OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Formatge de pasta tova amb pell rentada

El formatge de pasta tova amb pell rentada (o escorça rentada) és una gran família de formatges amb diferents tècniques de fabricació. El seu nom prové de les característiques reològiques de la pasta i per la rentada de la superfície (anomenada escorça o pell) durant la seva maduració.
Els formatges de pasta tova són aquells que la massa no es premsa en el motlle, de curta maduració i que han patit com a mínim la fermentació làctica de la lactosa de la llet. Per definició, són tendres, humits, poc salats, cremosos i la majoria untuosos i, fins i tot, untables. En aquest cas, els de pell rentada, se'ls hi va fregant l'escorça, durant la seva curta maduració, amb una salmorra lleugera i llevats que els donen una coloració ataronjada i una olor amoniacal intensa. Són formatges que s'elaboren principalment a França i Itàlia, com ara els pont-l'évêque, livarot, époisses, munster, vacherin, taleggio o robbiola, però també s'elaboren a altres llocs, com ara el Tou dels Til·lers (de Sort, al Pallars Sobirà), el Niolo cors, el Rodoric belga o el Kénogami quebequès. Tenen un sabor i aroma intensos que no deixen indiferent. Es consumeixen sols, al final dels àpats, amb torrades o pa integral, fruites dolços i vins blancs abocats o dolços, servits ben freds.

## Vegeu també

* Formatge de pasta tova amb escorça florida
# Formatge de pasta premsada

Els formatges de pasta premsada o formatges de pasta dura tenen en comú una pasta molt ferma, de consistència que va des de suau i fàcil de tallar fins a aspra i granulada. Per als formatges de pasta dura, un cop esmicolada la massa, es realitza una cocció lenta entre 40° i 50 °C, amb agitació de la massa a fi d'aconseguir una millor eliminació del sèrum. Després del premsatge, aquests formatges es comprimeixen en premses especials, per tal d'eliminar-ne el sèrum lacti.
Alguns dels formatges de pasta dura més comuns són: a Europa Central l'Emmental (Suïssa) o el formatge alpí (Alpkäse, Hartkäse), a Suïssa també el gruyère o Gruyerze, a Itàlia el grana, el parmesà, el provolone, el pecorino i el caciocavallo, a Espanya el manxego, a Anglaterra el cheddar i el cheshire, al Nord d'Europa l'Herrgardsost (Suècia), el jarlsberg (Noruega) l'havarti (Dinamarca), i el gouda (Països Baixos), als Balcans i Turquia el kaixkaval o katxkaval (cașcaval, кашкавал, kaşkaval, качкаваљ, kačkavalj o kaçkavalli), a Grècia el graviera, kefalotiri i kefalograviera, i a Amèrica el cheddar.
La formació de forats per la fermentació de l'àcid propiònic és típica d'alguns formatges de pasta dura, com l'Emmental o el Gruyère. Altres formatges de pasta dura, com el Parmesà o el Sbrinz amb grànul petit i reescalfament, no mostren formació de forats o aquests són molt petits. Al contrari, es distingeixen per una consistència especialment ferma, fins i tot dura, i per una textura granulada. Les altres dues famílies es distingeixen per un tractament especial de la quallada.
En el Chedar i els seus «parents» es deixa condensar el grànul després de la seva separació del sèrum, es torna a acidificar, es trosseja després la pasta quallada, s'assaonen els trossos, es modela i es cura. Els formatges d'aquesta família poden caracteritzar-se com a «formatges acidificats i assaonats en quallada». Els formatges de pasta cuita i pastada passen per un estadi de separació del sèrum, coagulació del grànul, acidificat i fragmentació de la pasta de quallada. La pasta esmicolada és cuita amb aigua calenta i després pastada, als formatges filats, a més és filada, modelada, assaonada i curada.
Hi ha dues subfamílies:
* formatge de pasta premsada cuita
* formatge de pasta premsada no cuita
# Foxita

La foxita és un mineral de la classe dels fosfats. El nom de "foxita" reflecteix el fet que el mineral conté grups fosfat i oxalat.

## Característiques

La foxita és un fosfat de fórmula química (NH₄)₂Mg₂(C₂O₄)(PO₃OH)₂(H₂O)₄. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2018, sent publicada per primera vegada el 2019. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.
Els exemplars que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb els números de catàleg: 66697, 66698, 66699 i 66700.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Rowley, situada a Theba, dins el districte miner de Painted Rock, al comtat de Maricopa (Arizona, Estats Units). També ha estat descrita a Petrogale Cave, al comtat de Dundas (Austràlia Occidental, Austràlia). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Phoxite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juliol 2021].
# Foxwoods Resort Casino

Foxwoods Resort Casino és un complex de sis casinos a Ledyard, Connecticut, dintre de la reserva índia de la tribu dels Mashantucket Pequot. Els casinos tenen més de 380 taules de joc i més de 6.300 màquines escurabutxaques, a part de diferents restaurants i de 2.266 habitacions. Actualment és el segon casino més gran dels EUA, després del WinStar World Casino, a Oklahoma.

## Història

Foxwoods va ser fundat el 1986 com a sala de Bingo. No va ser fins al 1992 en què la tribu dels Mashantucket Pequot va afegir taules de joc i posteriorment, el 1993, va afegir les màquines escurabutxaques. El casino va ser completat el 1996 i un any després la Grand Pequot Tower va ser oberta pels negocis.

## Enllaços externs

* Pàgina web del Foxwoods Resort Casino
# Frontera entre els Estats Units i Micronèsia

La frontera entre els Estats Units i Micronèsia es completament marítima i es troba al nord de l'oceà Pacífic dins l'arxipèlag de Micronèsia al nivell de Guam.
L'agost de 2014 es va formalitzar un tractat amb una línia de demarcació sobre 16 punts:
* Punt 1 :13°05'51.5"N, 141°13'07.5"E
* Punt 2 :12°55'00.6"N, 141°20'49.9"E
* Punt 3 :12°33'14.0"N, 141°39'56.5"E
* Punt 4 :11°37'33.8"N, 142°28'23.2"E
* Punt 5 :11°10'41.6"N, 142°51'38.2"E
* Punt 6 :10°57'54.8"N, 143°02'39.7"E
* Punt 7 :10°57'14.3"N, 143°28'21.4"E
* Punt 8 :11°08'29.1"N, 144°29'55.2"E
* Punt 9 :11°13'19.3"N, 144°56'45.7"E
* Punt 10 :11°17'36.6"N, 145°23'45.1"E
* Punt 11 :11°22'08.6"N, 145°52'47.4"E
* Punt 12 :11°28'05.6"N, 146°31'35.8"E
* Punt 13 :11°31'12.0"N, 146°52'07.4"E
* Punt 14 :11°33'58.8"N, 147°11'37.9"E
* Punt 15 :11°36'51.1"N, 147°44'32.6"E
* Punt 16 :11°38'03.3"N, 147°44'32.6"E

## Referències

* 1 2 PDF Treaty between the Government of the United States of America and the Government of the Federated States of Micronesia on the Delimitation of a Maritime Boundaries
# Frontera entre el Turkmenistan i el Kazakhstan

La frontera entre el Turkmenistan i el Kazakhstan és una frontera que s'estén 379 kilòmetres en sentit est-oest en una corba que voreja la depressió Garabogazköl, separant el nord-est del Turkmenistan (província de Balkan) del sud-oest del Kazakhstan (província de Manguistau). A partir del litoral est de la mar Càspia, es dirigeix vers l'est fins al trifini entre el Kazakhstan, el Turkmenistan i l'Uzbekistan.
El Kazakhstan té una llarga història de dominació de l'Imperi Rus des del segle xvii. Després de la revolució soviètica va formar part de la URSS com a part del Turquestan. Fou l'última de les repúbliques en separar-se de la URSS. Per la seva banda, el Turkmenistan fou dominada pels russos des de 1869 i de la Unió Soviètica fins que es va independitzar el 1990.

## Referències

* ↑ «Turkmenistan». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Fred M. Shelley Nation Shapes: The Story Behind the World's Borders, p. 511
* ↑ Turkmenistan and Kazakhstan to be connected by boundary automobile road, Ambaixada de Turkmenistan a Belarus
# Freguesia de Jacarepaguá

Freguesia de Jacarepaguá és un barri de la Zona Oest del municipi de Rio de Janeiro. Limita amb Tanque al nord; Pichincha a l'oest; Cidade de Deus, Gardênia Azul, i Jacarepaguá al sud-oest; Anil al sud, i amb la Floresta da Tijuca a l'est, sent oficialment part d'Água Santa ja a la Zona Nord. En les últimes dades la seva renda mitjana era la 23 millor de Rio entre 160 barris avaluats, sent considerat alt.
Es fa servir el nom de "Freguesia de Jacarepaguá" per a diferenciar-lo del barri homònim a l'Illa del Governador, Zona Nord de Rio de Janeiro, però encara és conegut popularment com a Freguesia.

## Història

Va ser la primera freguesia de la regió de la Baixada de Jacarepaguá i així, la primera en la llavors zona rural del municipi (actual Zona Oest, havent estat fundada el 1661). El seu nom actual ve de l'antiga denominació, Freguesia de Nossa Senyora da Loreto i Santo Antônio de Jacarepagua. Té una superfície de 1.039,61 hectàrees i, el 2000, la seva població estimada era de 54.010 habitants; el 2010 va passar a 70.511 habitants.

## Estructura

Constituït barri independent el 1981 (fins llavors, formava part del barri de Jacarepaguá), avui és un barri amb comerç en franc desenvolupament. Representa el segon pol econòmic de Jacarepaguá (després de Taquara).
És un barri tranquil, on es pot caminar pels carrers a qualsevol hora del dia. La policia de les rodalies va ser reforçat a conseqüència de la instal·lació de la UPP en la Cidade de Deus. Existeix només una petita comunitat al final del Carrer Tirol, on no hi ha enfrontaments armats com en altres llocs de Rio.
Té una reserva ecològica, el Bosc da Freguesia, lloc tranquil i arbrat òptim per a fer caminades a la naturalesa.

## Referències

* ↑ «Bairros do Rio» (en portuguès). [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «Estabelece a denominação, a codificação e a delimitação dos bairros da Cidade do Rio de Janeiro» (en portuguès). Decreto nº 3.158, de 23 de julho de 1981: Prefeitura do Rio de Janeiro - Secretaria Municipal de Urbanismo. [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «IDH dos bairros da cidade do Rio de Janeiro - WikiRio» (en portuguès). www.wikirio.com.br. [Consulta: 28 octubre 2020].
* ↑ «IDS RIO BAIRROS 2000» (en portuguès). [Consulta: 28 octubre 2020].
* ↑ «Parque Freguesia». Arxivat de l'original el 2014-01-08. [Consulta: 22 novembre 2020].

## Bibliografia

* Coarcy, Vivaldo. Itatiaia. Memória da Cidade do Rio de Janeiro (en portuguès), 1988, p. 401. ISBN 85-319-0221-5.
# Fugir de l'infern

Fugir de l'infern (originalment en anglès, Escaping Eritrea) és un documental anglès del 2021 produït i dirigit per Evan Williams. Els coproductors són Daffodil Altan, Priyanka Boghani, Daniel Edge, Max Green, Erika Howard, Michelle Mizner i Evan Williams. Les imatges reals van ser gravades per Michael, que també va ser un refugiat d'Eritrea traslladat a Europa. Va posar la càmera a la butxaca d'una jaqueta amb un forat i va començar a filmar el que passava al seu voltant.
El documental està basat en la crisi dels refugiats que es va produir entre el 2015 i el 2016 a tot el Mediterrani, on grans grups de migrants van arribar a Europa des d'Eritrea. Els productors van necessitar cinc anys d'investigació i el documental també inclou algunes imatges documentades en secret dins d'una presó. Es va estrenar per televisió el 4 de maig de 2021 a la cadena estatunidenca PBS a través del programa Frontline i posteriorment es va emetre a Channel 4 al Regne Unit. La versió doblada al català es va estrenar el 5 de desembre de 2021 al programa 30 minuts de TV3.

## Intervencions

* Isaias Afewerki - president d'Eritrea (imatges d'arxiu)
* Priyanka Boghani - reportera
* Sarah Childress - reportera
* Yemane Gebreab - assessor del president d'Eritrea (imatges d'arxiu)
* Sheila B. Keetharuth - antiga relatora especial de l'ONU sobre els drets humans a Eritrea
* Sophie Okonedo - narradora (veu)
* Mike Smith - president de la Comissió d'Investigació sobre els Drets Humans a Eritrea (imatges d'arxiu)
* Hanna Petros Solomon - refugiada i activista eritrea
* Evan Williams - reporter
* Judy Woodruff
* Katie Worth - reportera

## Referències

* ↑ Singh, Anita. «Undercover in Africa's Secret State: Dispatches, review: this report on Eritrea was truly brave journalism». The Telegraph, 16-06-2021. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ Taddonio, Patrice. «'I Didn't Lose Hope': Meet a Man Who Risked His Life to Secretly Film Inside One of Eritrea's Brutal Prisons». FRONTLINE, 04-05-2021. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ «Escaping Eritrea: FRONTLINE», 04-05-2021. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ Petros, Michael. «Reflections on the documentary 'Escaping Eritrea'». One Day Seyoum, 02-06-2021. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ Boghani, Priyanka. «'Escaping Eritrea' Filmmaker Evan Williams Describes 'Phenomenal Sacrifice' of Eritreans Sneaking Footage Out of Country». FRONTLINE, 04-05-2021. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ «Escaping Eritrea». FRONTLINE. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ «Escaping Eritrea». pbsinternational.org. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ ««30 minuts» entra a Eritrea, un dels estats més hermètics de l’Àfrica». Diari de Girona, 05-12-2021 [Consulta: 28 març 2022].
# Fugida a Egipte

La fugida a Egipte és un relat contingut a l'Evangeli segons Mateu. Després de la visita dels Reis Mags, un àngel s'apareix en somnis a Josep de Natzaret i li comunica que el rei Herodes el Gran vol matar tots els infants per por que aparegui el Messies anunciat a la profecia i el tregui del poder. Llavors la seva parella, Maria, marxa a Egipte amb el seu fill per evitar la massacre dels innocents. Només a la mort del rei tornen a Palestina.
El relat no té base històrica demostrada i no apareix a la resta d'evangelis canònics. La fugida, però, va esdevenir un tema comú en l'art cristià (especialment a l'escola flamenca) i autors medievals narren els primers miracles de Jesús infant a Egipte a les seves obres literàries (com el creixement de palmeres i blat enmig del desert o el guariment de caminants).

## Referències

* ↑ Mt 2,13-23

## Vegeu també

* Els sants innocents
# Genyatremus luteus

Genyatremus luteus és una espècie de peix pertanyent a la família dels hemúlids i l'única del gènere Genyatremus.

## Descripció

* Pot arribar a fer 37 cm de llargària màxima (normalment, en fa 25) i 800 g de pes.
* 13 espines i 12-12 radis tous a l'aleta dorsal i 3 espines i 11 radis tous a l'anal.

## Alimentació

Menja crustacis.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigua salabrosa, demersal i de clima tropical que viu fins als 40 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental: des de Colòmbia fins al Brasil.

## Ús comercial

Es comercialitza fresc.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Cervigón, F., 1993. Los peces marinos de Venezuela. Volum 2. Fundación Científica Los Roques, Caracas, Veneçuela. 497 p.
* ↑ Cervigón, F., R. Cipriani, W. Fischer, L. Garibaldi, M. Hendrickx, A.J. Lemus, R. Márquez, J.M. Poutiers, G. Robaina i B. Rodríguez, 1992. Fichas FAO de identificación de especies para los fines de la pesca. Guía de campo de las especies comerciales marinas y de aguas salobres de la costa septentrional de Sur América. FAO, Roma. 513 p. Preparado con el financiamiento de la Comisión de Comunidades Europeas y de NORAD.
* 1 2 Courtenay, W.R. i H.F. Sahlman, 1978. Pomadasyidae. A: W. Fischer (ed.). FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Central Atlantic (Fishing Area 31), Vol. 4. FAO, Roma.
* ↑ Cervigón, F., 1993.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Genyomyrus

El Genyomyrus donnyi (del grec geny, -yos, cara, -mandíbula; myros, mascle de murènid) és una espècie monotípica de «peix elefant» en la família mormyridae. Té una petita àrea de distribució al centre del riu Congo.

## Morfologia

Respecte a la seva morfologia, pot aconseguir una grandària de 45 cm.
De la mateixa manera que la resta de gèneres de la seva família posseeixen un cerebel (o mormyrocerebellum) de gran mida i un cervell de mida proporcional al cos comparable al dels humans, relacionat probablement amb la interpretació de senyals bioeléctriques.
Els canals semicirculars de l'oïda interna tenen una estructura inusual i estan relacionats amb la presència d'una bufeta plena de gas completament separada de la bufeta natatoria.

## Estat de conservació

Respecte a l'estat de conservació es pot indicar que d'acord amb la UICN, la majoria de les espècies d'aquest gènere poden catalogar-se en la categoria de «risc mínim (LC o LR/lc)».

## Filogènia

| Mormyroidea | Mormyridae  Mormyrinae  Campylomormyrus Gnathonemus Genyomyrus Marcusenius Hyperopisus Brevimyrus Hippopotamyrus Pollimyrus Stomatorhinus Boulengeromyrus Ivindomyrus Paramormyrops Mormyrus Brienomyrus Isichthys Mormyrops Myomyrus  Petrocephalinae  Petrocephalus  Gymnarchidae |

## Referències

* ↑ Banaescu, 1990.
* ↑ Nelson, 2006.
* ↑ Helfman, 2009.
* ↑ Greenwood, 1998, p. 84.
* ↑ Llista Vermella de la UICN

## Bibliografia

* Banaescu, Petru. Zoogeography of Fresh Waters (en anglès). 1. Wiesbaden: Seite 63, AULA, 1990. ISBN 978-38-9104-480-1.
* Greenwood, P.H.; Wilson, M.V. Encyclopedia of Fishes (en anglès). San Diego: Academic Press, 1998. ISBN 978-01-2547-665-5.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Nelson, Joseph S. Fishes of the world (en anglès). Hoboken, NY: John Wiley and Sons, 2006, p. 601. ISBN 978-04-7125-031-9.
* Stiassny, Melanie; Teugels, Guy; Hopkins, Carl D. The Fresh and Brackish Water Fishes of Lower Guinea, West-Central Africa, (en anglès). 1. ISBN 9789074752206.
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Genyomyrus
# George Cayley

George Cayley, nascut el 27 de desembre de 1773 a Scarborough, Yorkshire (Anglaterra) i mort el 15 de desembre de 1857, fou un enginyer anglès molt prolífic que es dedicà a l'estudi de la locomoció aèria des d'una perspectiva científica.
El 1796 va dissenyar una espècie d'helicòpter i el 1799, Cayley va realitzar un dels descobriments més importants en la història de l'aviació en entendre que l'aire que flueix per sobre d'una ala fixa i corbada genera una força cap amunt que fa que l'ala s'elevi i se sustenti, definint, per primer cop, els principis de la mecànica de vol i la relació entre pes, sustentació, resistència i empenta. Cayley també va preconitzar l'ús de les hèlixs, les ales fixes i els motors d'explosió, que havia inventat Niepce en la construcció d'aeronaus. El 1816 va estudiar la possibilitat d'utilitzar un dirigible per a viatges aeris de llarga distància preveient la construcció de dirigibles rígids.
L'any 1804, Cayley construeix el que es considera el primer aparell volador rígid de la història, un planador d'ala fixa d'1,5 metres. A poc a poc va anar augmentant la mida i el pes que podia carregar fins que el 1853 construeix i prova el Glider Nº3, la primera nau voladora més pesada que l'aire, un planador que va volar una distància d'uns 457 metres abans de estavellar-se contra el terra i a bord del qual volava el xofer de Sir Cayley.
Molts consideren George Cayley com el primer científic vertader en la història de l'aviació. Al llarg de la seva vida va dissenyar nombrosos models de planadors amb els quals ell mateix realitzà assaigs.

## Referències

* ↑ Withington, Thomas. Historia de la aviación (en castellà). Parragon Books, Ltd., 2007, p. 32. ISBN 9781405489515.
* 1 2 Jackson, Robert. La enciclopedia de la aviación (en castellà). Madrid: Edimat Libros, S.A., 2014, p. 130. ISBN 9788497941983.
* ↑ Anderson, Jr, John D. A History of Aerodynamics. Cambridge University Press, 1999, p. 28. ISBN 1139935992.
* ↑ Friedman, Raymond. A History of Jet Propulsion, Including Rockets (en anglès). Xlibris Corporation, 2010, p.116. ISBN 1450065899.

## Enllaços externs

* 2007 Biografia de Sir George Cayley Arxivat 2010-12-30 a Wayback Machine. (anglès)
* http://www.flyingmachines.org/cayl.html (anglès)
* George Cayley - Mechanich's Magazine - 1852 (anglès)
# George Catlin

George Catlin (26 de juliol de 1796 – 23 de desembre de 1872), pintor estatunidenc que es va especialitzar en retrats de nadius americans dels Estats Units en el Vell Oest.
A més va ser escriptor i viatger. Després d'un temps breu com advocat, va produir dos importants col·leccions de pintures d'indis americans, i va publicar una sèrie de llibres sobre els seus viatges entre els pobles nadius d'Amèrica del Nord, Centreamèrica i Sud-amèrica. El seu interès per la 'raça en extinció' d'Amèrica es va iniciar per la visita d'una delegació índia a Filadèlfia. Açò va motivar la seva dedicació a la recollida de l'aparença i costums dels pobles nadius d'Amèrica.
Va començar el seu viatge el 1830, acompanyant al General William Clark en una missió diplomàtica en territori nadiu al llarg de l'alt riu Mississipi. Dos anys més tard va remuntar uns 3000 quilòmetres al llarg del riu Missouri fins a Fort Union, on va passar algunes setmanes entre pobles indígenes que gairebé mai no havien contactat amb la civilització europea. Aquí va produir els retrats més vívids i penetrants de la seva carrera. Posteriors viatges al llarg dels rius Arkansas, Red i Mississipi, així com visites a Florida i als Grans Llacs van donar com a resultat més de 500 pintures i una substancial col·lecció d'objectes.
El 1837 va muntar la primera exposició de la seva 'Galeria Índia', va publicar el seu primer catàleg i va començar a donar conferències, les quals estaven dedicades a les seves experiències entre els indis americans. A partir de llavors va dedicar la seva vida a vendre la seva col·lecció de pintura índia al govern. Quan el Congrés va rebutjar la seva petició inicial, es va emportar la seva Galeria Índia fora del país, i el 1840 va començar una gira europea a Londres.
El 1841 va publicar Conductes, Costums i Circumstàncies dels Indis Nord-americans, en dos toms, amb prop de 300 il·lustracions. Tres anys més tard va publicar 25 làmines, titulades Carpeta Índia Nord-americana de Catlin i, el 1848, Vuit Anys de Viatges i Residència a Europa. De 1852 a 1857 va viatjar per Amèrica del Sud i Amèrica Central, i després va tornar per a continuar l'exploració del Llunyà Oest. El registre d'aquests últims anys es recull en Últims passejos entre els indis de les Muntanyes Rocoses i els Andes (1868) i en La meva vida entre els Indis (ed. by N. G. Humphreys, 1909). Dels seus 470 retrats d'escenes natives, la major part constitueix la Catlin Gallery del National Museum, a Washington DC; hi ha uns 700 esbossos al Museu Americà d'Història Natural, a Nova York.