OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de Sant Sadurní de l'Heura

Església de Sant Sadurní de l'Heura és un edifici del municipi de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura (Baix Empordà). Té dins del seu terme l'ermita de Sant Joan de Salelles, que tenia sagrera el 1018. L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església parroquial de Sant Sadurní de l'Heura és una construcció de grans dimensions, d'una nau amb capelles laterals de diferents alçades. Els murs lateral presenten contraforts i les capelles tenen coberta de teula a una vessant, mentre que la nau és coberta a dues vessants. A la façana principal, orientada a migdia, hi ha la portada, amb obertura d'arc rebaixat i pilastres a banda i banda amb motllures en relleu a la part superior, cobrades i coronades per semiesferes sobre pinacles. A la part superior d'aquest conjunt hi ha una fornícula d'arc de mig punt decorada amb relleus i, més amunt encara, una rosassa motllurada. La façana es corona amb cornisa mixtilínia.
A la banda de ponent de la façana s'alça un campanar de base quadrada, un altre campanar anomenat el «campanar vell», també de base quadrada, que queda integrat al parament est de la nau; conserva restes d'espitlleres i dels arcs originals, actualment tapiats, ja que els arcs de mig punt que presenta i la coberta de pavelló són d'època posterior. Hom creu que aquest campanar va formar part de les defenses del desaparegut castell de Sant Sadurní. Així es considera tenint en compte les dues sageteres que presenta, l'emmerletat, la seva notable altura i la seva fermesa constructiva. A la cara de llevant s'endevinen les arcades romàniques que s'obrien al pis superior. La resta d'elements antics es troben totalment tapats per l'arrebossat.

## Història

Hi ha documentació relativa a l'església de Sant Sadurní des del 978, encara que l'edifici actual és obra en la seva major part entre els anys 1773 i 1777. Del període romànic conserva l'antic campanar, anomenat "campanar vell", que ha estat objecte en diverses ocasions d'obres de remodelació. Les espitlleres conservades posen de manifest la seva utilització amb finalitat defensiva.

## Galeria

* El campanar vell
* Porta de la façana
* L'església és l'edifici més gran en el poble

## Vegeu també

* Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà

## Referències

* 1 2 3 «Església de Sant Sadurní de l'Heura». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Església de Sant Salvador de Torroella

Sant Salvador de Torroella és una església del municipi de Navars (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Salvador de Torroella és una construcció de planta i d'estructura força irregular degut a les diferents etapes constructives i per l'especial annexió amb la veïna casa. La façana orientada a ponent amb una porta de mig punt amb grans carreus i un òcul, està endinsada dins la veïna edificació. El campanar de planta rectangular i massisses proporcions s'aixecà a llevant, coronat per una balustrada. L'església s'eixamplà amb una gran capella a migdia, a manera de transsepte, amb una coberta de doble vessant, igual que la resta de coberta de l'església, però perpendicular a aquesta.

## Història

L'església de Sant Salvador de Torroella és l'església parroquial de l'indret d'aquest nom i de Palà (topònim esmentat ja l'any 996) Aquest territori estava sota la jurisdicció dels Ducs de Cardona. L'actual església és una construcció del s.XVII (1628 i 1643 són dates d'algunes de les llindes) dins un estil poc definit de transició entre el Renaixement i el Barroc Rural.

## Referències

* 1 2 «Sant Salvador de Torroella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 desembre 2015].
# Església de Sant Sebastià

«Església de Sant Sebastià» té aquests significats:
* Església de Sant Sebastià (català) o San Sebastiano (italià)
* Sant Sebastià del Bedorc, església al nucli del Bedorc al terme municipal de Piera (Anoia)
* Església parroquial de Sant Sebastià (Castellfabib), temple religiós sota l'advocació de Sant Sebastià en el llogaret de Mas de Jacinto, terme municipal de Castellfabib
* Sant Sebastià de Guàrdia de Noguera, església del terme municipal de Castell de Mur
* Sant Sebastià de Molins, església parroquial de Pont de Molins (Alt Empordà)
* Església de Sant Sebastià de Molló, església parroquial al nucli de Molló Patrimoni Arquitectònic
* Església de Sant Sebastià de Montmajor, església parroquial a l'extrem sud-est de la vall de Gallifa
* Església de Sant Sebastià (Sant Andreu de Llavaneres), església de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme)
* Sant Sebastià d'Ordal
* Sant Sebastià de Corçà
* Sant Sebastià de la Selva de Mar
# Fabrizio Bartaletti

Fabrizio Bartaletti (1951, Livorno) és, des del 1985, professor associat de geografia urbana a la Facultat d'Humanitats de la Universitat de Gènova. És autor de la segona meitat de la investigació sobre les petites ciutats italianes i el consum d'espai. Als anys 80 ha continuat estudiant qüestions més generals de la geografia de ciutats i pobles, i ha publicat dos llibres sobre el tema (Compendi de geografia urbana, 1986 i Ciutat i Territori, 2003). S'ha dedicat especialment al problema de la definició i delimitació de les àrees metropolitanes a Itàlia, amb diferents aportacions i un llibre amb una contribució important i recent (La xarxa urbana a Itàlia, 2006). Des dels principis dels anys 80, ha conreat una segona línia d'investigació, la geografia del turisme, amb una especial referència als Alps i a les muntanyes italianes, i ha publicat un llibre sobre el turisme als Alps italians (Els grans centres turístics en el desenvolupament dels Alps italians, 1994), i nombrosos articles en diverses revistes inclosos tres informes sobre el turisme italià (ISTAT-ENIT) i la coordinació, en nom del Touring Club Italiano, del primer informe sobre el turisme de muntanya a Itàlia (2002). Des de finals dels 90 es va dedicar en gran part a estudis i investigacions sobre els Alps, publicant un llibre sobre el tema (La geografia i la cultura dels Alps, 2004) i tenint cura de l'edició italiana del llibre Die Alpen de Werner Bätzing (2005). Des de desembre del 2004, és membre d'una comissió sobre les zones urbanes i rurals, amb seu a Roma. També és «membre dels centres de recerca CRUI (Desenvolupament Urbà i Tecnologia Ecològica) i CERIST (Innovació i Desenvolupament de Turisme) de la Universitat de Gènova.

## Enllaços externs

* http://www.persee.fr/web/revues/home/prescript/article/rga_0035-1121_1995_num_83_1_3795_t1_0135_0000_2 (francès)
* http://alpsknowhow.cipra.org/background_topics/alps_and_tourism/pdfs/Bartaletti_2002.pdf Arxivat 2010-08-14 a Wayback Machine. (italià)
* http://www.lettere2.unige.it/disam/Disam/dati/docenti/Bartaletti.html Arxivat 2008-12-08 a Wayback Machine. (italià)
* http://books.google.it/books?id=GYk4vM9Uk44C&printsec=frontcover&dq=fabrizio+bartaletti&source=bl&ots=k9Zy- (italià)
# Fabritzita

La fabritzita és un mineral de la classe dels sulfats.

## Característiques

La fabritzita és un sulfat de fórmula química Zn₉(SO₄)₂(OH)$_{12}$Cl₂·6H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2022, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema trigonal. És una espècie estretament relacionada amb la gordaïta. També és molt propera a ser l'anàleg amb Zn9 de la tzeferisita, també descoberta a Làurion, (also known from the Lavrion area), però té menys aigua i una simetria una mica més baixa.
Les tres mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural de Viena (Àustria), amb el número de catàleg: o 356..

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Hilarion, una de les mines de Kamariza situades a la localitat d'Agios Konstantinos, al districte miner de Làurion (Àtica Oriental, Grècia). També ha estat descrita a la mina Damianos, una de les mines de la localitat de Dimoliaki, també al districte miner de Làurion. Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Fabritzite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 març 2023].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 71». European Journal of Mineralogy, 35, 1, 06-02-2023, pàg. 75–79. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-75-2023 [Consulta: 5 març 2023].
# Yayo Herrero López

Yayo Herrero López (Madrid, 1965) és una antropòloga, enginyera, professora i activista ecofeminista espanyola. És una de les investigadores més influents en l'àmbit ecofeminista i ecosocialista a nivell europeu.
Herrero és llicenciada en Antropologia Social i Cultural, Enginyera Tècnica Agrícola, diplomada en Educació social i DEA en Ciències de l'Educació. Ha estat coordinadora estatal d'Ecologistes en Acció i ha participat en nombroses iniciatives socials sobre promoció dels Drets Humans i ecologia social. Actualment és professora de la Universitat Nacional d'Educació a Distància i directora general de la Fundación Hogar del Empleado (FUHEM), una entitat que promou la justícia social, la profundització de la democràcia i la sostenibilitat ambiental mitjançant l'educació i el treball en temes ecosocials. Col·labora amb diversos mitjans de comunicació com eldiario.es.
La recerca de Yayo Herrero se centra en la crisi ecològica derivada del model de desenvolupament i producció capitalista. En aquest sentit, sosté que el propi capitalisme no pot existir sense que existeixi creixement econòmic, però que en un món físic que té límits, un creixement indefinit és impossible. A més, sosté que en aquest model econòmic prevalen els treballs superflus, mentre que els treballs que fan possible el manteniment de la vida humana, com la producció agrícola o el treball reproductiu, estan completament precaritzats o directament exclosos de tota remuneració. Herrero proposa una transició cap a un model econòmic diferent, que tingui en compte la inclusió social de totes les persones i sigui compatible amb la capacitat de regeneració de la naturalesa.

## Publicacions

* Canvi Climàtic. Amb González Reyes, Maríai Páramo Pino, Berta. Madrid: Distrifer Libros SL, 2019. ISBN 978-84-120150-3-4.
* Drets Humans. Amb Demano, Luis. Albuixech: Litera Libros, 2022. ISBN 978-84-125171-3-2.
* Imaginar i dissenyar futurs desitjables davant del relat del col·lapse. Conversa amb José Luis de Vicente. La Pública, nº1, 2022, pp. 8-16. ISBN 978-84-09-42050-6.

## Referències

* ↑ Cerrillo, Antonio «Las ocho mujeres más influyentes en la protección del medio ambiente en España» (en castellà). La Vanguardia, 25-05-2016.
* ↑ «Máster en Agricultura Ecológica - Profesorado» (en castellà). Universitat de Barcelona. Arxivat de l'original el 17 gener 2022. [Consulta: 4 gener 2024].
* ↑ (castellà) Cambio en la Dirección General de FUHEM. 2012.
* ↑ (castellà) Eldiario.es. Autores – Yayo Herrero.
* ↑ (castellà) Herrero, Yayo (2016). Ecologismo: una cuestión de límites. Arxivat 2017-08-25 a Wayback Machine. Encrucijadas. Revista crítica de Ciencias Sociales.
* ↑ (castellà) Herrero, Yayo (2014). Producir y trabajar para mantener la vida humana. Viento Sur.
* ↑ (castellà) Herrero, Yayo. (2013). Propuestas ecofeministas para transitar a un mundo justo y sostenible. Curso de Verano - Transiciones a la sustentabilidad: alternativas socioecológicas.
# Yayoi Kobayashi

Yayoi Kobayashi (小林 弥生, 18 de setembre de 1981) és una exfutbolista japonesa.

## Selecció del Japó

Va debutar amb la selecció del Japó el 1999. Va disputar 54 partits amb la selecció del Japó. Ha disputat Copa del Món de 1999, 2003 i Jocs Olímpics d'estiu de 2004.

## Estadístiques

Selecció del Japó :
| Anys | Partits | Gols |
| 1999 | 8 | 2 |
| 2000 | 1 | 0 |
| 2001 | 12 | 2 |
| 2002 | 11 | 1 |
| 2003 | 14 | 6 |
| 2004 | 8 | 1 |
| Total | 54 | 12 |

## Referències

* ↑ Japan Football Association(japonès)

## Enllaços externs

* Yayoi Kobayashi, Fitxa a Soccerway
# Xenofont (desambiguació)

Xenofont és el nom dels següents personatges:
* Xenofont, historiador atenenc i militar al servei de Cir el Jove.
* Xenofont de Corint, esportista corinti.
* Xenofont d'Atenes, general atenenc
* Xenofont d'Ègion, militar aqueu
* Xenofont (escriptor), escriptor grec atenenc.
* Xenofont de Làmpsac, escriptor grec
* Xenofont d'Antioquia, escriptor grec
* Xenofont d'Efes, escriptor grec
* Xenofont de Xipre, escriptor grec
* Xenofont (metge segle IV aC), metge grec
* Xenofont (metge segle III aC), metge grec
* Gai Estertini Xenofont, metge grec
* Xenofont (escultor), escultor atenenc.
# Zbehy

Zbehy és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país. El 2021 tenia 2.222 habitants.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1156.

## Persones il·lustres

* Michal Greguš
* Koloman Tihanyi
* Marína Čeretková-Gállová

## Referències

* ↑ «Nitriansky kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities» (en anglès), 12-04-2022. [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «História» (en eslovac). Obec Zbehy. [Consulta: 7 agost 2022].
# Esther Rofe

Esther Rofe (Austràlia, 14 de març de 1904 - Victòria, 26 de febrer de 2000) fou una música i compositora australiana.

## Biografia

Esther Rofe va néixer a Austràlia. Va estudiar piano i violí amb Alberto Zelman, Jr., Fritz Hart i A.E. Floyd i va aparèixer amb l'Orquestra Simfònica de Melbourne als 13 anys. Va entrar al Royal College of Music de Londres i va estudiar amb Gordon Jacob, Ralph Vaughan Williams i R.O. Morris.
Durant la Segona Guerra Mundial, Rofe va treballar a l'Australian Broadcasting Commission (ABC) i a la Unitat de Ràdio Colgate-Palmolive, a Sydney, on va començar a organitzar i compondre música. Rofe va començar a compondre per a ballet el 1943. L'Esther Rofe Songbook va ser publicat a Melbourne el desembre de 1999.
Rofe i la seva germana Edith es van traslladar a Southport on Rofe va viure i va treballar durant vint anys al costat del mar. Mai no es va casar, però va tenir un fill, Carden James Rofe. Carden. Carden va tenir dos fills: Hamer Rofe i Malcolm Rofe. Va morir el febrer del 2000 i Hamer Rofe i la seva ex esposa Cathy Rofe, Malcolm Rofe i la seva dona Christina Rofe van escampar les seves cendres al riu Lune a la badia de Southport. El premi Esther Rofe es va establir en honor seu a la Universitat de Melbourne a Austràlia.

## Honors i guardons

* 1993 Compositor d'honor a l'Escola de Conservatori de Música de la Universitat Monash.
* 1998 Premi de Ciutadà del Dia d'Austràlia de la ciutat de Boroondara.
* 1998 Esdevenir compositor representat a l'Australian Music Center (AMC).

## Obres

Rofe era coneguda pels seus ballets. Les obres seleccionades inclouen:
* Sea Legend (1943) ballet coreografiat per Dorothy Stevenson
* Terra Australis (1946) ballet coreografiat per Edouard Borovansky
* L'Amour enchantee (1950) ballet coreografiat per Martyn
* Mathinna (1954) ballet coreografiat per Martyn
* The Lake (1962) reelaboració de L'Amour enchantee per a televisió

## Referències

* ↑ Petrus, Pauline. Esther Rofe, theatre musician and narrative composer: a biographical and historical overview of her life and music. Monash University. Dept. of Music, 1995 [Consulta: 12 novembre 2010].
* ↑ «Rofe, Esther (1904 - 2000)» (en anglès). Arxivat de l'original el 2011-02-19. [Consulta: 3 novembre 2010].
* ↑ «ESTHER ROFE». [Consulta: 3 novembre 2010].
* ↑ «Faculty of Music Undergraduate Awards». Arxivat de l'original el 11 d'octubre 2010. [Consulta: 7 novembre 2010].
* ↑ Rubin, Don; Pong, Chua Soo; Chaturvedi, Ravi. The world encyclopedia of contemporary theatre: Volume 3 (en anglès), 2001. ISBN 9780415059312.

## Enllaços externs

* Ballet "Terra Australis a YouTube
# Esther Peña Camarero

Esther Peña Camarero (Burgos, 12 de juliol de 1980) és una política espanyola membre del PSOE. És diputada per Burgos des del 20 de desembre de 2015 per les XI i XII legislatures.

## Biografia

És llicenciada en sociologia per la Universitat de Salamanca. Especialista universitària en Integració Laboral i tècnic d'inserció laboral per a col·lectius en exclusió. Entre 2007 i 2015 va ser diputada provincial de Burgos i regidora en l'ajuntament de Modúbar de la Emparedada. El 20 de desembre de 2015 va ser triada diputada per Burgos al Congrés dels Diputats i reelegida en 2016. És secretària general del PSOE a Burgos.

## Referències

* ↑ «Peña Camarero, Esther» (en castellà). www.congreso.es. [Consulta: 19 setembre 2017].
* ↑ «Esther Peña Camarero» (en castellà). www.socialistasdelcongreso.es. [Consulta: 19 setembre 2017].
# La araña negra

L'Aranya Negra és una novel·la de Vicent Blasco Ibáñez publicada en 1892. Escrita en principi com a fulletó.
L'obra, composta de dos toms, va ser considerada una obra folletinesca (subgènere, que a França es va conèixer com a feulleton-roman, en voga entre finals del segle xix i principis del segle XX) probablement per restar-li importància a la duríssima crítica contra la Companyia de Jesús que aquesta obra conté. Blasco Ibañez la va escriure en la seua joventut, i més tard la repudiaria, en no incloure-la en les seues Obres completes.
Blasco Ibáñez va dedicar gran part del seu temps a l'estudi de l'Església i el seu funcionament. Aquest és el germen de la novel·la, en la qual es narra la història dels Baselga, una família noble de l'Espanya de començaments del segle xix, íntimament relacionada amb els Jesuïtes. En la novel·la, la Companyia de Jesús teixeix amb infinita paciència una teranyina contra aquesta acabalada família amb la finalitat d'apropiar-se de la seua fortuna. Al llarg de tota la novel·la es tracta aquesta relació, analitzant el comportament i funcionament de la Companyia de Jesús d'una forma extensa.

## Referències

* ↑ Arturo del Hoyo. Nota preliminar a la edición de las Obras completas de Vicente Blasco Ibáñez

## Bibliografia

* Obres completes de Vicente Blasco Ibáñez. Aguilar SA d'edicions. 1978 ISBN 84-0300173-8

## Enllaços externs

* L'aranya negra. Versió digital en Bivaldi, Biblioteca Valenciana Digital
# Kieserita

La kieserita és un mineral descobert l'any 1861 de la classe dels sulfats, que rep el seu nom de Dietrich Georg Kieser (1779-1862). Pertany i dona nom al grup de la kieserita.

## Característiques

La kieserita és un sulfat hidratat de magnesi. Cristal·litza en el sistema monoclínic i es presenta massiva o en agregats granulars, incolora o de color blanc o groguenc. En contacte amb l'aire humit la kieserita s'hidrata i es recobreix d'una crosta blanca d'epsomita. Escalfat per sobre dels 200 °C perd la molècula d'aigua que conté. És fusible al bufador. La seva duresa és de 3,5 a l'escala de Mohs.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kieserita pertany a «07.CB: Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dwornikita, gunningita, poitevinita, szmikita, szomolnokita, cobaltkieserita, sanderita, bonattita, aplowita, boyleita, ilesita, rozenita, starkeyita, drobecita, cranswickita, calcantita, jôkokuita, pentahidrita, sideròtil, bianchita, chvaleticeita, ferrohexahidrita, hexahidrita, moorhouseita, nickelhexahidrita, retgersita, bieberita, boothita, mal·lardita, melanterita, zincmelanterita, alpersita, epsomita, goslarita, morenosita, alunògen, meta-alunògen, aluminocoquimbita, coquimbita, paracoquimbita, rhomboclasa, kornelita, quenstedtita, lausenita, lishizhenita, römerita, ransomita, apjohnita, bilinita, dietrichita, halotriquita, pickeringita, redingtonita, wupatkiita i meridianiïta.

## Formació

La kieserita té el seu origen en dipòsits de sal trobats a Alemanya. Aquests dipòsits es van formar fa 230 milions d'anys, quan grans àrees d'Alemanya van ser cobertes per aigua de mar. Durant la formació de Zechstein, un període amb un clima calent i sec, l'aigua de llacunes d'aigua salada que va ser aïllada de l'oceà per barres superficials es va evaporar i la sal va cristal·litzar. Amb el procés d'evaporació, els carbonats (pedra de calç i dolomita) i els sulfats (guix i anhídrids) van sedimentar primer, seguit per la sal roca (NaCl).
Finalment, el potassi i el magnesi de les sals es van cristal·litzar i dipositar. Aquest procés va ocórrer contínuament per diverses afluències d'aigua salada, formant diversos dipòsits de sal. Més tard, van ser coberts per gruixudes capes d'argila, que van protegir els dipòsits del desgast per l'acció atmosfèrica.
A principis de 2005, la Mars Express va descobrir evidències de kieserita al Valles Marineris (el canó més gran de Mart), juntament amb guix i d'altres sulfats polihidratats, una evidència directa del passat aquós de Mart.

## Referències

* ↑ «Kieserite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 setembre 2014].
* ↑ «Kieserite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 setembre 2014].
* ↑ «Pathways to form Kieserite from epsomite at mid to low temperatures, with relevande to Mars» (en anglès). Washington University in St. Louis. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 7 setembre 2014].
# La presonera

La presonera (títol original en francès: La Prisonnière) és una pel·lícula francesa dirigida per Henri-Georges Clouzot estrenada el 1968. Ha estat doblada al català.

## Argument

Gilbert Moreau, artista d'avantguarda, treballa per a la galeria d'art que dirigeix Stanislas Hassler, i viu amb l'encantadora José. Un concurs de circumstàncies porta, un vespre, José a casa de Stanislas, que li projecta diverses fotos entre les quals un nu eròtic que trastorna la jove. Cau sota la influència d'aquesta visió, demana veure una sessió de pose i aviat sol·licita Stanislas d'escollir-la com a model. Gilbert té algunes sospites. No obstant això, viatja mentre Stanislas i José marxen a Bretanya. La brusca ruptura del noi desespera la noia que ho reconeix tot a Gilbert. Horroritzat, aquest vol matar Stanislas.

## Repartiment

* Laurent Terzieff: Stanislas Hassler
* Bernard Fresson: Gilbert Moreau
* Elisabeth Wiener: José
* Dany Carrel: Maguy
* Claude Pieplu: El pare de José
* Noëlle Adam: La mare de José
* Dario Moreno: Sala
* Daniel Rivière: Maurice
* Roger Van Hool: Un artista
* Michel Etcheverry: el cirurgià
* Françoise Christophe: Una convidada
* Germaine Delbat: La gerent

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». esadir.cat.
* ↑ «La prisonnière». The New York Times.
# La primavera de Christine

La primavera de Christine (originalment en alemany: Maikäfer flieg) és una pel·lícula dramàtica austríaca del 2016 dirigida per Miriam Unger basada en la novel·la biogràfica de Christine Nöstlinger. S'ha doblat al valencià per a À Punt, que va emetre-la per primer cop el 21 d'agost de 2022.

## Repartiment

* Zita Gaier - Christine
* Ursula Strauss - Mare
* Gerald Votava - Pare
* Konstantin Khabenski - Cohn
* Paula Brunner - Germana
* Krista Stadler - Àvia
* Heinz Marecek - Avi
* Bettina Mittendorfer - Senyora von Braun
* Denís Burgazlíev - Major
* Ivan Shvedoff - Sergent
* Lissy Pernthaler - Soldada Ludmilla
* Hilde Dalik - Archangel
* Alexander Jagsch - Forstrat

## Producció

La gravació va tenir lloc de juny a agost de 2015 a Viena, la Baixa Àustria i el Tirol del Sud.
Konstantin Khabenski va haver d'aprendre les seves intervencions fonèticament pel seu paper de parla alemanya, ja que no coneixia l'idioma.

## Referències

* ↑ Katrin Nussmayr. «Filmkritik zu "Maikäfer flieg": Ein Abenteuer im Mauerstaub». Die Presse.
* ↑ Günther Baumann. «Als der Krieg zum Alltag wurde - in Wien». filmclicks.at.
* ↑ «La primavera de Christine». À Punt, 22-08-2022. [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ «FilmeA-Z — Maikäfer flieg». Austrian Film Institute. Arxivat de l'original el 2020-06-07. [Consulta: 21 agost 2022].
* ↑ Silvia Kluck. «Wie in einem Western». The Gap.