OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Montserrat Cervera i Millet

Montserrat Cervera i Millet (Santiago de Cuba, 1927 - 12 d'octubre de 2020) fou una violinista i professora de música catalana.
Montserrat Cervera va néixer a Santiago de Cuba el 1927 en el si d'una família d'actors catalans de gira. La seva família va tornar a Catalunya quan tenia quatre anys. Montserrat Cervera va estudiar violí amb Joan Massià i George Enescu. El 1951 va ser cofundadora del conjunt de corda I Musici a Roma. Amb aquest conjunt va anar de gira i va efectuar enregistraments. El 1963 va fundar el Quartet Brahms de Roma amb el seu germà Marçal Cervera. Montserrat Cervera va combinar les seves activitats de concert amb una posició docent al Conservatori de Música Santa Cecília de Roma.
El seu fill Marco Fiorini és un violinista actualment integrat al Quartetto di Roma.

## Referències

* 1 2 «Montserrat Cervera i Millet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Montserrat Cervera i Millet». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Marco Fiorini». Quartetto di Roma. [Consulta: 24 octubre 2020].

## Enllaços externs

* «Literatura de i sobre Montserrat Cervera i Millet» (en anglès). WorldCat.
# Mireia Sallarès

Mireia Sallarès (Barcelona, 1973) és una artista catalana. És llicenciada en Belles Arts per la Universitat de Barcelona, amb estudis de cinema a la New School University i a la Film & Video Arts de Nova York. Entre d'altres, ha exposat a l'Espai 13 de la Fundació Joan Miró, al Museo de Arte Carrillo Gil (Mèxic), al Centro Cultural Montehermoso, al Círculo de Bellas Artes i la Casa Encendida de Madrid o el CA Tarragona. Sallarès utilitza el vídeo com una via d'investigació antropològica, però també com un instrument narratiu, capaç de produir relat a partir de la complexitat de la realitat.

## Obra

Els seus treballs estan relacionats amb la sociologia i l'antropologia cultural. Analitzen històries reals de persones i col·lectius d'arreu del món (França, Estats Units, Mèxic, Veneçuela, Sèrbia), amb una predilecció per les dones. Una altra condició pel seu treball és l'estrangeria. Analitza el món com a estrangera, fent servir entrevistes, intervencions en l'espai públic o d'altres tipus de suport per reflexionar sobre conceptes com la veritat, la violència, el plaer, la memòria o l'estatus, des de l'estratègia del documental i el compromís polític.
Un dels seus treballs més destacats és Las Muertes chiquitas, on analitza l'orgasme femení. El 2014 va gravar una entrevista amb Jill Godmilow, que va ser el centre de l'exposició Blanc sota negre (Arts Santa Mònica). L'any 2019, en una exposició al Centre d'Art Contemporani de Barcelona - Fabra i Coats va presentar el resultat del seu projecte Kao malo vode na dlanu (Com una mica d'aigua al palmell de la mà), una recerca sobre l'amor, feta a Sèrbia, del que se'n va publicar un llibre amb un dels textos del projecte. El treball va obtenir el Premi Ciutat de Barcelona d'Arts Visuals 2019.

## Referències

* ↑ «La Fundació Miró presenta l'últim treball de Mireia Sallarès». La Xarxa, 01-06-2012 [Consulta: 24 novembre 2013].
* ↑ «Exposicions 2013-2013». PDF. Arts Santa Mònica. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2013. [Consulta: 24 novembre 2013].
* ↑ Segade, Manuel. Haver fet un lloc on els artistes tinguin dret a equivocar-se. Històries de l'Espai 10 i l'Espai 13 de la Fundació Joan Miró. Barcelona: Fundació Joan Miró, 2014. ISBN 978-84-941239-8-6 [Consulta: 25 abril 2014]. Permís de reutilització CC-BY-SA 3.0 via OTRS
* ↑ «Mireia Sallarès. Artista Invitada». Universitat de Barcelona. [Consulta: 24 novembre 2013].
* ↑ Bonet, Pilar «L'orgasme Femení.Mireia Sallarès i Las Muertes Chiquitas». A-Desk, 12-12-2028. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2013 [Consulta: 24 novembre 2013].
* ↑ Frisach, Montse «Cadena d'artistes lladres». Cultura (El Punt Avui), 02-01-2015, p. 23.
* ↑ «‘Kao malo vode na dlanu (Com una mica d'aigua al palmell de la mà)’ de Mireia Sallarès». Barcelona Cultura - ICUB, 11-02-2019 [Consulta: 16 juliol 2019].
* ↑ Sallarès, Mireia. Com una mica d'aigua al palmell de la mà. Una investigació sobre l'amor. Barcelona: Arcàdia, 2019. ISBN 9788494820557 [Consulta: 16 juliol 2019].
* ↑ «Arts Visuals – PREMIS CIUTAT DE BARCELONA». [Consulta: 6 maig 2021].

## Enllaços externs

* Mireia Sallarès - Lloc web oficial
# Mirni (Novopokrovski)

Mirni - Мирный (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. És a 15 km al sud de Novopokróvskaia i a 160 km al nord-est de Krasnodar. Pertany al possiólok de Novopokrovski.
# Mirni (Tantsura-Kramarenko)

Mirni - Мирный (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora esquerra del riu Kirpili. És a 10 km al sud de Timaixovsk i a 56 km al nord de Krasnodar. Pertany al khútor de Tantsura-Kramarenko.

## Història

El coronel Dmitri Kurganski rebé 321 dessiàtines i el tinent coronel Vassili Lozinski 176 dessiàtines pels seus serveis en passar a la reserva el 1876. Kurganski s'establí a l'inici d'un afluent del riu, Lozinski al final. Tots dos khútors estaven compostos per dues cases, una per a l'amo i una altra per als criats, i un corral. La població de tots dos khútors s'incrementà amb el temps, de manera que s'hi establí una colònia de cosacs. El 1885 l'ataman de Timaixóvskaia registra el khútor Kurganski. El 1920, Kurganski és rebatejat amb el nom de Mirni, i el 1922 Lozinski pren el nom de Feodorovski. En aquella dècada i durant la següent es creen uns altres dos khútors a la vora del riu Kirpili. El 1929 es forma el kolkhoz Telmana, que el 1950 és integrat en el kolkhoz 20 let Oktiàbria.

## Enllaços externs i referències

* Aquest article conté dades geogràfiques extretes de Google Earth i el mapa de Rússia de Yandex.ru, accessible des d'aquest enllaç.
* Història a la pàgina web del municipi Arxivat 2014-08-12 a Wayback Machine. (rus)
* Mapa topogràfic a maps.vlasenko.net (rus)
* Vista del carrer Kosmonàvtov Arxivat 2014-08-09 a Wayback Machine. a Panoramio
* El riu Kirpili al seu pas per Mirni Arxivat 2013-07-15 a Wayback Machine. a Panoramio
# Montblanquet

Montblanquet és una petita població del municipi de Vallbona de les Monges, a l'Urgell, situada a la part sud-oest del terme. El 2022 hi vivien vuit persones.
El poble és al pla del Baró a 627 m d'altitud, prop del municipi dels Omells de na Gaia, i es troba a la carretera local LV-2338 que va dels Omells a Blancafort (Conca de Barberà) a través de la serra del Tallat, molt a prop del límit comarcal amb la Conca.

## Història

Va pertànyer al monestir de Poblet fins a l'any 1835. Més tard, el poble fou agregat de Vallbona de les Monges però mai va pertànyer a la baronia de Vallbona.
El castell de Montblanquet és esmentat ja el 1156, el 1195 fou donat a Poblet. Hi ha notícies que l'any 1407 tenia una presó i també es conserva el Llibre de la Cort de Montblanquet de 1440.
L'església de Sant Andreu de Montblanquet data del segle xiii i és d'estil cistercenc, que va del romànic al gòtic. Té una sola nau coberta amb volta de canó i sense absis diferenciat. L'absis és llis i al seu lateral hi ha la sagristia, a l'altre cantó el cor. El campanar és d'espadanya.

## Referències

* ↑ «Vallbona de les Monges». idescat.cat. [Consulta: 21 juliol 2019].
* ↑ Bonales Cortés, Jacinto. Història de Montblanquet. Vallbona de les Monges: Ajuntament, 2014. ISBN 978-84-96908-94-9.
# Médonville

Médonville és un municipi francès, situat al departament dels Vosges i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 74 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Médonville era de 74 persones. Hi havia 42 famílies, de les quals 19 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 11 dones vivint soles), 15 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 54 habitatges, 41 eren l'habitatge principal de la família, 6 eren segones residències i 7 estaven desocupats. Tots els 54 habitatges eren cases. Dels 41 habitatges principals, 37 estaven ocupats pels seus propietaris i 4 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 5 en tenien dues, 5 en tenien tres, 18 en tenien quatre i 12 en tenien cinc o més. 38 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 21 habitatges hi havia un automòbil i a 12 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Médonville el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 39 persones, 26 eren actives i 13 eren inactives. De les 26 persones actives 25 estaven ocupades (15 homes i 10 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 13 persones inactives 10 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 1 d'una empresa de construcció i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».
Dels 2 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era una funerària i 1 electricista.
L'any 2000 a Médonville hi havia 3 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Médonville a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Médonville a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Mubarak Marzouq

Mubarak Marzouq (Kuwait, 1 de gener de 1961) és un exfutbolista kuwaitià de la dècada de 1980.
Participà amb la selecció de futbol de Kuwait a la Copa del Món de futbol de 1982.
Pel que fa a clubs, destacà a Al-Tadhamon SC.

## Referències

* ↑ 1982 FIFA World Cup Spain Arxivat 2011-10-07 a Wayback Machine.
* ↑ «FIFA profile». Arxivat de l'original el 2014-12-09. [Consulta: 25 maig 2021].
# Muhàmmad ibn Tàhir ibn Ibrahim al-Harithí

Muhàmmad ibn Tahir ibn Ibrahim al-Harithí (? - Sanaa, novembre/desembre de 1188) fou lloctinent ismaïlita (mustali-tayyibita) del Iemen, membre de la tribu al-Harith de la confederació dels Hamdan. Fou deixeble d'Ali ibn Husayn ibn Djafar ibn Ibrahim al-Walid a la mort del qual el 1159, el daï Ibrahim al-Hamidi el va nomenar segon daï mutlak junt amb el mateix fill d'Ibrahim, Hatim ibn Ibrahim. Mort Ibrahim el 1161 la dawa va quedar dirigida per Hatim i Muhammad va esdevenir primer daï mutlak. Amb el rang de madhun es va instal·lar a Sanaa com a representant del daï i tot i que la ciutat estava governada pel sultà hamdànida Ali ibn Hatim, enemic constant dels ismaïlites, Muhammad va actuar sense amargar-se. Quan la ciutat va caure en mans dels aiubites el 1173, organitzà als refugiats que es van establir amb els ismaïlites a Haraz. Va escriure Madjmu al-turbiya, en dos volums, obra clàssica de la literatura ismaïlita, i alguna altra obra.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, VII, 412
# Muhàmmad ibn Wàssul

Muhàmmad ibn Wàssul fou emir midràrida de Sigilmasa.
Era fill de Wàssul ibn Thakiyya al-Fat·h i cosi del seu antecessor, al-Múntassir Samgú ibn Muhàmmad i era enemic dels fatimites i partidari dels omeies de Qúrtuba.
Se sap que va servir a l'Àndalus al costat omeia en la batalla de Simancas l'1 d'agost de 939 i s'havia convertit al sunnisme maliquita imperant a la península. Va donar un cop d'estat el 942/943 contra el jove al-Muntasir, de 13 anys, i la seva àvia que exercia la regència, i va prendre el poder; al-Múntassir fou empresonat.
Considerat partidari dels omeies, la seva presa del poder va alarmar al califa fatimita. Muhàmmad buscava el suport del amazics per fer la guerra als fatimites però no el va aconseguir. El 953/954 va prendre el títol de califa i d'amir al-muminín i el nom de regnat d'aix-Xàkir li-L·lah fent encunyar moneda, coses que van irritar extraordinàriament al govern fatimita que va decidir posar-hi final.
El califa al-Muïzz va enviar al general Jàwhar contra Sigilmasa. El general, en arribar, es va dirigir als notables, exigint l'entrega d'Ibn Wàssul, però li fou refusada; no obstant l'emir/califa va abandonar la ciutat amb la família i tresors i els seus partidaris més lleials, cap a la fortalesa de Tasegdelt (no identificada). Jàwhar va entrar a la ciutat sense lluita (setembre) i va fer encunyar monedes fatimites. Ibn Wàssul va abandonar el seu refugi i es va acostar a la ciutat a veure què passava i fou reconegut per algun membre de la tribu Matghara, que el van entregar a Jàwhar, el qual el va fer presoner (octubre) i el va enviar a al-Mansuriyya amb l'emir de Fes, Àhmad al-Bakr, capturat vers el mateix temps, i els fills dels notables de la ciutat de Sigilmasa com a ostatges. Van arribar a al-Mansuriyya el novembre del 958. Va ser tancat al castell i va rebre un tracte indigne.
Jàwhar va designar un governador del qual no es coneix el nom, però poc després d'abandonar la ciutat (final del 958 o principis del 959) va ser expulsat per la població en revolta que va proclamar de nou al-Múntassir Samgú ibn Muhàmmad.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, VI, 1023
# Míssil balístic d'abast mitjà

Un míssil balístic d'abast mitjà (en anglès: Medium-Range Ballistic Missile)(MRBM), és un tipus de míssil balístic amb un abast mitjà, aquesta classificació depèn de la definició usada en certes organitzacions. Dins del Departament de defensa dels Estats Units, un míssil d'abast mitjà està definit per aquells que tenen un abast màxim d'entre 1.000 i 3.000 km. En la terminologia moderna, els MRBM són part del grup més ampli denominat míssils balístics de teatre, que inclou a qualsevol míssil balístic amb un abast inferior a 3.500 km.

## Exemples de MRBM

* Agni I (700–1.250 km) (Índia)
* Agni II (2.000-3.000 km) Índia
* Agni IIPrime (2.750 km-3.300;km Índia
* Agni III (3.500-5.500 km) Índia
* DF-21 (1.800 km-3.000 km) R.P. de la Xina
* Ghauri-I (1.800 km) Pakistan
* Ghauri-II (2.500 km) Pakistan
* Shaheen-II (3.000-3.500 km) Pakistan
* Shaheen-III(2.750 km) Pakistan
* Jericho II (1.300 km) Israel
* Rodong-1 (1.300 km) Corea del Nord
* Rodong-2 (2.000 km) Corea del Nord
* Taepodong-1 (2.500 km) Corea del Nord
* Sajjil-2 (2.000-2.500 km) Iran
* Shahab-3 (2.100 km) Iran
* SS-3 Shyster (1.200 km)
* SS-4 Sandal (2.100 km) Unió Soviètica
* PGM-19 Jupiter (2.410 km) Estats Units
* MGM-31 Pershing (1.770 km) Estats Units

## Vegeu també

* Míssil balístic intercontinental (de l'anglès: Intercontinental Ballistic Missile, ICBM)
* Míssil balístic d'abast intermedi (de l'anglès: Intermediate-Range Ballistic Missile, IRBM)
* Míssil balístic de curt abast (de l'anglès: Short-Range Ballistic Missile, SRBM)

## Referències

* ↑ National Air and Space Intelligence Center. «Ballistic and Cruise Missile Threat». United States Air Force, 01-03-2006. [Consulta: 22 octubre 2012].
* ↑ http://www.aame.in/2012/11/nuclear-capable-agni-1-ballistic.html
* ↑ «Giant leap: Agni-V, India’s 1st ICBM, fired successfully from canister».
* ↑ «Missile Thread». Arxivat de l'original el 2015-03-16. [Consulta: 26 març 2016].
* ↑ «Pakistan Conducts Successful test launch of Shaheen III». Express Tribune, 09-03-2015. [Consulta: 9 març 2015].
* ↑ http://www.mid-day.com/articles/test-launch-of-pakistans-shaheen-iii-surface-to-surface-ballistic-missile-successful/16046188
# Mutua Leridana de Seguros

La Mutua Leridana de Seguros és una obra de Lleida protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici d'habitatges entre mitgeres, de planta baixa, quatre pisos i golfes. La façana presenta obertures ordenadament distribuïdes i arrebossat imitant la pedra. Compta amb alguns detalls d'estil eclèctic que imiten aspectes medievals. A l'interior trobem una escala de grans dimensions, feta de fusta de Guinea i marbres, que porta fins a la primera planta, amb inspiració gòtica.

## Història

Ampliació de la façana posterior, amb tres plantes d'oficines adossades.

## Referències

* 1 2 «Mutua Leridana de Seguros». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Muttu Krishnappa Nayaka

Muttu Krishnappa Nayaka fou naik de Madura fill de Visvappa, i nebot de Krishnappa Nayaka II. Va succeir al seu oncle Kastur Ranga, que havia usurpat el poder però fou enderrocat per les protestes populars al cap d'una setmana de regnat.
Va organitzar el país Marava (Ramnad) sota els setupatis, anteriors vassalls dels pandyes. Sota el darrer gran Pandya, Kula Sekhara, s'havien establert a la costa comerciants farsis encapçalats per shirazi Djamal al-Din. Després es va establir la influència portuguesa sobretot quan els reis dels paraves (Parava) es van fer cristians i el país va esdevenir de fet un territori portuguès. Calia doncs un poder fort hindú a la costa i es va establir el govern de Marava el 1605 sota la dinastia Setupati, representada per Sadaika Teva, amb títol de udaiyan o dalavay, amb un tribut prefixat. El nou cap va fortificar Ramnad i va garantir els viatges dels peregrins, sotmetent als turbulents caps de la zona; fortaleses del govern de Marava es van establir a Kalaiyarkovil, Pattamangalam, i altres llocs per Sadaika Teva o el seu fill, Kuttan Setupati (que el va succeir el 1623).
Robert de Nobili va ocupar el lloc de Fernández en la cristianització. D'origen italià va arribar a Madura el 1606; el seu pla era aplicar els ritus hindús a la religió cristiana, i es va proclamar un braman romà, adoptant els vestits i costums de la gent, i fins i tot la seva parla. La seva influència sobre el polegar d'Hermecatti (Erumaikatti), va prevenir una reacció hostil.
El 1602 i 1604 l'autoritat de Vijayanagar a Madura està encara testimoniada per inscripcions; les monedes a més a més demostren que la lleialtat va durar, almenys nominalment, tot el regnat.
Una carta d'Albert Laerzio, de data 20 de novembre de 1609, esmenta als paraves (Parava) com a tributaris del rei de Madura i a aquest com aliat portuguès. Algunes proves demostren que Madura tenia el control sobre el cap Comorin i la costa del cap, on hauria construït la vila de Krishnapuram entre Madura i Skandamalai, i un temple de Xiva a Kayattur.
Segons una inscripció del seu successor hauria hagut de morir a tot tardar l'abril de 1609; la carta de Laerzio, posterior a aquesta data, no esmenta que hagués mort, però en qualsevol cas la mort cal datar-la a l'entorn de 1609. Va deixar, segons alguns manuscrits, tres fills, Muttu Virappa, Tirumala, i Kumara Muttu, però segons la Crònica de Pandya i les taules de Venkata II només foren dos (Muttu Vira i Tirumala). El va succeir el primer com Muttu Virappa Nayaka I.

## Referències

* R. Sathyanatha Aiyar, History Of The Nayaks Of Madura, 1924, editor Humphrey Milford, Oxford University Press
# Muntanyes Samana

Les muntanyes Samana (o Serralada de Samana) és un grup muntanyós de la Província de la Frontera del Nord-oest (Pakistan) que va d'est a oest i separa la vall de Miranzai de la vall de Khanki (a Tirah).
La serralada té una elevació mitjana d'entre 1500 i 2000 metres, i encara es conserven diversos forts a molts dels seus cims, que inclouen Fort Lockhart, Saragarhi i Fort Cavagnari o Gulistan.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# N22

La N22 (Carretera Nacional 22) és una carretera de la Xarxa de Carreteres de França, avui considerada una variant de la carretera N20 que comunica L'Ospitalet amb El Pas de la Casa.
És la porta francesa al Principat d'Andorra. Ha duplicat per la N320 qui passa pel Coll del Pimorent. Però també hi ha un troç comú entre les dos vies, durant alguns quilòmetres.
Aquesta via porta el número 22, és a dir, Nacional 22, des de l'any 1975 en el moment de la renombració amb l'antiga via N 20B. Antany, el nom de carretera N22 corresponia a un tros de l'actual carretera N11 connectant Mauzé-sobre-el-Mignon a la Rochelle, aquest tros es avui descatalogat des de la Rochelle fins al port de la Pallice on es trobava el port per a l'Illa de Ré.

## Evolució
### De Mauzé-sur-el-Mignon a la Pallice (Actual N11)

L'actual RN 11 és una via ràpida, també E601.
Els principals poble que travessa són :
* Mauzé-sur-el-Mignon (km 0)
* La Laigne (km 7)
* Ferrières (km 15)
* Nuaillé-d'Aunis (km 20)
* Dompierre-sur-Mar (km 32)
* La Rochelle (km 41)
* Gran port marítim de la Rochelle (La Pallice) (km 45)

### L'Actual N22

L'actual Carretera Nacional 22 connecta uns 12 km des del lloc francès de L'Ospitalet fins al Principat d'Andorra. Va ser creada el 1978 reanomenant la Carretera Nacional 20B, ja que en la reforma de 1972 en totes les carreteres nacionals que encara estaven operades per l'estat, les vies superscriptes (RN XX-A) haurien de desaparèixer.

### Carretera històrica

La històrica Ruta Nacional 22 es va construir l'any 1824 i la va dirigir des de Mauzé-sur-le-Mignon fins a la ferri de l'Île de Ré a La Rochelle. Aquesta ruta torna a la Ruta Imperial 25. La seva longitud era de 47 quilòmetres. El 1978, tota la ruta de la Carretera nacional 22 va ser presa per la Carretera Nacional 11.

### N 22d

La N22d (Carretera nacional 22D), era una branca lateral de la Carretera Nacional 22a. Aquesta va existir entre 1969 i 1973. La ruta va ser reconstruïda en 1969 i servida com a circumval·lació nord de La Rochelle. El 1973, la carretera es va rededicar a la ruta nacional 237.

## Túnel d'Envalira

Passant Soldeu i abans d'arribar al Pas de la Casa i la frontera amb França, al quilòmetre 23 de la CG-2, ens trobem dues opcions. La primera és accedir al Túnel d'Envalira que ens portarà fins a la N22 a la frontera amb França, aquesta opció és de peatge. La segona opció és anar per la carretera vella, amb moltes corves, fins al Pas de la Casa, aquesta opció és gratuita.

## Trajectòria

| Tipus de Sortida | Direcció de la sortida | Carretera que hi enllaça |
| N22 | Túnel d'Envalira | |
| | Peatge del Túnel d'Envalira o CG-2A | CG-2 CG-2A |
| | Zona Duana | |
| | Principat d'Andorra | CG-2 |
| | Portè | N230 |
| | L'Ospitalet | |

## Vegeu també

* CG-2

## Referències

* ↑ «Túnel d'Envalira». Arxivat de l'original el 2018-03-27. [Consulta: 26 març 2018].