OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell d'Énguera

El castell d'Enguera, és a prop del nucli urbà del municipi del mateix nom, a la comarca de La Canal de Navarrés, de la província de València i està declarat bé d'interès cultural amb número d'anotació ministerial RI - 51-0010676 i data de l'anotació 27 d'agost 2001.

## Història

El castell pot considerar-se d'origen musulmà, possiblement construïda entre els segles xi i xii, de fet, encara que el seu topònim sembla provenir de temps anteriors a la dominació musulmana, és en aquesta època quan es configura l'actual població i les nombroses llogarets i alqueries depenen. A més en aquest moment Énguera va aconseguir certa rellevància, concretament durant un curt període del segle xii en el qual va ser capital comarcal d'un regne taifal que abastava fins a Dénia, donant-li gran importància en aquesta zona estratègica. Després de la Reconquesta les tropes castellanes al comandament de Pedro Núñez de Guzmán van prendre el castell, duent a terme una reforma per al seu aprofitament. La seva situació fronterera, va tenir sempre una gran importància estratègica, per la qual cosa es va mantenir en ús fins a la seva demolició en 1365, ordenada per Pere IV d'Aragó, per evitar que pogués ser utilitzat per les tropes castellanes durant les Guerres de la Unió. Més tard, un terratrèmol a 1748 va fer que el seu estat quedés en ruïnes, tal com ha arribat a l'actualitat.

## Descripció

S'aprecien diferents trams de muralles que delimiten un doble recinte. L'inferior, de planta poligonal irregular, conserva nombroses restes islàmics i forma un antemuro als peus del castell principal. La major part del recinte inferior s'adapta al terreny, i encara es poden veure unes torres de planta rectangular, que es troben bastant danyades, així com alguna defensa inferior prèvia, encara més danyada. El recinte principal és gairebé rectangular i se situa al cim de la muntanya, presentant restes de murs i torres angulars, que semblen de l'època cristiana, manufacturats en calç i cant, destacant al sud una torre avançada amb sageteres. En aquesta zona hi ha un bastió amb dues torres. Al centre, d'aquest recinte alt, es manté les restes d'un gran torrassa, construït amb carreus, que va poder ser la torre de l'Homenatge cristiana.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 3 C.Pérez - Olagüe http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/detalles_bics.asp?IdInmueble=94
* 1 2 http://www.mapaculturaldevalencia.es/fichaarea.html?cnt_id=3921 Arxivat 2012-07-06 a Wayback Machine.
# Carrer de València

El Carrer de València és un carrer de l'Eixample de Barcelona. Travessa el pla de Barcelona de sud-oest a nord-est i discorre pels districtes barcelonins de Sants-Montjuïc, l'Eixample i Sant Martí. Recorda la ciutat de València, conquerida en 1238 per Jaume I.
Apareix com a Carrer K al Pla Cerdà. La seva denominació actual apareix a la proposta de rotulació dels carrers de l'Eixample que va fer Víctor Balaguer i Cirera, i aprovat el 1r de gener de 1900.
Limita al nord amb el Carrer de Mallorca i al sud amb el Carrer d'Aragó, i uneix l'Avinguda Diagonal amb l'Avinguda Meridiana.

## Referències

* ↑ Balaguer, Víctor. Las calles de Barcelona en 1865. Tomo III (en castellà). Lindhardt og Ringhof, 2022-02-25. ISBN 978-87-26-68798-9.
* ↑ «Víctor Balaguer i el nomenclàtor de l'Eixample - Ab Origine Magazine». [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Plànol de la ciutat de Barcelona». [Consulta: 24 octubre 2021].

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona
# Carrer de Santa Maria (Santpedor)

El Carrer de Santa Maria és una via pública de Santpedor (Bages) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Carrer d'habitatges format per cases de dos pisos entre mitgeres construïdes majoritàriament al segle xviii, que conserven elegants portalades amb llindes i escuts. L'estructura estreta del carrer deu esser medieval però els habitatges són ja moderns sobre els fonaments més antics.

## Història

La vila de Santpedor va néixer a redós de l'església de Sant Pere que l'any 1180 tenia documentada ja la seva sagrera. La vila va ésser afavorida pel rei Alfons I al concedir-li una carta de Franqueses l'any 1196 amb mercat setmanal, fira anual, forn i justícia. La vila deuria conèixer un gran creixement a partir del segle xiii, segle en el qual es troben documentats els ravals, els carrers, etc. Al segle xiv deuria fortificar-se com moltes altres viles catalanes i fou aleshores quan el perímetre de les muralles marcà el plànol urbanístic i el creixement de la vila.

## Referències

* 1 2 «Carrer de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 gener 2019].
# Castell d'Aubiri

El Castell d'Aubiri és un edifici de Ceret inventariat com a monument històric.

## Descripció

És un conjunt format per un castell, la capella de Santa Margarita, hivernacles, la casa del jardiner, terrasses i un parc, l'entrada principal i la casa del conserge, tot plegat a dins d'un mur.

## Història

Construït entre el 1893 i el 1904 per l'arquitecte danès Viggo Dorph Petersen, per un encàrrec de l'industrial Jean Bardou, que havia inventat el paper per fer cigars de la marca JOB. L'edifici té diversos elements de l'art nouveau i hi ha tres galeries interconnectades d'un total de 108 metres que tenen molt a veure amb l'arquitectura metàl·lica de principis del segle xx.
El castell va passar de generació en generació de la família Bardou fins al 1973, quan va ser comprat per un industrial que encara el conservava a principis del segle XXI. És un castell ben conservat amb excepció dels hivernacles. Pels elements constructius propis de l'arquitectura de ferro la rajola ha patit danys de l'òxid del ferro.

## Referències

* 1 2 3 «Castell d'Aubiri». Patrimoni. Govern francès. [Consulta: 24 setembre 2018].
* ↑ Jean-Marie Rosenstein et Robert Blanch, Viggo Dorph Petersen : un architecte dans les Pyrénées-Orientales, Nîmes, Mondial Livre, 2013, 312 p. (ISBN 9782953532852)
* ↑ «Château d'Aubiry». les-pyrenees-orientales.com. les-pyrenees-orientales.com. [Consulta: 24 setembre 2018].
# Catedral de Sant Sava

El Temple de Sant Sava (en sèrbi: Храм светог Саве o Hram svetog Save) és el temple ortodox més gran al món, a Belgrad, la capital de Sèrbia.
L'església està dedicada a Sant Sava, considerat fundador de l'Església Ortodoxa Sèrbia i una figura important de la Serbia medieval. Es construeix al municipi de Vračar, en la localització on es creu que les seves restes van ser cremades el 1595 per l'Imperi Otomà.
El 1895 es va construir la societat per iniciar les obres del temple, que van començar el 1984. El 2018 la cúpula de 181 metres, la cripta i l'estructura de l'edifici està acabada, però continuen els treballs de la nau central.
Té una capacitat per a 10.000 persones.

## Referències

* 1 2 3 Casals, David «Catedral de Sant Sava (Belgrad). L'apogeu de la fe als Balcans». Dialogal, 2018 [Consulta: 3 abril 2018]. Arxivat 3 April 2018$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
# Caucas occidental

El Caucas occidental és la regió més a l'oest del Caucas, des de la mar Negra fins a la muntanya Elbrús. Situat a 50 km al nord de la ciutat russa de Sotxi, inclou l'extrem occidental de les muntanyes del Caucas. Està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1999.
Els especialistes de la UNESCO van establir que era l'única àrea muntanyosa d'Europa que no ha experimentat un impacte significatiu de l'activitat humana. El seu hàbitat és excepcionalment variat per la petita grandària de la zona, que hi varia des de les terres baixes fins als cims coberts de glaceres.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Western Caucasus» (en anglès). [Consulta: 17 febrer 2021].
# Catocala elocata

Catocala elocata és una espècie de papallona nocturna de la subfamília Erebinae i la família Erebidae.

## Distribució

Es troba a Europa Central, Europa del Sud, Àfrica del Nord, Anatòlia, Uzbekistan i Kazakhstan.

## Plantes nutrícies

Les larves s'alimenten de pollancres i salzes.

## Subespècies

* Catocala elocata elocata
* Catocala elocata locata Staudinger, [1892] (Uzbekistan)

## Galeria

* Catocala elocata
* Catocala elocata
* Catocala elocata

## Referències

* ↑ «Fauna Europaea» (en anglès). Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 26 març 2016].

## Enllaços externs

* Funetː Catocala elocata Arxivat 2019-07-20 a Wayback Machine. (en)
* Biodiversidad Virtual: Catocala elocata (castellà)
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa: Catocala elocata
# Casa consistorial de sa Pobla

La casa consistorial de sa Pobla, coneguda popularment amb el nom de sa Quartera, fou obrada entre 1812 i 1822 en substitució de l'edifici anterior situat a un lateral de la plaça publica i on, a més, hi havia la cúria del batle i la presó. El nou edifici fou bastit al bell mig de la plaça partint-la en dues, al davant de la façana principal la plaça Major i al darrere la plaça de la Constitució.
Es tracta d'un edifici exempt de tres plantes i una torre de planta quadrada on se situa el rellotge i les seves campanes; les seves línies mestres recorden vagament a una petita església, si bé les abundants obertures exteriors contrasten i alteren aquesta impressió.

## Bibliografia

«Casa Consistorial» (en català). Web municipal. Ajuntament de sa Pobla. Arxivat de l'original el 17 de febrer 2017. [Consulta: 16 febrer 2017].
# Celina Turchi

Celina Maria Turchi Martelli, coneguda simplement com a Celina Turchi (Goiânia, 3 de juliol de 1952), és una epidemiòloga brasilera, graduada en la Universitat Federal de Goiás i investigadora de la Fundació Oswaldo Cruz de Recife. Celina va associar per primera vegada el vincle entre el virus del Zika i la microcefàlia en nadons durant el brot de la primera manifestació de la malaltia a Brasil el 2015. Va ser seleccionada per la revista Nature com una de les deu persones més notables en el camp de la ciència el 2016, i per la revista Time com una de les cent persones més influents de 2017.

## Vida y carrera

Turchi va néixer a l'estat de Goiás. Es va graduar en medicina en la Universitat Federal de Goiás i va obtenir el seu màster en infectologiaen l'Escola d'Higiene i Medicina Tropical de Londres i el seu doctorat en la Universitat de São Paulo. Es va interessar en la investigació de malalties transmeses per mosquits el 1990, quan el dengue es va propagar a Goiânia.
Al 2015 Turchi va ser convocada pel Ministeri de Salut de Brasil per investigar el creixement de casos de microcefàlia en nadons en l'estat de Pernambuco. A l'Institut Aggeu Magalhães de Fiocruz, a Recife, va dirigir el Grup d'Investigació en Epidèmia de Microcefàlia, un equip de treball encarregat de definir les causes de les malformacions. El seu grup va descobrir que el virus del Zika covat en dones embarassades influïa en la falta de desenvolupament cranial del fetus.

## Referències

* ↑ Souza, Wayner Vieira de; Araújo, Thalia Velho Barreto de; Albuquerque, Maria de Fátima P. Militão; Braga, Maria Cynthia; Ximenes, Ricardo Arraes de Alencar; Miranda-Filho, Demócrito de Barros; Bezerra, Luciana Caroline Albuquerque; Dimech, George Santiago; Carvalho, Patrícia Ismael de «Microcephaly in Pernambuco State, Brazil: epidemiological characteristics and evaluation of the diagnostic accuracy of cutoff points for reporting suspected cases» (en anglès). Cadernos de Saúde Pública, 32, 4, 29-04-2016. DOI: 10.1590/0102-311X00017216. ISSN: 0102-311X.
* ↑ «Nature’s 10» (en anglès). Nature, 540, 7634, 22-12-2016, pàg. 507–515. DOI: 10.1038/540507a.
* ↑ «Celina Turchi: The World's 100 Most Influential People». [Consulta: 3 novembre 2017].
* ↑ «GaúchaZH» (en portugués). [Consulta: 3 novembre 2017].
* ↑ «Fiocruz researcher is one of Time's Persons of the Year» (en portugués). Fiocruz [Consulta: 3 novembre 2017].
# Celina (Tennessee)

Celina és una població dels Estats Units a l'estat de Tennessee. Segons el cens del 2000 tenia 1.379 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Celina tenia 1.379 habitants, 645 habitatges, i 383 famílies. La densitat de població era de 440 habitants/km².
Dels 645 habitatges en un 23,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 38% hi vivien parelles casades, en un 16% dones solteres, i en un 40,6% no eren unitats familiars. En el 36,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,12 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,75.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,2% tenia menys de 18 anys, un 7,5% entre 18 i 24, un 26,5% entre 25 i 44, un 25,6% de 45 a 60 i un 19,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.435 $ i la renda mediana per família de 29.732 $. Els homes tenien una renda mediana de 21.494 $ mentre que les dones 15.096 $. La renda per capita de la població era de 12.328 $. Entorn del 20,5% de les famílies i el 28,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Celina». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Celina». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Celina Pereira

Celina Pereira (illa de Boa Vista, 10 de setembre de 1940 - Lisboa, 17 de desembre de 2020) fou una cantant i educadora de Cap Verd.

## Biografia

Va ser mestra d'escola primària a Viseu. Va publicar el seu primer primer disc el 1979 amb el nom de Bobista i el segell Discos Monte Cara de la cantant Bana. El 1986, va enregistrar el seu primer àlbum Força di Cretcheu (Força Amor Meu) que va ser arranjat pel director de música Paulino Vieira i que inclou històries relacionades amb els ritmes de les monges, els jocs i la feina. El 1990, va publicar l'LP Estória, Estória... No Arquipélago das Maravilhas que també va fer Paulino Vieira.
Va començar treballar explicant històries als Estats Units el 1991. Va publicar l'àlbum Nós Tradição (La nostra Tradició) juntament amb l'editor francès Melódie el 1993. Va participar en la recopilació Pensa nisto!.... El disc Harpejos e Gorjejos va ser publicat el 1998 i va cantar en portuguès i crioll. Va treballar amb el director musical Zé Afonso. Va interpretar "Bejo de saudade" de B. Leza, d'estil morna, amb Carlos Zel. Va treballar amb Martinho da Vila en la cançó "Nutridinha (nutridinha sal)" al disc Lusofonia del 2000. "Estória, Estória...", novament enregistrat, va guanyar diversos premis internacionals. Va rebre la medalla al mèrit pel president portuguès Jorge Sampaio el 2003, per la seva feina i la seva tasca educativa i de promoció cultural a Cap Verd.
Va preparar per una edició nova del disc, multilingüe amb versions en portuguès, crioll de Cap Verd, anglès i francès. Les il·lustracions van ser fetes per pintor Moçambiquès Roberto Chichorro. Va preparar una edició de contes basada en la història de l'illa de Boa Vista de Cap Verd. Pereira va rebre el Premi a la Carrera i ho va celebrar en un concert sobre B. Leza el 2014.

## Referències

* ↑ «Celina Pereira». CV Magazine. Arxivat de l'original el 2016-10-23. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ «Celina Pereira». International Yehudi Menuhin Foundation. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ «Celina Pereira is hospitalized in Lisbon». Ocean Press. Arxivat de l'original el 2016-04-24. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ «Celina Pereira».
* ↑ «Celina Pereira celebrates Career Award in concert on B.leza». Lisboa Africana, 03-07-2014. [Consulta: 31 març 2016].

## Enllaços externs

* Celina Pereira a Discogs
* Biografia (portuguès)
* Entrevistes a Celina Pereira
# Cerveza El Águila (equip ciclista)

L'equip Cerveza El Águila va ser un equip ciclista espanyol que competí només el 1962. Estava patrocinat per la marca del mateix nom.

## Principals resultats

* Clàssica als Ports de Guadarrama: Ginés García (1962)
* 1 etapa a la Volta a Catalunya: Ginés García (1962)

### A les grans voltes

* Volta a Espanya
** 0 participacions
* Tour de França
** 0 participacions
* Giro d'Itàlia
** 0 participacions

## Enllaços externs

* Plantilla i resultats a firstcycling.com
* Plantilla a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilla i resultats a cyclebase.nl
# Chang Myon

    En aquest nom coreà, el cognom és Chang.
Chang Myon (28 d'agost de 1899 - 4 de juny de 1966) fou un polític i diplomàtic del Corea del Sud. Segon i setè primer ministre de Corea del Sud (1950-1952, 1960-1961) i el quart Vicepresident de Corea del Sud (1956 - 1960).
Sota el govern japonès, Chang va treballar com a professor; de 1919 a 1921 a l'Escola Catòlica de Teologia de Yongsan Youth i entre 1931-1936 a l'Institut de Comerç de Dongsung. De 1937 a 1944, va ser el director de l'Església Catòlica Hyehwa-dong a la Guarderia Hyehwa, després entre 1936 i desembre de 1945 va ser director de l'Institut de Comerç Dongsung. De 1939 a 1942 també va ser director de l'escola primària Gyesong.

## Enllaços externs

* Chang Myon Memorial Museum Arxivat 2011-07-22 a Wayback Machine. (coreà)
* Chang Myon Arxivat 2012-12-05 at Archive.is (coreà)
* Chang Myon Arxivat 2012-12-16 at Archive.is (coreà)
# Ceràmica vidrada

La terracota vidrada s'obté quan la peça cuita rep una capa vítria feta a partir del vernís de plom, també anomenat marzacotto. Va ser una invenció de la Xina en el segle iii aC, que després els antics romans varen introduir a Europa. La ceràmica vidrada es va utilitzar molt en el modernisme català.

## Procés

Es cobreix l'objecte de terracota amb pols d'òxid de plom i es fica al forn a una temperatura de 750 graus. Com que l'argila de la terracota conté silici, en entrar en contacte amb l'òxid de plom, es fusiona i apareix en tota la superfície una pel·lícula vítria transparent. Si, a més d'aquesta fusió, s'amalgama amb altres òxids, el resultat pot ser de color:
* Groc o marró amb òxid de ferro
* Verd, amb òxid de coure
* Blau, amb òxid de cobalt
* Porpra, amb òxid de manganès
A l'edat mitjana, se'n feia servir també un altre sistema: es mesclava un tipus d'argila de base silícica amb els subproductes del vi (brisa); després es molia finament la mescla i s'hi afegia òxid de plom. La massa que en resultava servia per a cobrir la terracota i acabar-la.

## Característiques

Com que el vernís de plom té un coeficient de dilatació superior a la mateixa terracota, poden aparèixer esquerdes per on s'escola el líquid. Si això passa, es poden desprendre sals verinoses en els aliments continguts. Cap al segle xix, es va descobrir que el vidrat es podia fer sense plom i es va començar a substituir per altres tipus de fundent.

## Vegeu també

* Esmalt.
* Raku.
* Vernís (ceràmica).

## Bibliografia

* FUGA, Antonella. Técnicas y materiales de arte. Editorial Electa, Barcelona 2004. ISBN 84-8156-377-3
* FATÁS, Guillermo y BORRÁS, Gonzalo M. diccionario de términos de arte y arqueología. Guara Editorial. Zaragoza, 1980. ISBN 84-85303-29-6
* Hamer, Frank and Janet. The Potter's Dictionary of Materials and Techniques. A & C Black Publishers, Limited, London, England, Third Edition 1991. ISBN 0-8122-3112-0.

## Vegeu també

* Bescuit.
# Cayetano Saporiti

Cayetano Saporiti (Montevideo, 17 de febrer de 1887 - Montevideo, 1954) fou un futbolista uruguaià de la dècada de 1910.
Fou 51 cops internacional amb la selecció de l'Uruguai amb la que participà a diversos campionats sud-americans. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Montevideo Wanderers durant tota la seva carrera.

## Referències

* ↑ rsssf: Uruguay record international footballers
* ↑ IFFHS record youngest goalkeepers
* ↑ rsssf: Copa América 1916
* ↑ rsssf: Copa América 1917
* ↑ rsssf: Copa América 1919
# Chlorurus atrilunula

Chlorurus atrilunula és una espècie de peix de la família dels escàrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Kenya fins a Sud-àfrica.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
# Cisterna de la Coma del Sordet

La Cisterna de la Coma del Sordet és una obra de Salomó (Tarragonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La cisterna està situada al paratge conegut com la Coma del Sordet a l'oest del terme municipal de Salomó. L'antiga cisterna és de planta rectangular i els murs són de ciment. La coberta és de volta i feta de maons. L'accés es realitza a través d'una porta rectangular a la façana de llevant. La cisterna s'utilitza com a magatzem d'estris del camp.
Prop de la cisterna hi ha un pou de planta rectangular fet de ciment amb coberta de maons a dues vessants i les restes d'un safareig de pedra.

## Referències

* 1 2 «Cisterna de la Coma del Sordet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 agost 2021].
# Cisterna de la Basílica

La Cisterna de la Basílica o, simplement, Cisterna Basílica (grec: Βασιλική Κινστέρνα, Vassilikí Kisterna; turc: Yerebatan Sarnıcı) és la més gran de les 60 construïdes a tot Constantinoble (actual Istanbul) durant l'època romana d'Orient i està molt a prop de Santa Sofia.
Es va construir en pocs mesos, l'any 532, emprant 336 columnes romanes procedents de temples pagans de l'Anatòlia, la majoria d'estil corinti. Ocupa una àrea de 9.800 m² i té 8 metres d'alçada amb una capacitat de 30 milions de litres. Es va utilitzar fins al segle xiv com a cisterna d'aigua i a mitjans del segle xix va ser restaurada després de ser usada com a magatzem de fusta. Es va haver de construir per eliminar la vulnerabilitat que significava la destrucció durant els setges de l'aqüeducte de Valent.
Tot fent una passejada relaxant amb música clàssica i il·luminacions acurades s'arriba al fons on hi ha els famosos dos caps de meduses, una al revés i l'altra de costat, sobre les quals reposen dues columnes.
Es coneix així per la seva ubicació sota l'Estoa Basílica de Constantinoble. El seu nom en turc vol dir 'cisterna subterrània'.

## Referències

* ↑ Gayà, C. «Istanbul en 48 hores». El Periódico de Catalunya, 15 agost 2009. [Consulta: 21 abril 2023].
* ↑ Farré, N. «Espiritualitat matèrica i tardana». El Periódico de Catalunya, 24 maig 2016. [Consulta: 21 abril 2023].
* ↑ Ruiz-Domènec, Hernández de la Fuente i García, 2022, p. 34.
* ↑ https://www.dailysabah.com/history/2018/04/27/theodosius-cistern-a-witness-to-istanbuls-long-history

## Bibliografia

* Ruiz-Domènec, J. E.; Hernández de la Fuente, D.; García, J. C. «Byzantium: De erfenis van het Romeinse Rijk» (en neerlandès). National Geographic, 2022.
* Aleksandr Kajdan (ed.), The Oxford Dictionary of Byzantium, 3 vols., Oxford University Press, 1991 (ISBN 0-19-504652-8), s. v. Constantinople, Monuments of : Cisterns, vol. 1, 518-519 ;
* Müller-Wiener, Wolfgang. Bildlexikon Zur Topographie Istanbuls: Byzantion, Konstantinupolis, Istanbul Bis Zoom Beginn D. 17 Jh (en alemany). Tübingen: Wasmuth, 1977, p. 280-281. ISBN 3-8030-1022-5.
* Handbook of Applied Hydraulics (en anglès). LCCN 67-25809.

## Vegeu també

* Cisterna de Filoxè
* Llista de cisternes romanes
* Aqüeductes de Roma