OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep de Navel i d'Erill

Josep de Navel i d'Erill (Barcelona, segle xvii —Barcelona, després de 1680) fou un polític barceloní.
Era fill de Jeroni Navel i de Cardona, ciutadà honrat de Barcelona. Participà en la guerra dels Segadors com a capità d'una companyia que lluità contra les tropes de Felip IV. Fou diverses vegades delegat del Consell de Cent i mestre de camp de les forces barcelonines. Feu l'enllaç entre el Consell de Cent i el virrei Joan Josep d'Àustria en 1653-55, i més tard fou conseller en cap el 1661 i el 1676). El 1649 Pèire de Marca el feu empresonar en la repressió general contra els suposats desafectes a França. El 1675 acudí amb tropes a socórrer Girona, assetjada per les forces de Lluís XIV.

## Referències

* ↑ «Josep de Navel i d'Erill». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Josep de Olives Magarola

Josep de Olives Magarola (Ciutadella, Menorca, 1 de juliol de 1861 - ? 1933) fou un polític i propietari menorquí, diputat i senador a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Propietari menorquí, es casà amb María del Carmen Despujol Chaves i el 1905 va adquirir als cotoner la mansió Can Sales Menor a Palma. Fou elegit diputat pel districte de Maó a les eleccions generals espanyoles de 1907 pel Partit Conservador, i senador per les Illes Balears el 1903-1904 i 1914-1915.

## Referències

* ↑ Can Sales Menor: de la familia de Olives de Menorca a Jaume Matas, Última Hora, 24 de gener de 2012
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* ↑ Fitxa del Senat espanyol
# Joaquim Cabirol i Pau

Joaquim Cabirol i Pau fou un empresari i polític català, diputat a Corts durant la restauració borbònica
Endemés de ser directiu de la Sociedad General de Luz de España y Portugal, era conseller del Banco de Cataluña i del Gran Hotel Continental. Políticament, durant el regnat d'Isabel II fou membre de la Unió Liberal, amb la que fou diputat de la Diputació de Barcelona per Arenys de Mar el 1860-1862, 1863-1864 i 1868-1870. També fou diputat a les Corts Espanyoles pel districte d'Olot el 1858 i pel d'Arenys de Mar el 1864. El 1871 fou nomenat governador civil de Guipúscoa.
Després de la restauració borbònica fou membre del Partit Conservador, amb el que fou escollit novament diputat per Arenys de Mar a les eleccions generals espanyoles de 1876. A les Corts defensà els interessos de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre, del que en fou un dels fundadors. També fou president d'honor del Cercle del Liceu (1879) i membre de la Unió Barcelonina de les Classes Productores. El 1881 fou nomenat comissari reial d'agricultura, indústria i comerç a Barcelona.

## Enllaços externs

* Joan Palomas i Moncholi, El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans 1875-1885 Arxivat 2014-01-03 a Wayback Machine., p. 524
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Joaquim Brangulí i Claramunt

Joaquim Brangulí i Claramunt (Barcelona, 1913-1991) fou un fotoperiodista català, fill del també fotògraf Josep Brangulí i Soler i germà de Xavier.
S'inicià en la fotografia de la mà del seu pare, ajudant-lo en els reportatges que realitzava per a l'Exposició Internacional de 1929. S'incorporà definitivament a la professió l'any 1932 amb el reportatge sobre la Volta Ciclista a Catalunya i amb col·laboracions a les revistes Catalunya Ràdio i els diaris El Diluvio i L'Instant, fins que va ser mobilitzat el març de 1938. Acabada la guerra va entrar a treballar al Diario de Barcelona fins a la seva jubilació l'any 1980. Amb els seus pare i germà, és enterrat al Cementiri del Poblenou (Dep. I, illa 3a, nínxol exterior 294).

## Fons personal

El fons personal de tota la saga Brangulí es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. La família Brangulí va conservar l'arxiu fotogràfic a la casa familiar del carrer Miquel dels Sants Oliver, en el barri dels periodistes construït a prop de la plaça Sanllehí i on també vivia el fotògraf Josep Maria Sagarra Plana. Donat que els Brangulí comercialitzaven el seu arxiu van establir un senzill sistema d'ordenació amb un fitxer d'explotació que permetia la localització ràpida de la imatge mitjançant uns primitius descriptors (onomàstics, toponímics i temàtics), classificats per ordre alfabètic i en castellà. Aquestes còpies en paper portaven un número correlatiu i assignat cronològicament i segons unes sèries establertes. D'altra banda, la major part dels negatius de vidre portaven la corresponent signatura en el seu sobre de paper cristall, el mateix número que apareixia en la còpia del fitxer. Els rodets de 35 mm. estaven agrupats temàtica i cronològicament. Va ser adquirit per compra segons contracte signat el 22 de desembre de 1992 entre el Conseller de Cultura de la Generalitat de Catalunya Joan Guitart i Agell i els hereus dels autors (Ferran Bargalló, Concepció Brangulí, Anna Maria Brangulí, Marta Brangulí, Xavier Brangulí, Pilar Cabré i Concepció Bargalló), i aplega tota la producció preservada i conservada a l'arxiu dels autors que aquests van realitzar durant els més de vuitanta anys en què van treballar. Els fotoperiodistes Brangulí permeten il·lustrar amb les seves imatges la vida i els canvis experimentats per la societat, la cultura, l'economia i la política catalana en un període cronològic molt ampli (1899-1980). La riquesa del fons i la seva qualitat i bon estat de conservació fan d'aquest un dels millors fons fotogràfics de l'arxiu.

## Referències

* 1 2 3 «Brangulí». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: 18 juny 2013].
# Jordi Vidal Gómez

Jordi Vidal Gómez (segle XX) és un actor català. Llicenciat en Art Dramàtic per l'Institut del Teatre, ha treballat en diverses obres com ara El tinent d'Inishmore i Nit de Reis dirigides per Josep Maria Mestres al Teatre Nacional de Catalunya; Obra Vista, escrita i dirigida per Jordi Prat i Coll a la Sala Beckett i El hombre de Teatro, dirigida per Xavier Albertí al Teatro de la Abadía, de Madrid. Ha participat en diversos espectacles musicals com ara The Full Monty; Gaudí; Sarao; John i Jen, estrenat al Versus Teatre (dirigit per David Pintó i nominat als premis Butaca com a millor actor de musical); Senzillament (coses de l'Ovidi), estrenat a Barcelona a la sala Ovidi Montllor, i The Black Rider, a l'Almeria Teatre (nominat als premis Butaca com a millor actor de musical). Entre els seus darrers treballs cal destacar Mon Brel, un espectacle musical a partir de cançons de Jacques Brel, À la ville de... Barcelona, sota la direcció de Joan Ollé, el musical T'estimo, ets perfecte... ja et canviaré al Teatre Poliorama, El Eunuco de Jordi Sánchez i Pep Antón Gómez, versió lliure de l'obra homónima de Terenci o El jovencito Frankenstein dirigida per Esteve Ferrer.

## Referències

* 1 2 3 «Acte institucional de la Diada Nacional de Catalunya 2013». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 18 octubre 2013].
# Juan Villoro

Juan Villoro (Mèxic, 1956) és autor, entre altres obres, de les novel·les El disparo de Argón i Materia dispuesta; d'un volum de contes, La casa pierde (1999), i d'un llibre d'assaigs, Efectos personales (2000). Del 1995 al 1998 fou director de La Jornada Semanal, suplement cultural del diari La Jornada.
Ha estat professor a la Universitat Nacional Autònoma de Mèxic i professor convidat a la Universitat Yale. Actualment ocupa la Càtedra UNESCO de Cultura Iberoamericana a la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona.
L'any 2006 va rebre el Premi Manuel Vázquez Montalbán.

## Obra
### Novel·la

* El disparo de argón (1991)
* Materia dispuesta (1997)
* El testigo (2004)
* Llamadas de Ámsterdam (2007)

### Narrativa breu

* La noche navegable (1980)
* Albercas (1985)
* La acoba dormida (1992)
* La casa pierde (1999)
* Los culpables (2007)
* Palmeras de la brisa rápida (2009)

### Llibres per a nens i joves

* Las golosinas secretas (1985)
* El profesor Zíper y la fabulosa guitarra eléctrica (1992)
* Autopista sanguijuela (1998)
* El té de tornillo del profesor Zíper (2000)
* El libro salvaje (2008)

### Assaig, Crònica, Altres

* Tiempo transcurrido (Cròniques imaginàries) (1986)
* Palmeras de la brisa rápida: Un viaje a Yucatán (crònica, 1989)
* Los once de la tribu (cròniques de futbol, 1995)
* Efectos personales (assaig, 2000)
* Safari accidental (crònica, 2005)
* Dios es redondo (assaigs i cròniques sobre el futbol, 2006)
* Funerales preventivos: Fábulas y retratos (assaigs polítics acompanyats de caricatures de Rogelio Naranjo, 2006)
* De eso se trata (assaigs literaris, 2008)
* Manuel Felguérez: el límite de una secuencia (assaig, 1997)
* La máquina desnuda (assaig, 2009)

## Referències

* ↑ «Juan Villoro». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial a Espanyol
# Juan Espina y Capó

Juan Espina y Capó (Torrejón de Velasco, Madrid, 1848 - Madrid, 1933) va ser un pintor i gravador espanyol, especialment dedicat al paisatgisme, disciplina de la que és considerat un dels grans mestres del segle xix, gràcies a una visió acurada de la realitat i un tractament del color marcat pel vigor i l'entusiasme, que complementen un treball compositiu delicat. Les seves obres presenten característiques que les fan hereves de l'escola de Barbizon, i a la vegada inclouen un llenguatge meticulós, al servei del paisatgisme realista que cultivava.
Espina y Capó va rebre la primera formació a Madrid, i l'any 1863 va traslladar-se a París. Això no obstant, va tornar a la capital espanyola i va continuar els seus estudis a l'escola especial de pintura, escultura i gravat sota el mestratge de Carlos de Haes. L'any 1872 viatjà a Roma com a pensionat, i hi romangué tres anys. Un cop finalitzada l'estada, retornà a París i viatjà per Europa i el Nord d'Àfrica, on continuà pintant i presentant la seva obra en diverses exposicions, entre les quals destaquen les del Círculo de Bellas Artes, les de les galeries Hernández y Bosch i, molt especialment, les exposicions nacionals de Belles Arts. En aquestes mostres fou distingit amb la tercera medalla l'any 1881 (Paisajes) i amb la segona els anys 1884 i 1885 (La tarde i La tarde en El Pardo). Els primers premis d'aquestes mostres li foren concedits els anys 1906 i 1908, i l'any 1926 rebé la màxima distinció.
Acadèmic de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, l'any 1866 va ser el representant d'Espanya a l'exposició internacional de Berlín, com també ho fou a la de Viena (1892) i a la de Chicago (1893), a més de les exposicions de Suècia i Noruega (1890). Entre altres mèrits, destacà per ser el fundador de l'associació de pintors i escultors de Madrid, així com per organitzar el primer Saló de Tardor de Madrid i el certamen d'art espanyol a Sant Petersburg.

## Premis rebuts

* tercera medalla, exposició nacional de belles arts (1881)
* segona medalla, exposició nacional de belles arts (1884, 1885)
* primera medalla, exposició nacional de belles arts (1906, 1908)
* màxima distinció, exposició nacional de belles arts (1926)

## Referències

* 1 2 3 4 S.B.I.. «Espina y Capo, Juan». Enciclopedia online, Museo del Prado. [Consulta: 19 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Juan Espina y Capó a l'índex d'artistes Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. amb obra al Museu d'Art Jaume Morera

## Bibliografia

* Barón, Javier (ed.), Díez, José Luis. El siglo XIX en el Prado. Madrid: Museo Nacional del Prado, 2007. ISBN 978-84-8480-126-9.
* Diversos autors. Madrid 1898, marzo-abril 1998. Madrid: Ayuntamiento de Madrid, 1998. ISBN 84-88406-24-X.
# Karl Koller

Karl Koller (8 de febrer de 1929 - 24 de gener de 2009) fou un futbolista austríac de les dècades dels anys 50 i 60.
Tota la seva carrera transcorregué al First Vienna FC (de 1949 a 1966). És considerat, per darrere d'Ernst Ocwirk, com un dels millors centrecampistes de la història del futbol austríac. Fou escollit entre els 100 millors futbolistes europeus del segle XX per la IFFHS.
Debutà amb Àustria el març de 1952 en un partit amistós davant Bèlgica. Participà a dos Campionats del Món els anys 1954 i 1958. En total fou 86 cops internacional. Marcà 5 gols. El seu darrer partit el disputà el setembre de 1965, en un partit de classificació per al Mundial davant Hongria.

## Palmarès

* Lliga austríaca de futbol (1):
** 1955
* Copa austríaca de futbol (1):
** 1961

## Referències

* ↑ http://www.fifa.com/worldfootball/news/newsid=1003866.html Arxivat 2009-01-29 a Wayback Machine.
* ↑ Europe's best Player of the Century - IFFHS
* ↑ Appearances for Austrian National Team - RSSSF

## Enllaços externs

* (alemany) Perfil a austria-archiv.at
* Perfil a National Football Teams
# Korea

«Korea» té aquests significats:
* Serralada de Korea, serralada muntanyosa de Chhattisgarh a l'antic principat de Korea,
* Districte de Korea
* Principat de Korea, estat tributari protegit a les Províncies Centrals

## Vegeu també

* Corea (desambiguació)
# Korea Aerospace Research Institute

L'Institut de Recerca Aeroespacial de Corea (en anglès: Korea Aerospace Research Institute) (KARI) és l'agència espacial i aeronàutica de Corea del Sud. Es va fundar en 1981, encara que fins a 1992 es va centrar en tecnologia aeroespacial. Els seus principals laboratoris es troben a Daejeon, en la Ciutat Científica de Daedeok. Entre els seus actuals projectes es troba la llançadora KSLV. D'anteriors projectes, destaca el satèl·lit Arirang-1, llançat en 1999.

## Història

En 1990 va començar el desenvolupament de coets propis, produint el KSR-1 i el KSR-2, d'una i dues etapes. En 1997 va començar el desenvolupament d'un motor de coet LOX/querosè. En 2002 va llançar un coet KSR-3 de prova. El pressupost de 2003 fou de 150 milions de dòlars.

## Actualitat

Està desenvolupant la Llançadora Espacial de Corea, amb una primera etapa basada en el coet Angara. Amb ajuda de Rússia, està desenvolupant el seu primer port espacial en Goheung, denominat Centre Espacial de Corea. En un acord amb Rússia, manarà un astronauta a l'Estació Espacial Internacional en 2008. Actualment, dos astronautes sud-coreans estan entrenant a Rússia. També està desenvolupant un satèl·lit geoestacionari multifuncional anomenat COMS 1.
# Kiputxe

* Per a altres significats, vegeu «Artiómovsk».
Kiputxe (en ucraïnès: Кипуче, en rus: Кипучее, Артёмовск, Artiómovsk) és una ciutat minera de la província de Luhansk a Ucraïna, situada actualment a zona ocupada per la República Popular de Luhansk de la Rússia. Es troba a 47 km a l'est de la capital de la província, Luhansk. El 2019 tenia 7.277 habitants.

## Història

Kiputxe fou fundada el 1910 prop de l'estació de ferrocarril de Kiputxe, i en un principi es va dir Katerínovka. La localitat fou reanomenada Artioma el 1921 i posteriorment Artiómovsk el 1938. Va rebre l'estatus de ciutat el 1962.
# José Joaquín de Olmedo

José Joaquín de Olmedo y Maruri (Guayaquil, 20 de març de 1780 - 19 de febrer de 1847) fou un patriota i poeta equatorià, fill del capità espanyol Miguel de Olmedo y Troyano i la guayaquileana Ana Francisca de Maruri y Salavarría.
El 9 d'octubre de 1820, Olmedo i altres notables guayaquilenys van declarar la ciutat de Guayaquil independent d'Espanya. El 8 de novembre d'aquell mateix any, Olmedo va ser nomenat president de la Província Lliure de Guayaquil fins que el juliol de 1822 es va unir a la Gran Colòmbia a instàncies de Simón Bolívar, contra la voluntat d'Olmedo. Va ser també dues vegades alcalde de Guayaquil i vicepresident de l'Equador de 1830 a 1831. Va ser president de l'Equador des del 6 de juny de 1845 al 8 de desembre del 1845, sobrevivint a un intent de cop d'estat el 18 de juny d'aquell any.
Va ser també un poeta conegut per temes patriòtics. El seu treball més conegut és La victoria de Junín (1825) que retrata com a hereus legítims dels inques els lluitadors per a la independència del Perú. Olmedo va dedicar la seva vida a Guayaquil, va crear la bandera de Guayaquil i l'escut, i el 1821 va compondre la Cançó al Nou d'Octubre, que es convertiria en l'Himne de Guayaquil.
L'Aeroport Internacional José Joaquín de Olmedo a Guayaquil és anomenat així en el seu honor.

## Enllaços externs

* Web oficial del governs de l'Equador
| Precedit per: - | Vicepresident de l'Equador 1830-1831 | Succeït per: José Modesto Larrea |
| Precedit per: Juan José Flores | President de l'Equador 1845 | Succeït per: Vicente Ramón Roca |
# Kriúkovka (Penza)

* Per a altres significats, vegeu «Kriúkovka».
Kriúkovka - Крюковка (rus) és un poble de l'óblast de Penza. Rússia. El 2010 tenia 2 habitants.

## Referències

* ↑ «Закон Пензенской области от 9 марта 2005 года № 774-ЗПО «Об административно-территориальном устройстве Пензенской области»». Arxivat de l'original el 2013-10-29. [Consulta: 20 octubre 2019].
# Kocaelispor Kulübü

El Kocaelispor Kulübü és un club de futbol turc de la ciutat d'İzmit.

## Història

Fundat el 1966, disputà màxima categoria turca els anys 1980-1988 i 1992-2003. Va guanyar dos cops la Copa turca de futbol els anys 1997 i 2002 com a principals èxits.

## Palmarès

* Copa turca de futbol (2): 1997, 2002

## Jugadors destacats

* Güvenç Kurtar
* Ceyhun Güray
* Saffet Sancaklı
* Faruk Yiğit
* Tarık Daşgün
* Orhan Kaynak
* Sabin Ilie
* John Moshoeu
* Kaan Dobra
* Mert Meriç
* Orhan Ak
* Ahmet Dursun

## Entrenadors destacats

* Holger Osieck

## Referències

* ↑ «Bölgesel Amatör Lig'de "seyirci" rekoru!» (en turc). Sözcü, 08-02-2015.
* ↑ Kocaelispor Official Website Arxivat 2009-02-11 a Wayback Machine. (turc)
# Kuiu

Kuiu és una illa de l'Arxipèlag Alexander, al sud-est d'Alaska. Es troba entre l'illa de Kupreanof, a l'est, i l'illa de Baranof, a l'oest. L'illa té una longitud de 105 quilòmetres i una amplada d'entre 10 i 23 quilòmetres. La seva superfície és de 1.936,16 km², la qual cosa la converteix en la 15a illa més gran dels Estats Units. La seva alçada màxima és de 1.081 metres. Tota l'illa forma part del bosc nacional Tongass. Segons el cens del 2000 tenia 10 habitants. Està separada de l'illa de Baranof per l'estret de Chatham.
A l'illa s'hi troba el far de Cape Decision, construït el 1932.
L'illa fou cartografiada per primera vegada per Joseph Whidbey i James Johnstone, ambdós membres de l'expedició que George Vancouver va fer a la zona entre 1791 i 1794.
Kuiu és el nom natiu, procedent dels indis Tlingit, i fou publicat el 1848 pel Departament Hidrogràfic de Rússia.

## Referències

* ↑ «Island Directory Tables». Arxivat de l'original el 2016-05-14. [Consulta: 18 dicembre 2017].
* ↑ «Tongass National Forest» (en anglès). [Consulta: 4 març 2020].
* ↑ Cape Decision Light Station a National Register of Historic Places
* ↑ (anglès)A voyage of discovery to the North Pacific ocean, and round the world
* ↑ GNIS Feature Detail Report for: Kuiu Island
# Kuix

«Kuix» té aquests significats:
* Personatge bíblic: Vegeu Cuix
* Antic regne africà: Vegeu Regne de Cuix
# Kuius

Kuius (en rus Куюс) és un poble de la República de l'Altai, a Rússia. El 2016 tenia 210 habitants. Kuius es troba a la vall del riu Katun, a 55 km al sud de Txemal, la seu administrativa de la província.

## Referències

* ↑ «Оценка численности постоянного населения Республики Алтай по населённым пунктам за 2012-2016 годы». Arxivat de l'original el 2019-03-04. [Consulta: 24 setembre 2018].
* ↑ Расстояние от Элекмонара до Чемала
# La Caseta de la Música

La Caseta de la Música és una obra modernista de l'Arboç (Baix Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Prop del llac dels jardins de la Torre de Bellesguard hi ha l'anomenada caseta de la música. Totalment realitzada amb pedres naturals i còdols. Es compon de dues estructures unides per una petita galeria, on s'accedeix mitjançant unes escales. A la dreta hi ha una torre circular amb una petita porta i a l'esquerra de la galeria una petita habitació de teulada inclinada amb un pòrtic de quatre columnes.

## Història

Hom creu que era un colomar. Damunt la torre circular hi havia fins fa poc un dipòsit per a l'aigua.

## Referències

* 1 2 «La Caseta de la Música». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
# La Fille bien gardée (pel·lícula de 1924)

La Fille bien gardée és una pel·lícula muda francesa dirigida per Louis Feuillade el 21 de març de 1924. El director també signa el guió basat en la comèdia homònima d'Eugène Labiche i Marc-Michel. L'obra, un vodevil en un acte, es va representar per primera vegada el 6 de desembre de 1850 a París al Théâtre du Palais-Royal.

## Repartiment

* René Poyen
* Bouboule
* Alice Tissot
* Lise Jaux
* Émile André
* René Donnio

## Referències

* ↑ La Fille bien gardée a bifi.fr
* ↑ La Fille bien gardée a silentera.com
* ↑ Les Archives du spectacle
# La Fille du batelier

La Fille du batelier és una pel·lícula pornogràfica de Patrice Cabanel estrenada en DVD el 2001.

## Sinopsi

L'Estelle acaba de fer vint anys i s'avorreix de morir vivint a bord de la barca del seu pare, un home maleducat i groller. Després d'una última discussió, acaba fugint amb l'esperança de canviar la seva vida. Però lluny de conèixer l'aventura, s'enfronta ràpidament a la crua realitat.

## Repartiment

* Estelle Desanges: Estelle, la filla del barquer batelier
* Patrice Cabanel: Robert Lenoir, barquer i pare d’Estelle
* Ian Scott: Yannick Lenoir, germà d’Estelle
* Daniella Rush: Daniella
* Ovidie: la prostituta
* Pascal Saint James: Alfredo
* Edd Exel : primer bergant
* Tony Carrera: segon bergant
* Venus : primera holandesa
* Sabina: segona holandesa
* Philippe Dean: el productor
* Bruno SX: el fotògraf
* Eva : la maquilladora
* Alain Payet: el comissari
* Ksandra:
* Kate More:
* Frédéric Beigbeder: home al bar

## Producció

La Fille du batelier va ser el primer llargmetratge produït per VCV Communication, l'editor de "Hot Vidéo".
L'escriptor Frédéric Beigbeder, que aleshores havia contractat l'actriu principal Estelle Desanges com a columnista del seu programa literari Des livres et moi, apareix breument en aquest pel·lícula, bevent en un bar en una escena al principi: no participa en escenes sexuals.
L'èxit comercial en el moment de la seva estrena, la pel·lícula confirma l'estatus d'Estelle Desanges com a estrella porno francesa a principis dels anys 200.

## Referències

* ↑ Le cinéma et Frédéric Beigbeder Arxivat 2019-07-14 a Wayback Machine. a beigbeder.net
* ↑ Christophe Lemaire, in Le Cinéma X, La Musardine, 2012, page 377
# La Platja

La Platja, també coneguda com la Platja de les Barques, és una platja situada al bell mig del nucli urbà de l'Escala (Alt Empordà). Fins al 1962 s'utilitzava per a amarrar-hi les barques dels pescadors perquè fins llavors no s'havia construït el port de l'Escala. Encara s'hi poden veure alguns dels norais on s'amarraven les barques i els vells pilons d'amarrar del segle XVIII que feien servir les grans embarcacions de cabotatge. Amb una longitud de 103 m i una superfície de 2.420 m² de sorra gruixuda, és molt apreciada pels banyistes locals. S'hi celebren la popular Cantada d'havaneres, el primer dijous d'agost; la Festa de la Sal, el tercer dissabte de setembre; i la fira grecoromana Triumvirat Mediterrani, el primer cap de setmana de maig.

## Referències

* ↑ «La Platja». Web oficial de Turisme de l'Escala-Empúries.
* ↑ «Pilons d'amarrar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Havaneres». Ajuntament de l'Escala.
* ↑ Boix, Lurdes. L'Alfolí i la Festa de la Sal a l'Escala. L'Escala: Ajuntament de l'Escala, 2007.
* ↑ «Triumvirat Mediterrani - Fira Greco-romana». Catalunya.com. Arxivat de l'original el 2023-07-21. [Consulta: 21 juliol 2023].
# La Talaia (Rupià)

La Talaia és un nucli de població del municipi baix empordanès de Rupià. S'hi han fet troballes íbero-romanes.

## Referències

* ↑ «La Talaia (Rupià)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Rupià». Agència Catalana de Turisme. [Consulta: 3 setembre 2022].
# La Talaia (Moià)

La Talaia és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a ponent de la vila de Moià, a migdia de la carretera N-141c prop de la fita quilomètrica número 25. És a prop i a llevant de Casagemes. És al capdamunt del Serrat de la Talaia.