sarga". Dins El Pallars, la Ribargorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
* Torre d'Estorm a Castells Catalans
# Romilla

Romilla (també anomenada Romilla la Vieja) és una localitat dins del municipi de Chauchina, situat en la part occidental de la Vega de Granada (província de Granada), a uns 18 km de la capital provincial.

## Història

Antigament anomenaven a la gent de Romilla («petita Roma») romans, i d'aquí el nom "Pepe el Romano", un conegut personatge en l'obra lorquiana La casa de Bernarda Alba. En les proximitats del nucli es troba una torre anomenada "Torre de Romilla" o "de Roma"
# Qàssim ibn Àsbagh

Abu-Muhàmmad Qàssim ibn Àsbagh ibn Muhàmmad ibn Yússuf ibn Nàssih ibn Atà al-Bayyaní, més conegut senzillament com a Qàssim ibn Àsbagh fou un historiador i tradicionista musulmà andalusí nascut a Baena entre 859 i 862 i mort a Còrdova en 951/952.
Va escriure nombroses obres, entre elles algunes genealogies, així d'altres sobre els títols d'honor dels omeies, els quraixites i els kinana. La seva obra principal fou la traducció del Libri Septem adversus paganos d'Orosi.

## Referències

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Ḳāsim b. Aṣbagh".
* Casa de Baena en Catalunya: Índex de personatges il·lustres Arxivat 2013-08-28 a Wayback Machine.