OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Southern African Large Telescope

El Southern African Large Telescope (SALT) és un telescopi òptic amb un mirall segmentat d'11 metres, a l'altiplà del Gran Karoo, a prop de la ciutat de Sutherland, a Sud-àfrica. El telescopi forma part de l'Observatori Astronòmic Sud-africà.
SALT és el major telescopi de l'hemisferi sud i iguala al major del món. Permetrà als astrònoms fotografiar i examinar objectes que fins ara no havien pogut assolir. Junt amb Sud-àfrica han participat en la construcció del telescopi Alemanya, Polònia, Nova Zelanda i Regne Unit. La construcció va començar el 2000 i acabarà el novembre de 2005, el pressupost estimat del projecte va ser de 30 milions de dòlars.
El mirall primari està compost per 91 segments hexagonals que conformen un mirall esfèric d'11 metres. El disseny està basat en el telescopi Hobby-Eberly a l'Observatori McDonald, Texas, però és diferent en certs aspectes per adequar-se als requeriments específics del SALT i poder utilitzar els últims avenços tecnològics.
L'1 de setembre de 2005 el telescopi SALT va veure la seva primera llum, les primeres fotografies han estat de: NGC 6.744, NGC 6.530, M8 (Nebulosa de la Llacuna) i 47 Tucanae. Es va inaugurar oficialment el 10 de novembre de 2005.

## Vegeu també

* Observatori Llano de Chajnantor
* La Silla
* Very Large Telescope
* European Extremely Large Telescope

## Enllaços externs

* Southern African Large Telescope - Lloc web oficial
# Rétxitsa (Primórie)

* Per a altres significats, vegeu «Rétxitsa».
Rétxitsa (en rus: Речица) és un poble del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 337 habitants.

## Referències

* ↑ Политика водворения русского крестьянства в Приморской области во второй половине XIX века. Барбенко Я. А.
# High-King

High-King és un grup d'ídols japoneses de Hello! Project. El grup es va crear per premocionar el musical Cinderella the Musical (シンデレラ the ミュージカル, Cinderella the Musical).

## Membres

* Reina Tanaka de Morning Musume
* Ai Takahashi de Morning Musume
* Saki Shimzu de Berryz Kobo
* Maimi Yaijima de °C-ute
* Yuuka Maeda de Hello Pro Egg

## Discografia
### Singles

* C\C (Cinderella\Complex)
# Piața Romană

Piața Romană és una intersecció important del sector 1, al centre de Bucarest. A la plaça romana es creuen dos bulevards importants: el bulevard Lascăr Catargiu (que es dirigeix al nord-oest fins a la plaça Victoriei) i el bulevard Magheru (que es dirigeix cap al sud fins a la plaça de la Universitat). Les dues carreteres coincideixen geogràficament amb la línia de metro M2. Dacia Boulevard creua la plaça d'est a oest.

## La història

La plaça va aparèixer a principis del segle xx, amb el desenvolupament dels bulevards Lascăr Catargiu i Dacia. Els fronts del mercat difereixen en grandària i estil, gran part de la Belle Époque i del període d'entreguerres.
Entre 1997 i 2010, a la plaça hi havia una lupa capitolina, símbol de la llatinitat. L'estàtua es va traslladar al bulevard IC Brătianu.
* Casa Nicolae Petrașcu, 1900-1904, de Ion Mincu
* Casa Gheorghe Petrașcu, 1912, de Spiru Cegăneanu
* Acadèmia d'Estudis Econòmics (ASE), 1916-1926, de Grigore Cerkez, Edmond van Sannen Algi
* Casa Nanu-Muscel, data desconeguda, d'Ernest Doneaud
* Casa Sabba Ștefănescu, data desconeguda, arquitecte desconegut
* Bloc de columnes, 1955-1959, de Sofia Ungureanu

## L'economia de la zona

La plaça romanesa implica per als propietaris de restaurants, hotels i botigues de roba un negoci de 60-70 milions d'euros anuals. El jugador més important de la zona, començant pel restaurant McDonald's i la botiga Miniprix, segueix a l'ASE i l'hotel Duke i després als cafès de Dorobanti i als bars de la plaça Lahovari, és l'Acadèmia d'Estudis Econòmics de Bucarest (ASE).

## Referències

* ↑ Mariana Celac, Octavian Carabela and Marius Marcu-Lapadat. Bucharest Architecture - an annotated guide. Ordinul Arhitecților din România, 2017, p. 80. ISBN 978-973-0-23884-6.
* 1 2 Piața Romană, un business de 60 de milioane de euro, 4 aprilie 2012, Roșca, Business Magazin, accesat la 7 aprilie 2012

## Enllaços externs

* Càmera web en directe del mercat romà Arxivat 2010-04-19 a Wayback Machine.
* Els carrers de Bucarest - una mica d'història sentimental en imatges (LIII). Mercats de la ciutat: romans, 11 de gener de 2013, Dr. Alexandru Popescu, Ziarul de Duminică
# Escut de Piera

L'escut de Piera és el símbol heràldic de la vila de Piera, a la comarca de l'Anoia. L'escut té un precedent històric amb diverses versions. Un exemple d'això és l'esgrafiat, de la mà de Ferran Serra Sala, a la torre de la dreta de la Plaça del Peix. Actualment, s'empra una composició posterior a la Guerra Civil que no s'adhereix al decret de la Generalitat de Catalunya sobre la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya. Segons la pàgina oficial sobre l'escut de l'Ajuntament de Piera, aquest escut incompleix aquest decret en sis aspectes: la corona, els ornaments, la senyera, les lletres interiors, la figura asseguda i el perímetre de l'escut. Per aquest motiu, oficialment Piera no té un escut reconegut per a la Generalitat de Catalunya.

## Propostes d'escut

Ja al 1990, l'Ajuntament de Piera va demanar al Conseller d'Heràldica de Governació quin seria l'escut adient per a la vila. En aquell moment es va proposar la corona de baronia, l'escut encaironat, el bàcul i el sudari de l'abadessa, i a l'interior dos caps de l'alabarda, una senyera i els vuit punts de Pedralbes. El setembre de 2009, la Direcció General d'Administració Local va organitzar l'exposició "La força de l'escut", amb la intervenció del director general de l'ens, Carles Bassaganya, i l'assessor d'heràldica i genealogia de Catalunya, Armand de Fluvià. En la xerrada, de Fluvià va fer una proposta d'escut acaironat, amb el cap de l'alabarda a l'interior (únic a Catalunya) i la corona de Baronia. Piera és dels pocs municipis de la comarca de l'Anoia que encara no ha adoptat un escut oficial, per aquest motiu des de l'Ajuntament de Piera es va voler organitzar una participació ciutadana per tal de decidir-se entre les dues opcions existents d'escut.

## Referències

* ↑ «Decrets 138/2007 i 139/2007; pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 8 agost 2016].
* ↑ «Pàgina de l'Ajuntament de Piera sobre l'escut» (en català).
* ↑ «"La força de l'escut. L'heràldica cívica del món local de Catalunya"». Arxivat de l'original el 2016-08-26. [Consulta: 10 agost 2016].
* ↑ «Un nou escut per Piera». , Anoia Diari [Consulta: 29 abril 2024].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia

## Enllaços externs

* Notícia de l'Anoia Diari sobre les propostes de nou escut
# Tomás Pérez Turrent

Tomás Pérez Turrent (San Andrés Tuxtla, Veracruz, 15 de gener de 1935 - Ciutat de Mèxic, 13 de desembre de 2006) va ser un guionista, actor, director, professor i crític de cinema de Mèxic. A més d'aquestes labors va ser un divulgador de la cinematografia mexicana en diferents disciplines.

## Biografia

Va estudiar filosofia a la Universitat Nacional Autònoma de Mèxic i va laborar en la Cinemateca Francesa de 1963 a 1967. De tornada a Mèxic va col·laborar en la creació de la revista El Nuevo Cine de 1961 a 1962. Va ser professor de les dues principals escoles cinematogràfiques de Mèxic, el Centro Universitario de Estudios Cinematográficos (CUEC) i del Centro de Capacitación Cinematográfica (CCC). Com a crític de cinema va col·laborar en els periòdics El Nacional, El Universal, Siempre!, El Día i Casa del Tiempo de la Universidad Autónoma Metropolitana; va escriure a les revistes Sucesos, Revista de la Universidad Nacional, Comunidad Conacyt, Vogue i el suplement La Cultura en México de Siempre! i va ser col·laborador en les revistes de cinema de França Positif d'Espanya, Nuestro Cine i de Mèxic Cine, Imágenes, Dicine i Pantalla. Així mateix va escriure la secció mexicana de la International Film Guide de 1973 a 1994 i va ser investigador en la Filmoteca de la UNAM. En la televisió va col·laborar a Tiempo de Cine de Canal 11, Cine corto, ideas largas de Televisa així com Fábrica de sueños i Esta semana en la cineteca d'Imevisión.

## Obra
### Llibres

* 1977 - Luis Alcoriza
* 1978 - El cine irritante de Rafael Corkidi
* 1980 - Historia del cine mundial desde los orígenes hasta nuestros días de Georges Saudul
* 1981 - El futuro nos visita (el cine en el año 2000)
* 1984 - Canoa
* 1985 - Fábrica de sueños
* 1986 - Luis Buñuel. Prohibido asomarse al interior
* 1991 - Buster Keaton
* 1993 - Le cinéma mexicain

### Filmografia (com a guionista)

* 1975 - Canoa
* 1976 - Mina, viento de libertad
* 1976 - Las poquianchis
* 1977 - Lecumberri
* 1977 - El complot mongol
* 1978 - Benjamín Argumedo
* 1979 - Jubileo
* 1981 - La cabeza de la hidra
* 1982 - Alsino y el cóndor
* 1983 - Vidas errantes
* 1987 - Ulama
* 1987 - La furia de un dios
* 1988 - El otro crimen
* 1989 - Sandino
* 1990 - Kino
* 1996 - Un pedazo de noche

## Premis

* Medalla Salvador Toscano al Mèrit Cinematogràfic, 1998.

## Referències

* 1 2 Cineteca Nacional. «Tomás Pérez Turrent. Medalla Salvador Toscano al Mérito Cinematográfico. 1999.» (en castellà), 1999. [Consulta: 16 novembre 2015].
* ↑ «Tomás Pérez Turrent : Artistas México : Sistema de Información Cultural, CONACULTA». [Consulta: 16 novembre 2015].
* ↑ «Murió Tomás Pérez Turrent, actor, director y guionista - La Jornada». [Consulta: 16 novembre 2015].
# Homens da Luta

Homens da Luta (Homes De Lluita) és un grup de música d'arrel tradicional portuguesa, extret d'un programa de televisió.
Inspirat en l'univers musical de la Revolució dels Clavells de 1974, estan capitanejats per Neto y Falâncio (Los hermanos Nuno "Jel" y Vasco Duarte). El grup va néixer fa cinc anys com una part del programa d'humor Vai tudo abaixo!, emès en el canal SIC Radical, com a paròdia de cantautors. Poc després recorrerien les ciutats i els pobles de Portugal per escampar la seva música i gravar sketxs humorístics.
Actualment col·laboren amb la radio Antena 3 (RTP).
En 2011 Homens da Luta va guanyar en el Festival RTP da Canção, i es va convertir en la representació de Portugal en el Festival d'Eurovisió amb "A luta é alegria" (La Lluita És Alegria), inspirada en la tradició del cant col·lectiu que va estar de moda en els anys 1970.

## Discografia

2010: A cantiga é uma arma

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2011-02-08 a Wayback Machine.
# Southern Myanmar United Football Club

El Southern Myanmar United Football Club és un club de futbol birmà de la ciutat de Mawlamyaing.

## Palmarès

* sense títols destacats

## Referències

* ↑ Han Oo Khin «New era for football». The Myanmar Times, March 9–15, 2009. Arxivat de l'original el 15 de febrer 2012 [Consulta: 30 maig 2018].
* ↑ «squad Update» (en anglès). MNL official.
* ↑ SMU unofficial fans' blog en birmà

## Enllaços externs

* First Eleven Journal Arxivat 2013-11-16 a Wayback Machine.
* Soccer Myanmar Arxivat 2015-11-19 a Wayback Machine.
* Blog de seguidors
# Iaraimakhi

Iaraimakhi (en rus: Яраймахи) és un poble de la república del Daguestan, a Rússia. Segons el cens del 2010 tenia 149 habitants.

## Referències

* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. Таблица № 11. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Республики Дагестан». Arxivat de l'original el 2013-12-24. [Consulta: 30 juliol 2022].
* ↑ Село Ортатюбе на карте
* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. Таблица № 11. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Республики Дагестан». Arxivat de l'original el 2013-12-24.
* ↑ Село Кандаураул на карте
# Eliseo Prado

Eliseo Prado (17 de setembre de 1929 - 10 de febrer de 2016) fou un futbolista argentí.

## Selecció de l'Argentina

Va formar part de l'equip argentí a la Copa del Món de 1958.

## Referències

* ↑ 1958 FIFA World Cup Sweden Arxivat 13 October 2011$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Falleció Eliseo Prado Deportes». [Consulta: 17 febrer 2016].
# Torneig de Doha 2013

«Torneig de Doha 2013» té aquests significats:
* Torneig de tennis masculí: Qatar ExxonMobil Open 2013
* Torneig de tennis femení: Qatar Total Open 2013
# Jordi Bonet

Jordi Bonet és el nom dels següents personatges:
* Jordi Bonet i Armengol (1925 - 2022), arquitecte català, director de les obres del temple de la Sagrada Família de Barcelona
* Jordi Bonet i Godó (1932 - 1979), ceramista i escultor barceloní, cosí de l'anterior
* Jordi Bonet Coll (n. 1969), escriptor empordanès
* Jordi Bonet i Martí, president de la Federació d'Associacions de Veïns i Veïnes de Barcelona (2011-2012)
# Homenet

Els homenets o dimoniets són uns personatges de la mitologia catalana, molt presents a la valenciana, que són fruit de la religió natural que creu en l'existència dels genis (esperits de la natura que habitaven indrets concrets com rius, mars, arbres …) i que s'encarnaven en éssers vius, tant plantes com animals o persones, o s'associaven a fenòmens naturals tals com la pluja, el llamp o la boira.
Al País Valencià hi ha diversos personatges semblants, com ara els donyets ("cerdets"), gambosins, nyítols i perots.
El folklorista d'Altea Francesc Martínez parla d'aquestes criatures relacionant-les amb una rondalla de la zona de Conca més propera a les terres valencianes, en la qual es parla de les propietats fantàstiques de les llavors de la falaguera, si es cullen la Nit de Sant Joan. Segons la tradició, aquestes llavors de falaguera tenen entre les seues propietats el poder convertir-se en genis o follets, que estaran al servei dels seus propietaris.

## Referències

* 1 2 Gisbert 2010, p. 110
* 1 2 ELS ÉSSERS FANTÀSTICS MÉS MENUTS Màgia per a un poble Arxivat 2016-11-12 a Wayback Machine. Consulta 11 de novembre del 2016

## Bibliografia

* Gisbert, Francesc. Màgia per a un poble. Picanya: Edicions del Bullent, 2010. ISBN 978-84-96187-88-7.
# Staurois tuberilinguis

Staurois tuberilinguis és una espècie de granota que viu a Borneo.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Inger, R.; Iskandar, D.; Das, I.; Stuebing, R.; Lakim, M.; Yambun, P. & Mumpuni (2004). Staurois tuberilinguis. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 19 d'abril del 2008 (en anglès).
* Matsui, Masafumi; Mohamed, Maryati; Shimada, Tomohiko & Sudin, Ahmad (2007): Resurrection of Staurois parvus from S. tuberilinguis from Borneo (Amphibia, Ranidae). Zool. Sci. 24(1): 101–106. doi:10.2108/zsj.24.101
# Réveillon (Marne)

Réveillon és un municipi francès, situat al departament del Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 123 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Réveillon era de 123 persones. Hi havia 48 famílies, de les quals 10 eren unipersonals (5 homes vivint sols i 5 dones vivint soles), 19 parelles sense fills i 19 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 63 habitatges, 46 eren l'habitatge principal de la família, 12 eren segones residències i 5 estaven desocupats. 61 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 46 habitatges principals, 41 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 6 tenien tres cambres, 14 en tenien quatre i 26 en tenien cinc o més. 39 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 19 habitatges hi havia un automòbil i a 26 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Réveillon el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 12 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 8 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 16 | 40 a 44 | 8 |
| 0 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 12 | 15 a 19 | 4 |
| 20 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 75 persones, 55 eren actives i 20 eren inactives. De les 55 persones actives 52 estaven ocupades (26 homes i 26 dones) i 3 estaven aturades (2 homes i 1 dona). De les 20 persones inactives 8 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció i 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un paleta.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Réveillon a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Réveillon a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Iaramor

Iaramor (en rus: Ярамор) és un poble de la República de Marí El, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 584 habitants. Pertany al districte rural de Voljsk.

## Referències

* ↑ План Генерального Межевания Казанского уезда
# Spriggita

La spriggita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor de Reginald Claude Sprigg (Yorketown, Austràlia Meridional, Austràlia, 1 de març de 1919 - Glasgow, Escòcia, 2 de desembre de 1994), geòleg del govern a Austràlia Meridional. Va descobrir els fòssils precàmbrics als turons Ediacara i és coautor del llibre Uranium deposits of South Australia.

## Característiques

La spriggita és un òxid de fórmula química Pb₃(UO₂)₆O₈(OH)₂·3H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2002. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4. Segons la classificació de Nickel-Strunz, pertany a «04.GC - Uranil hidròxids amb cations addicionals; principalment amb poliedres hexagonals UO₂(O,OH)₆» juntament amb la clarkeïta i la umohoïta.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Musée cantonal de géologie de Lausanne (Suïssa).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a l'àrea del mont Painter, a la regió d'Arkaroola (Austràlia Meridional, Austràlia), on es troba en forma de cristalls prismàtics, formant agregats de fins a un centímetre de diàmetre. També ha estat descrita a la mina Kasolo, a la localitat de Shinkolobwe (Província d'Alt Katanga, República Democràtica del Congo). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Spriggite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 gener].
# San Colombano Belmonte

San Colombano Belmonte és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 35 quilòmetres al nord de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 354 habitants.
San Colombano Belmonte limita amb els següents municipis: Cuorgnè, Canischio i Prascorsano.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 2 abril 2020].
# Huércal-Overa

Huércal-Overa és una localitat de la província d'Almeria, Andalusia. L'any 2006 tenia 16.170 habitants. Té una superfície de 318 km² i té una densitat de 50,85 hab/km². Està situada a una altitud de 280 metres i a 115 quilòmetres de la capital de la província, Almeria.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 13.756 | 13.839 | 13.870 | 13.999 | 14.293 | 14.672 | 15.059 | 15.540 | 16.156 | 16.170 | 18.368 |

## Instituts

El municipi té actualment dos Instituts d'Educació Secundària: IES Cura Valera Arxivat 2021-01-22 a Wayback Machine. i IES Albujaira Arxivat 2020-10-28 a Wayback Machine.. Aquests centres educatius imparten classes de ESO, Batxillerat i Formació Professional.
# Piridazina

La piridazina és un compost orgànic heterocíclic amb la fórmula molecular (CH)₄N₂. Conté un anell de sis membres amb dos àtoms adjacents de nitrogen i és un compost aromàtic. És incolor amb un punt d'ebullició de 208 °C. És isomèric amb altres anells, (CH)₄N₂, de pirimidina i pirazina.
Les piridazines són rares en la natura. L'estructura de la piridazina és un farmacòfor popular. Es troba en un gran nombre d'herbicides com són la credazina, el piridafol i el piridat. També es troba en l'estructura de diverses drogues com el cefozopran, cadralazina, minaprina, pipofezina, hidralazina, i el cilazapril.

## Referències

* ↑ S. Gumus, "A computational study on substituted diazabenzenes," Turk J Chem, 35 (2011), 803 – 808; http://journals.tubitak.gov.tr/chem/issues/kim-11-35-5/kim-35-5-11-1012-875.pdf Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Espectroscopi

Un espectroscopi és un espectròmetre que permet l'observació visual (sobre una pantalla òptica, catòdica, monitor de TV, etc.) de l'espectre de la radiació electromagnètica d'una determinada font.
Etimològicament, espectrògraf és un mot compost de espectro, forma prefixada del mot "espectre"; i de la forma sufixada del grec -skópion, derivat del mot skopêin, 'mirar'.
L'espectroscopi fou inventat el 1819 per l'alemany Joseph von Fraunhofer. Els científics alemanys Gustav Robert Kirchhoff i Robert Bunsen dissenyaren un espectroscopi el 1859, amb el qual descobriren el cesi i el rubidi.

## Referències

* ↑ «Espectroscopi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Equipament de laboratori de química :
# Torres del Vajolet

Les Torres del Vajolet (Vajolet-Türme en alemany; 2.821 m.) són un conjunt de set agulles de dolomia que s'aixequen al centre del Grup del Catinaccio, a les Dolomites, conquistades a nivell alpinista al final del segle xix.

## Descripció

El cim més alt és la Torre Principal, mentre les més famoses són en canvi la Delago, la Stabeler i la Winkler, conegudes també com a Torres Meridionals del Vajolet. Sobre aquestes, a diferència de les altres, hi ha diverses vies d'escalada molt freqüentades. A la base de la Torre Delago s'aixeca a més un modest pic, la Torre Piaz.
El següent quadre recull els noms, les altures i les dades de la primera ascensió d'aquestes torres:
| Nom | Altura (m.) | Primera ascensió |
| Torre Piaz | 2.670 m | G. B. Piaz, el 2 de setembre de 1899 (per la cara nord) |
| Torre Delago | 2.790 m | Hermann Delago, el 22 de setembre de 1895. |
| Torre Stabeler | 2.805 m | H. Stabeler i H. Helversen, el 16 de juliol de 1892. |
| Torre Winkler | 2.800 m | Georg Winkler, el 17 de setembre de 1887 (paret sud-est). |
| Torre Nord | 2.810 m | H. Stabeler i H. Helversen, el 12 de juliol de 1892. |
| Torre Principal | 2.821 m | L. Bernard i G. Merzbacher, el 28 d'agost de 1882. |
| Torre Est | 2.813 m | H. Stabeler i H. Helversen, el 12 de juliol de 1892. |
Als peus de les Torres del Vajolet es troba el Refugi Rei Alberto.

## Referències

* ↑ «Torri del Vajolet, Trad climbing» (en anglès). [Consulta: 7 juny 2020].
* ↑ «Vajolet-Türme: Kletter-Eldorado in den Dolomiten – 1 THING TO DO» (en alemany), 23-09-2018. Arxivat de l'original el 2020-06-07. [Consulta: 7 juny 2020].
* ↑ «Hike to the Vajolet hut at Mt Catinaccio - Trentino - Italy» (en anglàs). [Consulta: 7 juny 2020].