OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jesse Featonby

Jesse Featonby (Albury, Nova Gal·les del Sud, 8 de desembre de 1987) és un ciclista australià. Professional des del 2017.

## Palmarès

* 2016
** Vencedor d'una etapa al National Capital Tour
* 2018
** 1r al Tour de Bright i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al National Capital Tour
* 2019
** Vencedor d'una etapa a la New Zealand Cycle Classic

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Joan Tewkesbury

Joan Tewkesbury (nascut el 8 d'abril de 1936) és una directora, escriptora, productora, coreògrafa i actriu estatunidenca de cinema i televisió. Va tenir una llarga relació amb el famós director Robert Altman, escrivint els guions de Lladres com nosaltres (1974) i Nashville (1975), àmpliament considerada com "l'obra mestra d'Altman", i que li va valdre una nominació al BAFTA al millor guió.

## Primers anys

Tewkesbury va néixer a Redlands (Califòrnia), filla de Frances M. (née Stevenson), una infermera registrada, i de Walter S. Tewkesbury, un reparador de màquines d'oficina. Ella va començar la seva carrera als deu anys com a ballarina a The Unfinished Dance amb Margaret O'Brien i Cyd Charisse. Un dels seus primers papers d'actuació televisiva va ser en una aparició com a convidada al drama de curta durada de la NBC It's a Man's World.

## Carrera

Tewkesbury va col·laborar amb Altman en diverses de les seves pel·lícules, com ara McCabe i la senyora Miller (1971, com a supervisor de guió) i Lladres com nosaltres (1974, el seu primer crèdit com a escriptora de llargmetratges). Després va escriure Nashville, que havia proposat a Altman abans del rodatge de McCabe & Mrs. Miller; es va interessar per l'escenari i va enviar Tewkesbury a Nashville a la tardor de 1973 per observar la zona i la seva ciutadania. El diari de Tewkesbury del seu viatge va servir de base per al guió, amb moltes observacions que van arribar a la pel·lícula acabada, com ara l'amuntegament de la carretera. Tewkesbury va escriure i dirigir nombroses hores de televisió episòdica pels canals Disney, HBO, CBS, TNT, i NBC. També va dirigir off-Broadway, co-coreografiat i dirigit per a l'Oregon Ballet Theatre i ha interpretat, escrit i dirigit per a l'Edinburgh Festival Fringe. La seva obra, The Retrospective, es va presentar al Manhattan Theatre Source.
El 2011, Tewkesbury va publicar la seva primera novel·la, Ebba and the Green Dresses of Olivia Gomez in a Time of Conflict and War.
També ha impartit classes de guió a la University of Southern California, amb el seu taller "Designed Obstacles, Spontaneous Response" viatjant pels Estats Units, Israel i Japó. Des de 2003, Tewkesbury viu a Tesuque, Nou Mèxic.

## Filmografia com a directora

* Old Boyfriends (1979)
* The Tenth Month (1979) (TV)
* The Acorn People (1981) (TV)
* Cold Sassy Tree (1989) (TV)
* Scattering Dad (1998) (TV)

### Sèries

* Elysian Fields (1989) (TV)
* Strangers (1992) (TV)
* Felicity (sèrie de televisió)
* The Guardian (2001) (sèrie de televisió)

## Referències

* ↑ Stuart, Jan. The Nashville Chronicles: The Making of Robert Altman's Masterpiece. Nova York: Simon & Schuster, 2000. ISBN 978-0-684-86543-0.
* ↑ Stuart, 2003, p. 15–20.
* ↑ Stuart, 2003, p. 163.
* ↑ https://handtohandpublishing.com/home-1/titles.html
* ↑ «Joan Tewkesbury - Sundance Co//Ab».
# Jean-Louis Neichel

Jean-Louis Neichel (1948) és un cuiner francès, d'Estrasburg. Estudià a les escoles d'hoteleria de Colmar i Ribeauvillé, on fou deixeble d'Alain Chapel. Després de treballar a Mionnay i Düsseldorf, se va establir a Roses. El 1975 va ser cap de cuina i director del restaurant El Bulli, aleshores propietat de Hans Schilling, per al qual va aconseguir l'estrella Michelin el 1976. Va introduir a Espanya el carret de postres i els menús degustació.
Des de 1980 ha dirigit el restaurant 'Neichel' al barri barceloní de Pedralbes, únic restaurant a Espanya de la cadena de restaurants Relais Chateaux-Relais Gourmand, per al qual aconseguí dues estrelles Michelin, fins que s'ha retirat en 2015. Té qualificacions altes a les millors guies gastronòmiques espanyoles.

## Referències

* ↑ Jean Louis Neichel: la despedida de un grande del fogón, El Mundo, 28 de gener de 2015
* ↑ El chef francés defensor de la cocina española, Expansion.com
* ↑ Neichel celebra su 25 aniversario (Barcelona) Arxivat 2016-12-20 a Wayback Machine., 28 de febrer de 2006
* ↑ Jean-Louis Neichel cuelga la chaquetilla, La Vanguardia, 10 de gener de 2015

## Enllaços externs

* Web oficial del restaurant Neichel Arxivat 2009-12-11 a Wayback Machine.
# Jean-Louis Koszul

Jean-Louis Koszul (Estrasburg, 3 de gener de 1921 - Fontanil-Cornillon, 12 de gener de 2018) va ser un matemàtic francès.
Koszul va fer els estudis secundaris a la seva vila natal d'Estrasburg i el 1940 va ingressar a l'École Normale Supérieure. El 1949 va defensar la seva tesi doctoral sobre homologia i cohomologia de les àlgebres de Lie, dirigida per Henri Cartan. A continuació va ser nomenat professor de la universitat d'Estrasburg on va romandre fins al 1963 quan va passar a la universitat de Grenoble-Alps en la qual es va jubilar el 1986. En els anys successius va continuar sent molt actiu en la recerca dins de l'Institut Fourier.
Koszul va ser membre de la segona generació de Bourbakis i el seu camp de treball va ser l'àlgebra i la geometria. Va fer notables aportacions a l'estudi dels espais simètrics homogenis, i de la geometria de la informació. A més, Koszul és recordat per diferents teoremes i objectes matemàtics que porten el seu nom: els morfismes de Koszul, l'àlgebra de Koszul, la dualitat de Koszul i altres.

## Referències

* ↑ Gorodski, 2021, p. 493.
* ↑ Gorodski, 2021, p. 493-494.
* ↑ Malgrange, Cartier i Kosmanek, 2018, p. 63.
* ↑ Gasqui, 2018, p. web.
* ↑ Ishi, 2021, p. 155.
* ↑ Barbaresco, 2019, p. 365.
* ↑ Barbaresco, 2021, p. 102.
* ↑ Loday i Vallette, 2012, p. 48.
* ↑ Loday i Vallette, 2012, p. 69.
* ↑ Loday i Vallette, 2012, p. 75.

## Bibliografia

* Barbaresco, Frédéric. «Jean-Louis Koszul and the Elementary Structures of Information Geometry». A: Frank Nielsen (ed.). Geometric Structures of Information (en anglès). Springer, 2019, p. 333-391. ISBN 978-3-030-02519-9.
* Barbaresco, Frédéric. «Invariant Koszul Form of Homogeneous Bounded Domains and Information Geometry Structures». A: Frank Nielsen (ed.). Progress in Information Geometry (en anglès). Springer, 2021, p. 89-126. ISBN 978-3-030-65458-0.
* Gorodski, Claudio «Opening Note: Jean-Louis Koszul in São Paulo, his work and legacy» (en anglès). São Paulo Journal of Mathematical Sciences, Vol. 15, Num. 2, 2021, pàg. 493-494. DOI: 10.1007/s40863-021-00274-9. ISSN: 1982-6907.
* Ishi, Hideyuki «Special Issue “Affine differential geometry and Hesse geometry: a tribute and memorial to Jean–Louis Koszul”» (en anglès). Information Geometry, Vol. 4, Num. 1, 2021, pàg. 155-157. DOI: 10.1007/s41884-020-00042-2. ISSN: 2511-2481.
* Loday, Jean-Louis; Vallette, Bruno. Algebraic Operads (en anglès). Springer, 2012. ISBN 978-3-642-30362-3.
* Malgrange, B.; Cartier, P.; Kosmanek, E.E «Carnet: Jean–Louis Koszul» (en francès). La Gazette des Mathématiciens, Num. 156, 2018, pàg. 63-67. ISSN: 0224-8999.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Jean-Louis Koszul» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* de León, Manuel. «En memoria de Jean-Louis Koszul». madri+d, 2018. [Consulta: 25 febrer 2023]. (castellà)
* Gasqui, Jacques. «Décès de Jean-Louis Koszul 03/01/1921-12/01/2018». Société Mathématique de France, 2018. [Consulta: 25 febrer 2023]. (francès)
* «Jean-Louis Koszul». Institut Fourier. [Consulta: 25 febrer 2023]. (francès)
# Joan Carlyle

Joan Carlyle (Upton-by-Chester, 6 d'abril de 1931 - 5 de novembre de 2021) va ser una cantant d'òpera anglesa. Després de fer una audició per la Royal Opera House, Covent Garden, Londres, va ser contractada pel director musical Rafael Kubelík i va fer el seu debut el 1955, apareixent també sota la seva direcció a La flauta màgica el 1956.
Va esdevenir una de les principals cantants de parla anglesa que van emergir al Covent Garden dels anys 1950, esdevenint un membre estable de la Companyia d'Òpera del Covent Garden. El director Rudolf Kempe va exercir una influència potent en la seva carrera. Va ser amb ell que va tenir els seus primers èxits en la temporada 1958–59 com a Sophie en la producció de Luchino Visconti Der Rosenkavalier, i després com a Micaela a Carmen.
Amb una sèrie de distingits directors, Carlyle va cantar pertot arreu d'Europa i més enllà, fent el debut als Estats Units el març de 1963 en Un Rèquiem alemany de Brahms amb Erich Leinsdorf.
Després de la seva retirada dels escenaris, vivia a Gal·les i era professora de cant en privat. Va ensenyar a tallers i va fer classes mestres a institucions com la Royal College of Music de Londres.

## Referències

* ↑ Blyth, Alan. "Carlyle, Joan", The New Grove Dictionary of Opera, Oxford Music Online. Oxford University Press, consultat el 12 gener 2014 (subscripció necessària)
* ↑ Lebrecht, p. 185

## Bibliografia

* Haltrecht, Montague (1975), The Quiet Showman: Sir David Webster and the Royal Opera House, Londres: Collins. ISBN 0-00-211163-2
* Hope-Wallace, Philip (1981), Words and Music (Selecció de la crítica escrita per The Guardian (Manchester i Londres), Londres: Collins. ISBN 0-00-216309-8
* Lebrecht, Norman, Covent Garden: The Untold Story: Dispatches from the English Culture War, 1945–2000, Northeastern University Press, 2001.
* Royal Opera House, Covent Garden Ltd (pub) (1957 a 1970), Annual Reports.
* Tooley, John, In House: Covent Garden, Fifty Years of Opera and Ballet, Faber and Faber, Londres, 1999.

## Enllaços externs

* Pàgina web de Joan Carlyle
# Jonassonita

La jonassonita és un mineral de la classe dels sulfurs.

## Característiques

La jonassonita és una sulfosal de bismut i or, de fórmula química AuBi₅S₄. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2004. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la jonassonita pertany a 02.LA.10, sulfosals sense classificar sense Pb essencial, juntament amb: dervil·lita, daomanita, vaughanita, criddleïta, fettelita, chameanita, arcubisita, mgriïta, benleonardita, tsnigriïta i borovskita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Nagybörzsöny, a la serralada Börzsöny, al província de Pest (Hongria), tot i que també ha estat descrita en una desena de jaciments més arreu del planeta.

## Referències

* ↑ «Jonassonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 febrer 2017].
# Joan Littlewood

Joan Littlewood (Londres, 6 d'octubre de 1914 - París, 20 de setembre de 2002) va ser una directora de teatre anglesa. Formada a la Royal Academy of Dramatic Art, és coneguda per desenvolupar a Manchester el grup Theatre Workshop (1945), un intent de teatre popular, amb una sèrie d'idees radicals i desafiament al teatre tradicional. El seu estil es basava en la improvisació i la creació col·lectiva i el seu grup va arribar a viure en al Teatre Reial de Stratford mentre es restaurava.
Va produir The Hostage (1958) i Oh, What a Lovely War (1963), dos muntatges de gran importància. Va tenir una influència decisiva en el teatre polític dels anys 70, i ha estat anomenada "la mare del teatre modern".
El 2018 la Royal Shakespeare Company va estrenar Miss Littlewood, un musical basat en la seva vida.

## Referències

* 1 2 3 «Joan Littlewood». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Obituary: Theatre's defiant genius» (en anglès). BBC, 21-09-2002.
* ↑ «Joan Littlewood» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 27 juliol 2020].
# Joan Lino Martínez Armenteros

Joan Lino Martínez Armenteros (L'Havana, Cuba 1978) és un atleta cubà, nacionalitat espanyol, especialista en salt de llargada.

## Biografia

Va néixer l'11 de gener de 1978 a la ciutat de l'Havana, fill de pare cubà i mare espanyola. El 28 de juliol de 2004 li fou concedida la nacionalitat espanyola.

## Carrera esportiva

Especialista en salt de llargada i membre de la secció d'atletisme del Futbol Club Barcelona, va participar, als 26 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en la prova masculina de salt de llargada amb un salt de 8.32 metres.
Posteriorment aconseguí guanyar la medalla d'or en el Campionat d'Europa d'atletisme en pista coberta l'any 2005 i la medalla de plata en el Campionat Iberoamericà d'atletisme l'any 2010. Així mateix finalitzà quart en el Campionat d'Europa d'atletisme de l'any 2005.
# Joquicingo

Joquicingo és un municipi de l'estat de Mèxic. Joquicingo és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part nord-occidental de l'estat de Mèxic. Limita al nord amb els municipis de Almoloya del Río i Tenango del Valle, al sud amb Malinalco, a l'oest amb Tenango del Valle i a l'est amb Texcalyacac.

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Joquicingo Arxivat 2018-06-15 a Wayback Machine. (castellà)

## Vegeu també

* Municipis de l'estat de Mèxic

## Enllaços externs

* Portal de l'estat de Mèxic (castellà)
# Josep Garriga i Buach

Josep Garriga i Buach (Sant Pere Pescador, Alt Empordà, 1777 - Elna, Rosselló, circa 1813) fou un químic, metge i cirurgià empordanès dels segles xviii i xix. Després de graduat en farmàcia, fou nomenat per ocupar una de les dues beques que la ciutat de Girona tenia a la de Montpeller, en la universitat va estudiar medicina i cirurgia exercint amb distinció durant dos anys la plaça de cap de clínica. Es va dedicar amb cura a la química general i aplicada sota la direcció dels savis Chaptal i Virenque: i va ser un dels opositors a la plaça de cap i preparador del laboratori químic, mereixent que l'escola fes menció honorífica del lluïment i brillantor amb què havia satisfet a les qüestions i objeccions proposades, amb expressió del sentiment que la causava no tenir una segona plaça amb què premiar el seu mèrit, i que li concedís entrada franca al laboratori: va guanyar en concurs públic el primer premi de física de l'escola central: rebé en aquesta universitat els graus de llicenciat i doctor en medicina, i havent convidat el govern francès a la universitat perquè nomenés metges d'aquest universitat per a inspeccionar l'epidèmia que hi hagué a Andalusia a 1801, aquella corporació li vaig nomenar perquè en classe de secretari facultatiu acompanyés als tres catedràtics comissionats efecte. L'any novè de la república havent-se anunciat que anaven a establir-se a Espanya diverses càtedres de química, aquesta universitat va recomanar el mèrit rellevant al ciutadà Lucien Bonaparte ambaixador francès prop de S. M. C. En 1804 i 1805 estant a París va donar a llum conjuntament amb D. I. M. de san Cristobal dos toms d'un «curso de química general» aplicat a les arts, obra de singular mèrit i la primera de la seva classe en idioma espanyol, però circumstàncies polítiques li van impedir acabar-la.

## Referències

* ↑ Pons, Marc «Els catalans de Napoleó». El Nacional, 14-02-2021 [Consulta: 14 febrer 2021].

## Bibliografia

* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 275 -276 [Consulta: 26 setembre 2013].
# Josep Gascón Sirera

Josep Gascón Sirera (1884-1928) fou un advocat i mestre de Bétera, localitat de la que és fill predilecte des del 1931.
Fou conegut pel seu paper com a representant de teatre amateur, i Rafael Martí li dedicà l'obra El fantasma el 1919. El seu germà, Ferran Gascón Sirera, fou un conegut il·lustrador.

## Referències

* 1 2 «GASCÓN SIRERA, JOSÉ». Centre d'estudis Locals de Betera. [Consulta: 9 juny 2022].
* ↑ «El cuento del Dumenche. «De les coses dels pobles»». [Consulta: 9 juny 2022].
# Josep Garcia

Josep Garcia és el nom dels següents personatges:
* Josep Garcia Robles (Olot, 1835 - Barcelona, 1910), compositor català.
* Josep Miquel García Messeguer (Barcelona, 1952), jugador d'hoquei sobre herba barceloní, guanyador d'una medalla olímpica.
* Josep Garcia i Montaña (Súria, 1996), un pilot d'enduro català.
* Josep Garcia i Oliver (Mataró, 1834-1883), un industrial i polític català.

## Vegeu també

* José García
# Josep Gallés i Salabert

Josep Gallés i Salabert (Castellterçol, 20 d'agost del 1758 – Vic, 24 de desembre del 1836) va ser organista, clavicembalista i compositor.

## Biografia

Nascut a Castellterçol, versemblantment va fer les primeres passes musicals de la mà de l'organista de la parròquia, Pere Màrtir Alberch. Estudià música, orgue i composició a Barcelona entre els anys 1774 i 1777, amb els mestres Ramon Sunyer i Joan Vila (respectivament, mestre de capella i organista de Santa Maria del Pi) i Anton Mestre (organista de la capella del Palau Menor); compaginà aquesta etapa d'aprenentatge amb tasques d'organista a l'església de la Mercè i al monestir de les Magdalenes. A finals del 1777 guanyà la plaça d'organista de la catedral de Vic, i romangué en el càrrec fins a la mort. Va fer de mestre de capella interí entre 1808 i 1815, fins que Francesc Bonamich obtingué la plaça en propietat, i posteriorment en absències del titular. En els darreres anys de la seva vida, Gallés ensenyà el seu successor, Bernat Calvó Puig i Capdevila (1819-1880), que a Barcelona seria posteriorment organista del Pi i de Santa Maria del Mar, mestre de capella de la Mercè i compositor prolífic. Rebé les ordes del diaconat, però mai no fou ordenat sacerdot.
La seva obra com a compositor es perdé en gran manera quan es destruí l'arxiu de la catedral de Vic en la guerra civil espanyola. Se'n salvaren vint-i-tres sonates per a clavecí o pianoforte, a la Biblioteca de Catalunya, que han estat publicades amb transcripció de Bengt Johnsson i revisió de dom Gregori Estrada (Barcelona: Societat Catalana de Musicologia IEC, 1995); una edició del 1928 feta de Joaquim Nin ha estat desautoritzada modernament per les excessives llibertats que es permeté el transcriptor. També ens han arribat 141 "Versos para órgano" d'en Gallés que es conserven a l'arxiu de l'església del Pi de Barcelona, i algunes altres peces més a l'Abadia de Montserrat.
Josep Gallés i Malats (1863-1920), besnet del seu germà, va ser pintor i col·leccionista, i té un carrer dedicat a Castellterçol.

## Referències

* ↑ Algunes fonts biogràfiques mal documentades el fan "Gallés i Salavert", i altres el fan nascut al 1761

## Enllaços externs

* https://www.enciclopedia.cat/gran-enciclopedia-catalana/josep-galles-i-salabert
* https://www.trito.es/ca/compositors/30182/josep-galles
# Josep Maria Boladeras Roca

Josep Maria Boladeras Roca (Girona, 1946) és un fotògraf català.

## Biografia

Josep Maria Boladeras s'inicià en el món de la fotografia des de ben jove a través del seu pare, el fotògraf Francesc Boladeras Molinas. Aquest últim regentà El Globo, un establiment gironí d'òptica i drogueria que creà l'any 1914. Més endavant, a l'inici de la dècada dels quaranta, introduí una secció de fotografia que s'hi acabaria imposant, i en la qual hi seguiria treballant Josep Maria fins al 2004, quan tancà definitivament el negoci.
Boladeras i el també fotògraf Ramon Vilà Sanllehí, muntaren l'estudi de fotografia i publicitat Actini. Aquest estudi donà oportunitat a joves fotògrafs com ara Josep Maria Oliveras Puig, qui hi treballà d'assistent de fotògraf, i Jordi Mestre i Vergés, que hi treballà al laboratori.
Tal com el seu pare Francesc i el seu germà Joan Boladeras Roca, cineasta afeccionat, Josep Maria també fou membre de l'Agrupació Fotogràfica i Cinematogràfica de Girona i Província (AFIC). Allí participà en exposicions i també en concursos, guanyant alguns premis.
El març de 1976, es fundà l'Assemblea Democràtica d'Artistes de Girona (ADAG). Josep Maria Boladeras fou una de les trenta-cinc persones que en firmaren el manifest fundacional, juntament amb el seu germà Joan Boladeras i artistes destacats com Enric Ansesa i Gironella, Francesc Torres i Monsó i Narcís Comadira i Moragriega, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Iglésias, David «Els fons del Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI). Fotografies per a un relat històric». Fotografiar Girona (I). Creació, tècnica i memòria. Ajuntament de Girona. Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP), 2017, p. 42 [Consulta: 28 febrer 2024].
* ↑ Mestre i Vergés, Jordi. «Records fotogràfics gironins sense nostàlgia». Lletres Bàrbares. [Consulta: 28 febrer 2024].
* ↑ «Josep Ma. Oliveras: rera les empremtes de l'inesperat». Diari de Girona p. 54, 22-07-1990. [Consulta: 28 febrer 2024].
* ↑ «Acta» (en castellà). Butlletí: Agrupació Fotogràfica i Cinematogràfica de Girona i Província. p. 7, 01-12-1966. [Consulta: 2 març 2024].
* ↑ «L'ADAG i la revolta. Els que van ser-hi». El Punt Avui. Comarques gironines p. 25, 19-08-2018. [Consulta: 2 març 2024].

## Enllaços externs

* Entrevista a Josep Maria Boladeras Roca. La Rosaleda. Kinema Grup - Televisió de Girona, 1996. Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona. [Consulta: 28 febrer 2024].
# Josep Maria Botey i Gómez

Josep Maria Botey i Gómez (Granollers, 19 de maig de 1943), arquitecte català.
Va estudiar a l'Escola d'Arquitectura de Barcelona. Fins a l'any 1984 va treballar amb Andreu Bosch i Lluís Cuspinera i Font. Amb ells va fer el Museu de Granollers (1976) i la remodelació del pavelló Ave Maria de la Casa de Maternitat de Barcelona, seu del Departament de Sanitat de la Generalitat (Premi FAD 1983). Individualment és autor del Teatre Auditori de Granollers i del Centre Cultural Can Rajoler a Parets del Vallès. Ha reformat l'edifici de la Pia Almoina per allotjar-hi el Museu Diocesà de Barcelona.
Va ser autor del projecte de rehabilitació de la Casa Batlló d'Antoni Gaudí, tot i que posteriorment el 1993 es va desvincular de l'obra a no estar d'acord amb algunes propostes dels propietaris, la família Bernat.
Ha publicat els llibres Inside Barcelona (1992) i Oscar Niemeyer (1997).

## Referències

* ↑ Arquinfad
* ↑ «Ajuntament de Parets». Arxivat de l'original el 2010-05-08. [Consulta: 24 març 2011].
* ↑ La Vanguardia, 21 de setembre de 1995, El Ayuntamiento dice que la casa Batlló carece de licencia
* ↑ Botey, Josep M.; ESTUDIO DOBLE ESPACIO «Rehabilitación de la terraza y fachada posterior de la casa Batlló» (en castellà). ON CERÁMICA, 1991, pàg. 88–93.
# Josef Císař

Josef Císař (Bohèmia Central, 5 de març de 1947) és un expilot d'enduro txec, guanyador del Trofeu als ISDE quatre vegades (i dues més del Vas) entre 1972 i 1977 com a membre de l'equip de Txecoslovàquia. A banda, fou el guanyador absolut de l'edició de 1969 d'aquesta dura prova, celebrada a Garmisch-Partenkirchen, aleshores a la RFA.
Císař fou un dels pilots oficials del fabricant Jawa, en una època en què els corredors de l'antiga Txecoslovàquia (entre d'altres, Kvetoslav Mašita, František Mrázek i Zdeněk Češpiva) dominaven la disciplina de l'enduro amb aquestes motocicletes. Com molts altres connacionals durant aquella època, Císař començà la seva carrera dins la Svazarm, en el seu cas a Týnec nad Sázavou (Bohèmia Central), tot pilotant una Jawa 250cc. Més tard fou reassignat a la unitat de Benešova.

## Palmarès

* 4 victòries al Trofeu dels ISDE amb l'equip estatal (1972-1974, 1977), havent-ne estat guanyador absolut el 1969
* 2 victòries al Vas dels ISDE amb l'equip estatal (1970-1971)

## Notes

* ↑ "Unió per a la Cooperació amb l'Exèrcit", entitat paramilitar txecoslovaca inspirada en la DOSAAF soviètica.

## Referències

* 1 2 3 «Jawa Enduro-ČZ Motokros. Profily pánu jezdcu» (en txec). ondramechanika.mypage.cz. Arxivat de l'original el 3 de juny 2010. [Consulta: 22 juny 2011].
* «The seventies ruled the earth (at least the dirt)» (en anglès). mxbikes.com. Arxivat de l'original el 25 d’octubre 2010. [Consulta: 20 febrer 2011].