OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lo nou diccionari lleidatà-català

Lo nou diccionari lleidatà-català és un llibre escrit per Robert Masip i Vallès, Ferran Montardit i Asènsio, i David Prenafeta i Agelet, publicat per l'Editorial Alfazeta l'any 2010. El pròleg està escrit per l'actor Xavier Bertran, que va ser el protagonista de la sèrie de televisió Lo Cartanyà. Alfa Serveis Lingüístics també en va fer una edició el mateix any. El llibre, que va sortir a la venda el dia 1 d'abril i es va presentar el dia 6 a Lleida, va esgotar la primera edició de seguida, i aquell any va ser un dels més venuts a Lleida en la celebració del dia de Sant Jordi.
És un recull de més de 3.000 paraules utilitzades en la parla de les terres de Lleida. El projecte, iniciat l'any 1998, fou realitzat a partir de treball de camp i converses amb lleidatans del Segrià, les Garrigues, la Noguera, l'Urgell, el Pla d'Urgell i la Segarra. En un principi va ser un simple recull de paraules i expressions lleidatanes que va circular per Internet i que servia per a donar a conèixer aquests trets diferencials de la parla; va esdevenir tan popular que finalment els autors van decidir fer-ne una edició impresa, deu vegades més extens, amb l'objectiu de fer perdurar aquest vocabulari que progressivament va caient en desús. Els autors afirmen que és a la zona de les Garrigues, d'Almatret a Sarroca, on millor s'han conservat aquestes característiques diferencials de la parla.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Lo nou diccionari lleidatà-català, al 324.cat
* ↑ «Lo nou diccionari lleidatà-català, a l'Editorial Alfazeta». Arxivat de l'original el 2012-10-08. [Consulta: 8 juliol 2013].
* ↑ Lo nou diccionari lleidatà-català, per Alfa Serveis Lingüístics
* 1 2 'Surt a la venda 'Lo nou diccionari lleidatà-català Arxivat 2010-04-06 a Wayback Machine., a Ara Ponent
* ↑ «Presenten aquest vespre a Lleida Lo Nou Diccionari Lleidatà-Català». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 8 juliol 2013].
* ↑ "Lo nou diccionari lleidatà-català", ja esgotat, al 324.cat
* ↑ 'Lo nou diccionari lleidatà-català' i el llibre del Banyetes, els més buscats des de primera hora a Lleida, a El Punt Avui
* ↑ Lo diccionari lleidatà-català, èxit rotund a les terres de Lleida Arxivat 2011-09-06 a Wayback Machine., a Platonic.cat
* ↑ Sant Jordi 2010, al Gremi de Llibreters de Catalunya
* ↑ Els llibreters, satisfets de les vendes d'aquest Sant Jordi, a Nació Digital
* ↑ Lo nou diccionari lleidatà-català, a La Central
* ↑ Lo nou diccionari lleidatà-català Arxivat 2013-12-31 a Wayback Machine., a Directe.cat

## Enllaços externs

* Entrevista als autors a Lleida Televisió
# Lobera

* Per a altres significats, vegeu «Lobera d'Onsella».
Lobera era l'espasa del rei Ferran III de Castella, avui dia conservada com a relíquia a la Catedral de Sevilla, d'on cada any és treta en processó per commemorar la conquesta castellana de Sevilla el 1248. Era el símbol de poder de Ferran III, i així apareix en molts gravats, amb espasa i orb en mà, en comptes del tradicional ceptre.
És una espasa de fulla plana i dos talls, que mesura 85,4 cm de llarg i 5,3 cm per la part més ampla, disminuint fins a acabar en punta rodona. Segons Joan Manuel de Castella en El Conde Lucanor, l'espasa pertanyia originàriament al comte Fernán González (heroi èpic del Poema de Fernán González). En el seu llit de mort, Ferran III dirigint el seu fill menor, l'infant D. Manuel, li va dir: «non vos puedo dar heredad ninguna, mas dovos la mi espada Lobera, que es cosa de muy grand virtud et con que me fizo Dios a mi mucho bien».

## Vegeu també

* Penó de Sant Ferran
* Cronologia de les espases i altres armes de tall

## Referències

* ↑ Escolar, Arsenio; Escolar, Ignacio. La nación inventada: Una historia diferente de Castilla (en castellà). Ediciones Península, 2010, p.301. ISBN 8499420478.
* ↑ Boletín de la Sociedad Española de Excursiones (en castellà). Sociedad Española de Excursiones, 1942, p.64.
* ↑ de Gayangos, Pascual. Escritores en prosa anteriores al siglo XV (en castellà). M. Rivadeneyra, 1860, p.263.

## Enllaços externs

* Imatges de Sant Ferran representat amb Lobera com a símbol de poder Arxivat 2008-02-16 a Wayback Machine.
# Lorenzago di Cadore

Lorenzago di Cadore és un municipi italià de la província de Belluno, regió del Vèneto, amb 556 habitants. S'estén sobre una superfície de 27 km² i limita amb Domegge di Cadore, Forni di Sopra, Lozzo di Cadore i Vigo di Cadore.

## Llengua

La llengua oficial, administrativa i escolar és la llengua italiana. Tot i això, la majoria de la població municipal parla lorenzaghese, un dialecte cadorino que ha aconseguit preservar el dur i fresc alè alpí del passat a través de les diverses influències dels segles. Reconegut gràcies a la legislació sobre minories lingüístiques històriques, està protegit segons la llei nacional 482/99.
El lorenzaghese és un dialecte ladí. Les principals característiques del lorenzaghese són:
* La palatalització de "ca", "ga" amb resultat: "cia", "gia".
* El manteniment del final "-s" de sortida antiga en les formes verbals de la segona persona del singular i en els plurals sigmàtics.
* La velarització de / l / (> / u /) abans de consonant.
* La diftongació d'«è» neollatina en posició.
* El final en "òu", de participis passats de verbs de la primera conjugació.
* La distinció entre nominatiu i acusatiu en forma de pronoms de subjecte en primera i segona persona en singular (ió i tū en nominatiu en contraposició amb el mi i ti venecià, tant en nominatiu com en acusatiu).
Aquests fenòmens fonètics són característics dels dialectes ladins.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució demográfica de Lorenzago di Cadore entre 1861 i 2011

## Referències

* ↑ Dato Istat - Popolazione residente al 30 giugno 2019.
* ↑ Corrà, Loredana. «Una breve nota linguistica» (en italià). Union Ladina del Cadore de Medo, 2023.
# Lockland

Lockland és una vila dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 3.707 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lockland tenia 3.707 habitants, 1.617 habitatges, i 902 famílies. La densitat de població era de 1.173,2 habitants/km².
Dels 1.617 habitatges en un 27,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 34,8% hi vivien parelles casades, en un 16,1% dones solteres, i en un 44,2% no eren unitats familiars. En el 36,9% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,29 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24% tenia menys de 18 anys, un 9,4% entre 18 i 24, un 33,2% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 11,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.292 $ i la renda mediana per família de 33.984 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.638 $ mentre que les dones 22.755 $. La renda per capita de la població era de 15.661 $. Aproximadament el 14,2% de les famílies i el 17,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lockland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lockland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Louis Visconti

Louis Joachim Tullius Visconti (Roma, 11 de febrer de 1791 - París, 23 de desembre de 1853) fou un arquitecte francès.

## Biografia

Louis Visconti procedia d'una cèlebre família d'arqueòlegs: el seu avi Giambattista Antonio Visconti (1722-1784) havia fundat el Museu del Vaticà i el seu pare, Ennio Quirino Visconti (1751-1818), en va ser el conservador. La seva família es va instal·lar a París el 1798 i va obtenir la nacionalitat francesa el 1799, el seu pare va ser nomenat conservador de les Antiguitats i dels Quadres al Museu del Louvre.
Entre 1808 i 1817, Louis Visconti va estudiar a l'Escola de Belles Arts de París sota la direcció de Charles Percier. Va ser també alumne del pintor François-André Vincent. Després d'haver obtingut el Segon gran prix de Rome d'arquitectura (1814) i el premi departamental d'arquitectura de l'Escola de les Belles Arts (1817), va ser nomenat arquitecte dels 3r i 8è Antics districtes de París el 1826, conservador de la 8a secció dels Monuments públics de París (comprenent la Biblioteca reial, el monument de la place des Victoires, les portes Saint-Martin i Saint-Denis i la columna Vendôme) el 1832, arquitecte divisionari el 1848, arquitecte del Govern el 1849.
El 1840, va concebre les decoracions de la capital per a la cerimònia de la tornada de les cendres de Napoleó Bonaparte, després va construir la tomba de l'Emperador a les Invalides.
Associat amb Émile Trélat per als treballs de la Bibliothèque royale du Louvre el maig de 1848, va donar un primer projecte d'acabament del palais du Louvre. Nomenat arquitecte del Palau de les Teuleries el 7 de juliol de 1852 i arquitecte de l'emperador Napoleó III el 16 de febrer de 1853, se li va encarregar de concebre el projecte d'unió del Palau del Louvre i del Palau de les Teuleries que va ser realitzat per Hector-Martin Lefuel. Visconti va morir d'una crisi cardíaca el 1853, any de la seva elecció a l'Acadèmia de les Belles Arts.
Va ser President de la Société centrale des architectes el 1852.

## Bibliografia

* Françoise Hamon et Charles MacCallum: Louis Visconti. 1791-1853, Paris, Délégation à l'Action Artistique de la Ville de Paris, 1991 – ISBN 2905118385.

## Enllaços externs

* Fitxa a Structurae
* Nota sobre Visconti
# Luci Emili Bàrbula

Luci Emili Bàrbula (llatí: Lucius Aemilius Q. f. Q. n. Barbula) va ser un polític romà, fill de Quint Emili Bàrbula. Era membre de l'antiga gens Emília, de probable origen sabí.
Va ser cònsol l'any 281 aC, quan Tarent va rebutjar els termes de la pau que havia ofert l'ambaixador romà Postumi. La República, enfrontada al mateix temps als etruscs i als samnites, es va abstenir d'iniciar accions contra Tarent i va enviar al cònsol Bàrbula amb la mateixa oferta de pau que havia fet Postumi, i una vegada més els tarentins van rebutjar l'oferta. Com que no es podien defensar sols, van cridar en ajut el rei Pirrus de l'Epir. De moment, Bàrbula va fer la guerra als tarentins i els va derrotar diverses vegades, ocupant algunes de les seves ciutats. Tarent, alarmada pels progressos romans, i davant la clemència que els romans van mostrar pels presoners tarentins, va nomenar general en cap a Agis, cap del partit pro-romà, amb poders il·limitats, però llavors va arribar Cinees, ministre de Pirrus, que va obligar a anul·lar l'elecció, i poc després va arribar Miló amb l'avançada de les forces del rei, i va marxar contra Bàrbula al que va atacar quan estava passant per un camí estret proper a la costa i dominat per muntanyes, des d'on els grecs podien atacar als romans, mentre la flota tarentina atacava per mar. Probablement l'exèrcit romà hauria estat destruït, però Bàrbula va protegir les seves tropes col·locant els presoners de Tarent de tal manera que es van convertir en el primer objectiu de l'artilleria de l'enemic, situant-los com a escuts humans. Així va poder sortir sense danys, ja que els tarentins no van voler posar en perill als seus companys.
Va continuar al sud d'Itàlia fins a l'expiració del seu mandat i va obtenir victòries sobre els samnites i els sal·lentins, victòries que es registren als fastos el mes de Quintil (juliol) de l'any 280 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 461-462.
# Luis Megino Grande

Luis Megino Grande (Madrid, 1940) és un productor i guionista de cinema espanyol. El 1964 es va llicenciar en dret a la Universitat de Madrid, el 1965 en ciències empresarials per l'ICADE i el 1966 en comerç exterior per la Cambra de Comerç de Madrid. Tanmateix, ho deixà tot per matricular-se a l'Escola Oficial de Cinema, on el 1971 es va titular en producció.
Poc després ell i Francesc Betriu van fundar In-Scram, que va produir els primers treballs de Jaime Chávarri, José Luis García Sánchez i Manuel Gutiérrez Aragón, alhora que treballava per El Iman de José Luis Borau i fou productor executiu de Mi querida señorita (1971) de Jaime de Armiñán. El 1972 va fundar la seva pròpia productora, Luis Megino P.C, amb les que va produir Hay que matar a B. (1973) de José Luis Borau, Colorín, colorado (1976) de García Sánchez, i El corazón del bosque (1979), Maravillas (1980), Demonios en el jardín (1982), La noche más hermosa (1984), La mitad del cielo (1986) i Malaventura (1988) de Gutiérrez Aragón. El 1990 es va allunyar de la producció i es va traslladar a les Illes Canàries, on ha impartit classes de teoria i pràctica de l'Art Modern i Contemporani, en les disciplines de Pintura i Fotografia a la UNED. També ha estat de jurat en alguns certamens de cinema internacionals.
El gener de 2011 rep la Gran Medalla d'Or de la Indústria Audiovisual, concedida per EGEDA per l'excel·lència de la seva trajectòria professional.

## Filmografia
### Com a guionista

* El corazón del bosque (1979)
* Maravillas (1981)
* Demonios en el jardín (1982)
* La noche más hermosa (1983)
* La mitad del cielo (1986)

## Com a productor

* 1971 - Mi querida señorita, de Jaime de Armiñán.
* 1973 - Corazón solitario, de Francesc Betriu.
* 1973 - Hay que matar a B., de José Luis Borau.
* 1974 - Contra la pared, Bernardo Fernández.
* 1974 - El valle de las viudas, de Volker Vogeler.
* 1976 - Colorín, colorado, José Luis García Sánchez.
* 1977- Las truchas, de José Luis García Sánchez.
* 1979 - El corazón del bosque, Manuel Gutiérrez Aragón.
* 1980 - Maravillas, Manuel Gutiérrez Aragón.
* 1982 - Demonios en el jardín, de Manuel Gutiérrez Aragón.
* 1984 - La noche más hermosa, de Manuel Gutiérrez Aragón.
* 1986 - La mitad del cielo, de Manuel Gutiérrez Aragón.
* 1988 - Malaventura, de Manuel Gutiérrez Aragón
* 1991 - Huellas del paraíso, de Francisco J. Lombardi

## Referències

* ↑ Biografia de Luis Megino, publicada per Egeda
* ↑ Web de Luis Megino
* ↑ 'Buried' da la sorpresa en los premios Forqué, Libertad Digital, 18 de gener de 2011

## Enllaços externs

* Luis Megino a sensacine
# Escañuela

Escañuela és un municipi de província de Jaén (Espanya) de 950 habitants (INE, 2006). El poble es troba en la comarca de la Campiña de Jaén, envoltat d'oliveres.
Existeixen diverses indústries, principalment d'oli i de construcció.

## Cultura

En els voltants han aparegut nombrosos vestigis d'època ibèrica i romana. En l'església parroquial pot contemplar-se una imatge de Sant Pere.
# Hood River

Hood River és una ciutat i seu del Comtat de Hood River a l'estat d'Oregon dels Estats Units d'Amèrica. Està situada a la riba sud del riu Colúmbia.

## Demografia

Segons el cens del 2006 tenia 6.580 habitants. Segons el cens del 2000, Hood River tenia 5.831 habitants, 2.429 habitatges, i 1.442 famílies. La densitat de població era de 1.098,2 habitants per km².
Dels 2.429 habitatges en un 32,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,1% hi vivien parelles casades, en un 11,6% dones solteres, i en un 40,6% no eren unitats familiars. En el 32,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,06.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,2% tenia menys de 18 anys, un 9,7% entre 18 i 24, un 32,6% entre 25 i 44, un 18,5% de 45 a 60 i un 13,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.580$ i la renda mediana per família de 35.568$. Els homes tenien una renda mediana de 31.583$ mentre que les dones 24.764$. La renda per capita de la població era de 17.609$. Aproximadament el 12,1% de les famílies i el 17,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hood River». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hood River». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Casa Margarit

La Casa Margarit és un edifici del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre parets mitgeres. Consta de planta baixa i dos pisos, amb façana de composició simètrica i capcer de perfil sinuós. Consta d'una planta baixa, porta i finestra enreixada amb el motiu típic modernista molt utilitzat per Raspall a la comarca;
Una finestra d'arc molt rebaixat amb un dibuix esgrafiat de falsa llinda, i una planta baixa de carreus en aparell encoixinat, la resta és arrebossada. Els elements formals i decoratius (baranes, esgrafiats) són representatius del llenguatge modernista.

## Història

L'activitat industrial del segle xix portà la indústria tèxtil a Granollers, que començà la seva creixença amb les manufactures cotoneres i llurs indústries auxiliars, estenent la trama urbana fora de l'emmurallat i prop de les vies de comunicació. Així, iniciaren l'allargament del nucli urbà entre el Congost i el ferrocarril de França.
D'aquesta manera, la carretera de Barcelona-Ribes es convertí en l'eix de la ciutat, zona de l'eixample al final del s. XIX, on trobem representats els moviments arquitectònics dels darrers cent anys.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Margarit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Natalie Madueño

Natalie Wolfsberg Madueño (nascuda el 7 de novembre de 1987) és una actriu danesa més coneguda pel públic internacional per les seves aparicions a diverses sèries de drama de televisió " Nordic Noir " i a la sèrie de Netflix de 2019 The Rain.
Madueño va tenir un paper protagonista a les dues primeres temporades de Follow the Money, on es tracta sobre grans negocis, crims i corrupció. En una entrevista, va descriure el seu personatge, la Claudia dient: "Crec que la dualitat del seu personatge em va atreure cap a ella". Els seus papers l'han convertit en una de les actrius joves més conegudes de Dinamarca.
Madueño també ha protagonitzat la sèrie Blinded: Those Who Kill, una sèrie derivada de Darkness: Those Who Kill.

## Filmografia

Pel·lícula :
| Any | Títol | Rol | Notes |
| 2006 | Hits de la vida | Josefina | acreditat com Natalie Manduno |
| 2014 | Lev stærkt | Lisa | |
| 2015 | Itsi Bitsi | Noia jove 2 | |
| 2016 | Satisfacció 1720 | Leonora Ployart | |
| 2016 | Swinger | Patricia | |
| 2018 | Copenhaguen meravellosa | Aggi | |
| 2018 | I krig & kærlighed | Marie | |
Televisió :
| Any | Títol | Rol | Notes |
| 2016 | Seguiu els diners | Claudia Moreno | 20 episodis |
| 2018 | guerrer | Søs | 3 episodis |
| 2019 | La foscor: els que maten | Louise Bergstein | 8 episodis |
| 2019 | La pluja | Fie | 12 episodis |
| 2021 | Cecs: els que maten | Louise Bergstein | 8 episodis |

## Referències

* ↑ «Natalie Madueño» (en danès). Se og Hør. [Consulta: 23 setembre 2016].
* ↑ Stuart Jeffries. «Follow the Money review: a Danish drama about wind energy that blows mostly cold». The Guardian, 21-03-2016. [Consulta: 4 setembre 2019].
* ↑ «Danish star Natalie Madueño talks 'Follow the Money'». Nordic Noir, 31-03-2016. Arxivat de l'original el 4 de setembre 2019. [Consulta: 4 setembre 2019].
* ↑ Casper Hindse. «"Hvorfor får kun mændene lov at space ud?"». Ekkofilm, 18-05-2019. [Consulta: 4 setembre 2019].
* ↑ «Eight TV shows to watch in May». BBC Culture. [Consulta: 14 maig 2021].
* ↑ «Stream It Or Skip It: 'Warrior' On Netflix, A Danish Crime Drama With Overtones Of War And Guilt». Decider. [Consulta: 11 agost 2019].
# Nicolás de Pablo Hernández

Nicolás de Pablo Hernández (Àvila, 25 d'octubre de 1897 - Badajoz, 20 d'agost de 1936) va ser un polític espanyol, diputat a Corts per la província de Badajoz pel PSOE i afusellat a la ciutat de Badajoz per les tropes revoltades el 20 d'agost de 1936, poc després de l'esclat de la Guerra Civil espanyola.

## Biografia

Afiliat des de la seva joventut al Partit Socialista, es va presentar com a candidat a Corts per Badajoz en les eleccions del 14 de novembre de 1933, en una llista en la qual també figuraven Margarita Nelken i Francisco Largo Caballero. A les eleccions generals espanyoles de 1936 va aconseguir l'acta de diputat, en la llista per Badajoz del PSOE encapçalada per Margarita Nelken i integrada en el Front Popular.
Articulista habitual de la publicació Vanguardia Obrera, Nicolás de Pablo era un apassionat orador. De fet, va pronunciar el 14 d'abril de 1936, durant un acte públic, un encès discurs en el Teatre Minayo de Badajoz en el qual instava a “exterminar les dretes”.
Després de l'esclat de la Guerra civil espanyola, De Pablo es va mantenir durant el setge de Badajoz organitzant la resistència del bàndol republicà. Quan la ciutat va caure en mans del bàndol nacional, el 14 d'agost de 1936, i tement la repressió que ja havien estat objecte altres dirigents esquerrans, va fugir juntament amb l'alcalde de la ciutat, Sinforiano Madroñero Madroñero, cap a Portugal, aconseguint travessar la frontera. A Campo Maior van ser localitzats per efectius de seguretat portuguesos, i a causa de la cooperació del règim militar d'António de Oliveira Salazar amb Franco, lliurats a les tropes revoltades, que van afusellar tots dos a Badajoz, sense judici previ, el 20 d'agost, enfront del frontó on actualment es troba l'Institut Zurbarán.

## Vegeu també

* Massacre de Badajoz
* Víctimes de la Guerra Civil espanyola

## Referències

* ↑ Congrés dels Diputats «PABLO HERNANDEZ, NICOLAS DE» Consultat el 26 d'abril de 2010
* ↑ ARXIU HISTÒRIC DE LA PROVÍNCIA DE BADAJOZ, Secció Estadística, Lligall 139, Secció Provincial d'Estadística de Badajoz, proclamació de candidats i escrutini, Eleccions Generals del 19 de novembre de 1933
* ↑ ARXIU HISTÒRIC DE LA PROVÍNCIA DE BADAJOZ, Secció Estadística, Lligall 134, Secció Provincial d'Estadística de Badajoz, relació de candidats proclamats per a les Eleccions de Diputats de 16 de febrer de 1936.
* ↑ Diari Hoy, 15 d'abril de 1936.
* ↑ Diputación de Badajoz. Publicaciones.
# Nicolás de Biedma

Nicolás de Biedma, Galícia, ? - Jaén, 1383 va ser un bisbe de Jáen i Conca. Quan era ardiaca d'Écija va ser nomenat bisbe de Jáen l'any 1368, pel papa d'Avinyó, Urbà V.
En veure l'estat en què es trobava la catedral de Jaén va decidir la seva demolició per a construir-la de nou. També gràcies a les seves peticions, fou el que va aconseguir la tornada de la relíquia del Sant Rostre que des de 1249 es trobava fora de la ciutat, per haver-se-la endut Ferran III el Sant a les seves lluites contra els moriscs a Sevilla. Ferran no l'havia pogut retornar en morir en aquesta ciutat l'any 1252.
A la galeria de bisbes del Palau Episcopal de Jaén, a la part inferior del retrat del bisbe Nicolás de Biedma hi ha aquesta inscripció:
| « | Don Nicolás de Biedma de Galícia. Ardiaca de Écija, va ser elegit bisbe de Jaén per Urbà V i per Gregori XI. Any 1376. Visitador de diversos bisbats a les ocupacions dels quals i uns altres es va portar amb encert. Es diu que va restituir a aquesta Església de Jaén la Santa Verònica que s'havia dut a Sevilla. Va ser promogut per la seva Santedat al bisbat de Conca. Any 1375. | » |
Traslladat al bisbat de Conca l'any 1378 hi va romandre tres anys, al cap dels quals va sol·licitar de nou tornar a Jaén, li van concedir i ja va romandre al bisbat de Jaén fins a la seva mort l'any 1383, essent enterrat al cor de la catedral.

## Bibliografia

* Alonso Berzosa, Guillermo (1968), Iglesia Catedral de Jaén, Historia e imagen. Jaén, Obispado de Jaén. (castellà)