OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Reinhold Herzog

Reinhold Herzog fou un ciclista alemany, que es va especialitzar en el ciclisme en pista. Va competir com amateur i va guanyar una medalla de bronze al Campionat del món de mig fons de 1903 per darrere del suís Edmond Audemars i l'italià Vittorio Carlevaro.

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Carlos Alberto Pavón

Carlos Alberto Pavón Plummer (El Progreso, 9 d'octubre de 1973) és un futbolista hondureny, que ocupa la posició de davanter. Format al Real España, la carrera del davanter s'ha desenvolupat en equips del seu país, mexicans (Club Toluca, Club Necaxa o Monarcas Morelia, entre d'altres), espanyols (Reial Valladolid), italians (Udinese o Napoli), colombians (Deportivo Cali) o estatunidencs (Los Angeles Galaxy). Amb Monarcas va guanyar el Torneig Clausura 2000, i a la campanya 06/07 va ser el màxim golejador del campionat d'Hondures. Pavón és un dels futbolistes més importants de la història de la selecció d'Hondures. Ha marcat 57 gols en 97 partits, sent el màxim golejador de tots els temps del combinat americà. Ha participat en les Copes d'Or de la CONCACAF de 2000 i 2007. El 2008 va acudir als Jocs Olímpics de Beijing.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Rashida Obeida

Rashida Obeida (àrab: رشيدة عبيدة, Raxīda ʿUbayda) (Jerusalem, segle xx) és una activista política palestina, membre del Front Popular per a l'Alliberament de Palestina (FPAP).
A finals de la dècada de 1960, desenes de dones palestines esdevingueren actives en la lluita armada. Obeida, juntament amb Leila Khaled, foren dos exemples de militants que se sotmeteren a un rigorós entrenament militar i de guerrilla. Deixant enrere família i amistats, resistiren durs entrenaments de comando a Síria i al Líban, on aprengueren teoria revolucionària i mètodes de fabricació d'explosius. Juntament amb Amina Dahbour i Xàdia Abu Gazala, és considerada una de les tres principals fonts d'inspiració femenina de la companya de partit Leila Khaled, segons manifestà aquesta darrera.
L'any 2007 aparegué, juntament amb d'altres sis guerrilleres palestines de la dècada de 1970, com ara Amina Dahbour, Leila Khaled o Theresa Halsa, al documental Tell Your Tale, Little Bird. El llargmetratge, enregistrat l'any 1993 per la directora libanesa Arab Loutfi, exposa com aquestes dones esdevingueren icones de la lluita del poble palestí a través de les seves històries, narrades en primera persona i en format entrevista.

## Referències

* ↑ «Tell Your Tale, Little Bird (4:08s)» (en àrab i anglès). YouTube.com. [Consulta: 5 desembre 2018].
* 1 2 De Groot, Gerard J.; Peniston-Bird, Corinna. A Soldier and a Woman. Sexual Integration in the Military (en anglès). Abingdon-on-Thames: Routledge, 2014. ISBN 978-1-3178764-3-4.
* ↑ Prashad, Vijay. «Putting Palestine on the Map» (en anglès). Jadaliyya.com, 09-11-2012. [Consulta: 24 maig 2017].
* 1 2 «Tell Your Tale, Little Bird» (en anglès). PalestineDocs.net. Arxivat de l'original el 2017-02-03. [Consulta: 5 desembre 2018].

## Enllaços externs

* YouTube.com - Documental Tell Your Tale, Little Bird (àrab) (anglès)
# Tindine

Tindine (àrab تيندين) és una comuna rural de la província de Taroudant de la regió de Souss-Massa. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 2.932 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Vediantis

Els vediantis (en llatí Vediantii, en grec antic Οὐεδιάντιοι) eren una tribu lígur que habitava als Alps marítims prop de la desembocadura del riu Var. Claudi Ptolemeu i Plini el vell els assignen la ciutat de Cemenelium (Cimiez), prop de Niça.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Vediantii». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 1r març 2021].
# Joaquim Brugué i Heras

Joaquim Brugué i Heras (Banyoles, 18 de juliol de 1931 - Barcelona, 5 d'octubre de 2001) fou un futbolista català dels anys 1940 i 1950.

## Trajectòria

Començà la seva trajectòria la temporada 1948-49 al CD Banyoles. Posteriorment fitxà pel FC Barcelona, passant pel juvenil, amateur i l'SD Espanya Industrial. Debutà al primer equip el 1951. Jugava de defensa central, essent un relleu de garanties de Gustau Biosca, substituint-lo quan aquest patí una greu lesió. Jugà al Barcelona tota la dècada de 1950. L'any 1958 es lesionà greument a Sevilla, fet que l'obligà a abandonar el futbol la temporada 1959-60 quan encara no havia complert els 30 anys. Disputà 140 partits amb el club (84 de lliga) marcant 7 gols (1 en lliga). Formà part del Barça de les Cinc Copes al costat d'homes com Antoni Ramallets, Ladislau Kubala o Joan Segarra. Fou un cop internacional amb la selecció catalana l'any 1958. Un cop retirat fou president del CD Banyoles.

## Palmarès
### FC Barcelona

* Lliga espanyola: 1951-52, 1952-53, 1958-59, 1959-60
* Copa espanyola: 1950-51, 1951-52, 1952-53, 1956-57, 1958-59
* Copa de les Ciutats en Fires: 1955-58, 1958-60
* Copa Llatina: 1952
* Copa Eva Duarte de Perón: 1952, 1953
* Petita Copa del Món: 1957

## Referències

* 1 2 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ Antoni Closa, Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Any 1999. Editorial Jaume Rius. ISBN 8492294434
* ↑ http://hemeroteca.lavanguardia.es/preview/2001/10/07/pagina-60/34186645/pdf.html
* ↑ http://turaris.net/ca/publicacions/articles_10/s_esports_9/les--medalles-de-l-esport--al-pla-de-l-estany_42
* ↑ http://hemeroteca.lavanguardia.es/preview/1949/05/04/pagina-13/34380917/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/1959/10/29/pagina-4/628173/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/1950/10/13/pagina-3/665047/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/1951/03/30/pagina-2/624874/pdf.html
* ↑ Diccionari del Barça. Antoni Closa, Jordi Blanco. Cartoné. Enc. Catalana 1999. ISBN 8441201269 / 84-412-0126-9 EAN: 9788441201262
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/2001/10/06/pagina-15/461100/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/1968/08/15/pagina-1/1393664/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/1968/08/15/pagina-3/649587/pdf.html

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
* Biografia
# Dubrava (Lípetsk)

* Per a altres significats, vegeu «Dúbrava».
Dubrava (en rus: Дубрава) és un poble de l'óblast de Lípetsk, a Rússia, que el 2013 tenia quatre habitants. Pertany al districte rural de Griazi.

## Referències

* ↑ Ведомости Верховного Совета РСФСР № 22 1960
* ↑ http://rgada.info/opisi/1354-opis_487-1/0006.jpg
* ↑ Часовня на могиле мужа Arxivat 2013-09-21 a Wayback Machine. // Gorod48
# Domenico Morelli

Domenico Morelli (Nàpols, 1826 - Nàpols, 1901) fou un pintor italià, mestre artístic de Vincenzo Petrocelli.
Domenico Morelli i Vincenzo Petrocelli foren els fundadors de l’Escola de Disseny de l’Acadèmia de Belles Arts de Nàpols. La seva col·laboració determinant va contribuir a establir els fonaments del moviment de la “pintura napolitana”. L’Escola napolitana de pintura, creada per ells, es va distingir pel notable contribut a la pintura italiana, influenciant una generació successiva d’artistes. Fou un dels principals artistes napolitans del segle xix, juntament amb Filippo Palizzi. Va estudiar a l'Acadèmia a Nàpols el 1836 i el 1848 va guanyar una beca per estudiar a Roma. Durant la dècada dels 50, va visitar Florència on, sota influència de l'historiador Pasquale Villarias i inspirat per Hayez, es va centrar en els temes romàntics i històrics.
Va fer un viatge a París per l'Exposició de 1855. Va tornar a Florència per divulgar les seves observacions i per participar en les discussions de Macchiaioli. En anys següents, Morelli va introduir una visió de la realitat derivada de Palizzi en les seves pintures històriques. A partir del 1899, va ser president de l'Istituto di Belle Arti (Institut de Belles Arts de Nàpols, on fou mestre de pintors reconeguts com Antonio Mancini, Gioacchino Presa o Nicola Ciletti, entre d'altres.
Juntament amb Vincenzo Petrocelli, va ser seleccionat directament pel Rei Ferdinando II delle Due Sicilie per realitzar una sèrie de frescos al Tempio di San Francesco a Gaeta.

## Obra

Influenciat per Delacroix i pels natzarens, va realitzar quadres religiosos de gran sentit teatral, d'estudis bíblics melodramàtics i d'escenes de literatura. Alguns dels seus quadres més reconeguts són L'embalsamament de Crist, de 1872 i Torquato Tasso i Eleonora d'Este, que es poden gaudir a la Galleria Nazionale d'Arte Moderna de Roma.
Un senyal típic de la pintura de Morelli és la seva utilització dels colors de la Bandera d'Itàlia, convertint-la en una al·legoria, en un símbol, en un testimoni del patiment del poble italià mitjançant els Màrtirs cristians. Les seves darreres obres tenien certa influència del fortunyisme.

## Referències

* ↑ «Domenico Morelli». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Domenico Puccini

Domenico Vincenzo Maria Puccini (Lucca (Toscan), 5 d'abril, 1772 - Idem. 25 de maig, 1815), va ser un compositor italià.
Domenico Puccini provenia d'una família de músics de la Toscana que inclou músics d'almenys cinc generacions. El seu avi Giacomo Puccini el Vell ja havia estat compositor i organista a la catedral de Lucca, igual que el seu pare. El seu fill Michele també va compondre, i el seu net va ser el famós compositor d'òpera Giacomo Puccini (1858–1924).
Domenico Puccini va estudiar amb el pare Stanislao Mattei a Bolonya i més tard a Nàpols amb Giovanni Paisiello. Després del seu retorn a Lucca, com el seu pare i el seu avi, esdevingué organista de la catedral de San Martino. La duquessa Élisa Bonaparte el va nomenar Cappella Municipale. El 1805 es va casar amb Angela Cerù. Puccini va morir el 1815 amb només 43 anys.

## Obra

L'obra de Puccini inclou, entre altres coses, la música instrumental. un concert per a piano en si major, dues simfonies i diverses desenes de sonates per a piano. Va escriure sis duets per a soprano i tenor amb acompanyament de piano. Les seves obres principals inclouen quatre òperes i música d'església. Pel que fa a la música sacra, va escriure cinc Kyrie, sis Gloriae, un Benedictus, un Alleluia per a vuit veus i orquestra, tres lamentacions, sis motets i vuit salms.
Després de les òperes de cambra Spartaco (1793) i Castruccio (1797), la seva òpera pastoral Le frecce d'amore i l'òpera buffa L'Ortolanella, o La Moglie capricciosa es van crear el 1800. El mateix any, amb motiu de la suposada victòria sobre Napoleó a la batalla de Marengo, Puccini va escriure un Te Deum, que va interpretar a San Martino el juny de 1800. Puccini va compondre un altre homenatge a Napoleó el 1807 per a soprano i piano a quatre mans. L'òpera seria Il Quinto Fabio va seguir el 1810 i la farsa La Scuola dei tutori el 1813. L'òpera buffa Il Ciarlatano, ossia I finti savoiardi va tenir lloc l'any de la seva mort, 1815. Deixà inacabada la seva darrera obra, un Te Deum. El seu pare Antonio Puccini no es va atrevir a completar l'obra, tal com va escriure en una nota sobre la partitura. Després el va donar a , alumne de Domenico, perquè el completés.

## Referències

* ↑ Domenico Vincenzo Maria Puccini (1772-1815). In: klassika.info. Abgerufen am 13. Januar 2016.
* ↑ Mary Jane Phillips-Matz: Puccini: A Biograph engl. 2002
* ↑ Staatliches Institut für Deutsche Musikforschung: Archiv für Musikforschung, Band 6, Ausgabe 4 Verlag Breitkopf & Härtel 1941, S. 218
# Dzubukuá

El dzubukuá (dzubucua), o kiriri, és una llengua karirí extingida parlada les illes del riu São Francisco vora Cabrobó, Pernambuco, al Brasil. De vegades es considera un dialecte d'una sola llengua karirí. Hi ha disponible una breu descripció gramatical.

## Fonologia

Fonologia de la llengua dzubukuá:

### Consonants

| | | Labial | Alveolar | Palatal | Velar | Glotal |
| Oclusiva | sorda | p | t | | k | |
| Oclusiva | sonora | b | d | | ɡ | |
| Nasal | Nasal | m | n | ɲ | | |
| Bategant | Bategant | | ɾ | | | |
| Fricativa | Fricativa | | | | | h |
| Africada | sorda | | t͡s | | | |
| Africada | sonora | | d͡z | | | |
| Lateral | Lateral | | l | | | |
| Aproximant | Aproximant | w | | j | | |

### Vocals

Els sons vocàlics es presenten com [i, ɨ, u, e, o, a] i [œ] que s'escriu com a doble vocal oe. Les vocals nasals es pronuncien com [ɐ̃, ẽ, ĩ, õ, ũ] juntament amb les vocals dobles nasalitzades oê i aê, que no es pronuncien com a diftongs, sinó com a monoftongs nasalitzats [œ̃, æ̃].

## Vocabulari

Per obtenir una extensa llista de vocabulari dzubukuá de De Queiroz (2008), vegeu el corresponent article en portuguès.

## Referències

* ↑ Loukotka, Čestmír. Classification of South American Indian languages. Los Angeles: UCLA Latin American Center, 1968.
* 1 2 3 4 de Queiroz, José Márcio Correia. 2008. Aspectos da fonologia Dzubukuá. MA thesis, Recife: Universidade Federal de Pernambuco. 124pp.
# Dzūkija

Dzūkija o Dainava és una de les cinc regions etnogràfiques de Lituània. Dzūkija és una regió cultural definida per estils de vida i dialectes de la població lituana locals –agricultors majorment rurals– tradicionals i mai no s'ha definit com una unitat política o administrativa. Tradicionalment, Alytus és considerada la capital de la regió, encara que no és la ciutat més gran de Dzūkija.

## Geografia

Dzūkija està situat al sud-est de Lituània i conforma el comtat d'Alytus i el sud del comtat de Vílnius. Històricament, s'estenia al nord-est de Polònia (Voivodat de Podlàquia) i a l'oest de Belarús.
Gran part de Dzūkija té un sòl arenós, no apte per a l'agricultura. Per tant, la regió està densament coberta de boscos de pi, incloent el bosc de Dainava, el més gran de Lituània, també es troba el major pantà del país el Pantà de Čepkeliai, que està situat en la regió propera a la frontera amb Belarús. També és la regió menys poblada de Lituània, amb una mitjana de densitat per sota de 15 persones per quilòmetre quadrat al districte municipal de Varėna. A causa d'obtenir més petites collites per la seva terra infèrtil, la regió era relativament més pobra que la resta de Lituània. Els agricultors van haver de complementar els seus rendiments amb la recol·lecció de bolets comestibles i fruits dels seus boscos, estant una part important de l'economia local.
Dos dels cinc parcs nacionals que disposa Lituània, es troben a Dzūkija: el Parc Nacional de Dzūkija a l'est de Varėna designat el 1991 i el Parc Nacional Històric de Trakai a la vora de Trakai de l'any 1992.

## Llengua

La gent de Dzūkija tradicionalment parla el dialecte dzūkià (també conegut com a "aukštaitià del sud"), que és un subdialecte del dialecte aukštaitià. A Lituània, igual que en altres llocs, els dialectes locals estan desapareixent, ja que les persones adopten el lituà a través d'escoles i mitjans de comunicació.
Els primers textos lituans del segle xvi escrits a mà mostren trets del dialecte de Dzūkija.

## Escut

L'escut d'armes de Dzūkija mostra la imatge d'un guerrer amb armadura blanca amb una atxa llarga sobre un escut blau. El color blau simbolitza la fidelitat i la força. El gran escut d'armes té el suport de dos linxs i el seu lema en llatí: «Ex Gent bellicosissima populus laboriosus». Aquests símbols van ser creats per l'artista heràldic Arvydas Každailis el 2003 utilitzant els símbols històrics de Trakai.

## Vegeu també

* Regions de Lituània

## Referències

* ↑ «Alytus – Dzūkijos (Dainavos) regiono sostinė» (en lituà). Alytus city municipality. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 19 novembre 2013].
* 1 2 Rimša. Lietuvos heraldika II (en lituà), 2004, p. 17–19. ISBN 9955-584-69-6.
# Dzongkha

El dzongkha o dzongka (transliteració Wylie: rdzong-kha, Jong-kă), de vegades anomenat ngalopkha, és l'idioma nacional de Bhutan. La paraula dzongkha significa l'idioma (kha) parlat en els dzong. Els dzong són monestirs semblants a fortaleses establerts per tot Bhutan per Shabdrung Ngawang Namgyal durant el segle xvii.
Bhutani no és un altre nom del dzongkha, però sí que ho és del balutxi. De vegades es confonen els dos idiomes, fins i tot en llistes de codi ISO 639.
El dzongkha s'escriu majoritàriament utilitzant les grafies de l'escriptura Uchen de l'alfabet tibetà.

## Referències

* ↑ «tibetà». A: Diccionari de llengües del món. Barcelona: TERMCAT, Centre de Terminologia, 2015 [Consulta: 13 juliol 2017]. «altres varietats tibetanes que gaudeixen d'una certa difusió són el dzongkha (esdevingut oficial a Bhutan)»
* ↑ «Dzongkha». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Constitution of the Kingdom of Bhutan. Art. 1, § 8» (PDF). Government of Bhutan, 18-07-2008. Arxivat de l'original el 2011-07-06. [Consulta: 1r gener 2011].
# Ducat de Friedland

El Ducat de Friedland (en txec: Frýdlantské vévodství, en alemany: Herzogtum Friedland) va ser de facto un ducat sobirà de Bohèmia. Va ser creat l'any 1627 i va desaparèixer eln 1634, després de la mort del seu governant, Albrecht von Wallenstein (1582 - 1634). Va ser precedit pel Principat de Friedland (txec: Frýdlantské knížectví, alemanyn: Fürstentum Friedland) que va existir entre els anys 1624 a 1627.
L'agost det 1622 Wallenstein va obtenir els títols de Comte Palatí (falckrabě, Pfalzgraf) i Comte Imperial (hrabě, Graf). Deriva de la població bohèmia Frýdlant (Friedland) adquirida per Wallenstein el 1621.
Aquest nou ducat va ser independent de facto de la resta de Bohèmia. Wallenstein va iniciar una ambiciosa reconstrucció de la capital del ducat, Jičín. El 1628 obtingué el dret d'encunyar les seves pròpies monedes i el dret de donar títols de noblesa i privilegis a les ciutats.
Després de la mort per assassinat de Wallenstein (1634) la major part del ducat va ser donada al Comte Matthias Gallas i es va anul·lar el seu estatus d'independència.

## Bibliografia

* Golo Mann: Wallenstein, his life narrated, 1976, Holt, Rinehart and Winston, ISBN 0-03-091884-7.
Czech:
* Jan Morávek, Zdeněk Wirth: Waldštejnův Jičín (Waldstein's Jičín), Prague, 1946.
* Zdeněk Hojda: Albrecht Václav Eusebius z Valdštejna, mezníky života (Albrecht Wenceslas Eusebius of Waldstein - the milestones of his life), in: Mojmír Horyna et al.: Valdštejnský palác, 2002, ISBN 80-86087-35-2.
German:
* Anton Ernstberger: Wallenstein als Volkswirt im Herzogtum Friedland (Wallenstein as an economist in the Duchy of Friedland), Reichenberg i.B. Kraus. 1929. VI, 148 S. : Kt.. Prager Studien aus dem Gebiete der Geschichtswissenschaft ; 19. (See list of literature Arxivat 2012-02-07 a Wayback Machine. for publications about Wallenstein in German.)
# Dryobates

Dryobates és un gènere d'aus piciformes pertanyent a la família dels pícids. Els seus membres es distribueixen per l'Holàrtic.

## Taxonomia

Aquest gènere està format per 6 espècies:
* picot garser de clatell vermell (Dryobates cathpharius).
* picot garser petit (Dryobates minor).
* picot garser de Nuttall (Dryobates nuttallii).
* picot garser de Perny (Dryobates pernyii).
* picot garser beccurt (Dryobates pubescens).
* picot garser arlequí (Dryobates scalaris).
El gènere va ser proposat pel naturalista alemany Friedrich Boie en 1826. El nom Dryobates procedeix dels termes grecs druos que significa bosc i batēs que significa caminant.

## Referències

* ↑ J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D.A. Christie, i E. de Juana (eds.). 2017. Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona.
* ↑ Boie, Friedrich «Generalübersicht» (en alemany). Isis von Oken, 18-19, 1826.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 140. ISBN 978-1-4081-2501-4.
# Dryobates scalaris

El picot garser arlequí o picot mexicà (Dryobates scalaris o Picoides scalaris) és una espècie d'au piciforme de la família Picidae, del gènere Dryobates. És una au de mida mitjana, nativa d'Amèrica Central i d'Amèrica del Nord: Belize, El Salvador, Estats Units, Guatemala, Hondures, Mèxic i Nicaragua.

## Subespècies

Es distingeixen les següents subespècies:
* Dryobates scalaris cactophilus (Oberholser, 1911)
* Dryobates scalaris eremicus (Oberholser, 1911)
* Dryobates scalaris graysoni (S. F. Baird, 1874)
* Dryobates scalaris leucoptilurus (Oberholser, 1911)
* Dryobates scalaris lucasanus (Xantus de Vesey, 1860)
* Dryobates scalaris parvus (Cabot, 1844)
* Dryobates scalaris scalaris (Wagler, 1829)
* Dryobates scalaris sinaloensis (Ridgway, 1887)
* Dryobates scalaris soulei Banks, 1963

## Referències

* 1 2 BirdLife International (2012). "Picoides scalaris." 2012 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2012. [Consulta: {{{consulta}}}]
* ↑ BirdLife International (2011) Species factsheet: Picoides scalaris Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.. Consultat: 29/11/2011.
* ↑ Picoides scalaris (TSN 178260) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. (anglès)
# Ecsenius alleni

Ecsenius alleni és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,4 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima subtropical i associat als esculls de corall fins als 1-35 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia Occidental.

## Referències

* 1 2 3 «Ecsenius alleni» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Allen, G.R. i B.C. Russell, 1986. Faunal surveys of the Rowley Shoals, Scott Reef, and Seringapatam Reef, northwestern Australia. Fishes. Part VII. p. 75-103. A P.F. Berry (ed.). Rec. West. Austral. Mus., Suppl. 25.

## Bibliografia

* Chapman, W. M. & Schultz, L. P., 1952. Review of the fishes of the blennioid genus Ecsenius, with descriptions of five new species. Proceedings of the United States National Museum v. 102 (3310): 507-528.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, R.F., 1991. Micronesian reef fishes. Second Ed. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 298 p.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Springer, V. G., 1971. Revision of the fish genus Ecsenius (Blenniidae, Blenniinae, Salariini). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 72: 1-74.
* Springer, V. G., 1972: Additions to revisions of the blenniid fish genera Ecsenius and Entomacrodus, with descriptions of three new species of Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 134: 1-13.
* Springer, V. G., 1988. The Indo-Pacific blenniid fish genus Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 465: i-iv + 1-134, col. Pls. 1-14.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.