OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Nazari de Barbadell

Sant Nazari de Barbadell (Saint Nazaire, en francès) és una església de la comuna rossellonesa de Bulaternera, a uns 3 quilòmetres de la població i a la riba del Bulès. És tot el que resta de l'antic llogaret de Barbadell, una antiga possessió del priorat de Serrabona.
És a l'esquerra del Bulès, en els primers contraforts que es troben en deixar la plana, anant del poble de Terranera cap al Priorat de Serrabona.
En la seva arquitectura, s'hi aprecien elements romànics i preromànics, així com influències visigòtiques, visible en l'arc triomfal en forma de ferradura. El sostre de la nau única, originalment en fusta, va ser elevat al segle xi amb una volta de pedra en forma d'arc de mig punt. Té campanar d'espadanya i l'absis és quadrat, amb cobertura de volta.
La constitució el 1997 de l'associació Els amics de Sant Nazari de Barbadell fou el punt de partida de la restauració de l'església. Els treballs es desenvoluparen gràcies a l'esforç personal dels associats, que netejaren el lloc (les crescudes del Bulès havien aportat grans quantitats de llim) i n'eliminaren moltes addicions constructives posteriors que havien desfigurat del tot l'església.

## Referències

* ↑ «Sant Nazari de Barbadell en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-08-12. [Consulta: 8 juliol 2016].

## Bibliografia

* Becat, Joan. «21 - Bulaternera». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Ros 49. Sant Nazari de Barbadell». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7.
* Ponsich, Pere. «Bulaternera: Sant Nazari de Barbadell». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Enllaços externs

* Extensa descripció del procés de restauració, amb fotografies (francès).
* Fotografies Arxivat 2011-10-11 a Wayback Machine..
* Plànol.
# Sant Nazari de Sant Martí de Llémena

Sant Nazari de Sant Martí de Llémena és una església de Sant Martí de Llémena (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de nau allargada i sense absis diferenciat. La façana té una porta quadrangular, dues finestres laterals i un campanar d'espadanya d'un sol ull. Davant, hi ha un porxo sostingut per dues columnes llises, cobert a dos vessants i amb cairats de fusta.

## Referències

* ↑ «Sant Nazari de Sant Martí de Llémena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2017].
# Sant Vicenç de Prats de Lluçanès

Sant Vicenç de Prats de Lluçanès és una església barroca de Prats de Lluçanès (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de grans proporcions, d'una nau i capelles laterals que es comuniquen entre sí. Es va construir entre els anys 1627 i 1649. Originàriament estava coberta amb volta de canó però avui dia hi ha un sostre de ciment armat; amb el temps ha sofert moltes modificacions. Està cobert a dues aigües amb teula àrab. Al costat dret de la façana principal es troba el campanar, que va ser edificat l'any 1854. És de secció poligonal, amb poques obertures i arrebossat com la resta de la façana de color crema. La porta d'entrada és un arc de mig punt de pedra vista emmarcat per dues pilastres adossades amb un entaulament i un frontó triangular sense escultura, per sobre hi ha una petita rosassa.
A finals del segle XVII es va fer l'altar major en estil barroc però es va perdre durant la guerra. Avui dia trobem un altre retaule fet per Canals i A. Gras.

## Història

A Prats de Lluçanès hi havia una antiga església parroquial, avui dia coneguda com Mare de Déu de la Bona Sort, que l'any 1435 va deixar de ser parròquia perquè a la demarcació només vivien cinc famílies. L'increment de la població del segle XVII motivà que l'any 1649 fossin restaurades les antigues funcions parroquials, però això es feu en un nou temple, l'actual església parroquial, que s'havia construït al centre del nucli que havia sorgit amb l'augment de població.
La parròquia de Sant Vicenç és cap d'un arxiprestat que comprèn les parròquies de Lluçà, Pardines, Pinós, Prats, Salselles, Sant Agustí de Lluçanès, Sant Feliu Sassera, Sant Martí de Merlès, Santa Eulàlia de Puigoriol, Terradelles i Vilamaramó. Fou creat el 1945 en temps del bisbe Perelló.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Vicenç de Prats de Lluçanès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 maig 2021].
# Sant Vicenç de Palmerola

Sant Vicenç de Palmerola és una església romànica de les Llosses inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Entre els quilòmetres 2 i 3 de la carretera que, deixant enrere Borredà, al quilòmetre 9 té la veïna església de Santa Maria de Matamala, s'enfila un camí carreter que, després de la forta pujada, arriba al mateix punt del castell. Junt al castell, hi ha l'església antiga, dedicada a Sant Vicenç. "La vella església parroquial, dedicada a Sant Vicenç -comenta Botet,a començaments del segle actual-, s'aixeca quasi isolada sobre un serrat prop de les despulles d'un antic castell senyorial; la nova, voltada d'algunes cases, està més al fons de la vall".

## Història

L'historiador Monsalvatge escrivia el 1910 que l'església de Sant Vicenç de Palmerola i la seva filial de Sant Julià de Palmerola ("Palmerola sive Palmerola": 839) -o de la Moreta- "son las dos únicas iglesias que hay en la provincia de Gerona que pertenencen al obispado de Solsona". El rei Martí l'Humà, el 1398, incorporà a la Corona la parròquia de "Sancti Vincencii de Palmerola". Antic de Palmerola, donzell, el 1554 demanava al prior de Sant Jaume de Frontanyà que proveís l'església parroquial de Sant Vicenç de Palmerola. L'hereva d'Antic de Palmerola fou Helena de Palmerola, qui es casà amb Jaume d'Alamany Descatllar, introduint-se així en aquesta línia familiar.

## Referències

* 1 2 «Sant Vicenç de Palmerola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Santa Maria de Mosoll

Santa Maria de Mosoll és una església romànica situada a l'entitat de població de Mosoll, pertanyent al municipi de Das, a la comarca de la Baixa Cerdanya.

## Història

L'església apareix documentada a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell, de final del segle x. Va pertànyer al monestir de Sant Martí del Canigó i va patir, com tantes altres esglésies de la Cerdanya, el saqueig i incendi per part de les tropes càtares del comte de Foix i el vescomte de Castellbò el 1198. També va sofrir un incendi causat per Arnau de Saga.

## Edifici

És de planta rectangular composta d'una nau amb un absis semicircular amb volta de canó apuntat, amb uns arcs rebaixats als murs laterals per situar-hi uns altars i una fornícula per a la pica baptismal. Unes petites finestres s'obren orientades als diferents punts cardinals excepte el nord.
En unes excavacions en el paviment portades a terme l'any 1975 van aparèixer, ocupant tota la planta, una trentena de sitges ovoides a tocar l'una de l'altra. Les seves mides són, aproximadament, d'un metre de diàmetre i un i mig de profunditat. Segons alguns arqueòlegs, eren sepultures, però també n'hi ha que creuen que eren sitges anteriors a la construcció de l'església.
A la part exterior no té cap element decoratiu. Destaca el campanar de cadireta o espadanya de dos ulls i amb l'amplada de tota la façana.

## Pintura

Un frontal d'altar sobre fusta del segle xiii amb diverses escenes que representen l'Adoració dels Mags, Maria amb Jesús, la Presentació, l'Anunciació i la Dormició de la Verge es conserva al Museu Nacional d'Art de Catalunya, a Barcelona.
Queden restes de pintura mural amb el pantocràtor i apostolat als murs de l'absis.

## Referències

* ↑ Ventosa i Serra, Enric. Les esglèsies romàniques de la Cerdanya. 6. 1a.. Sant Vicenç de Castellet: Farell, 2004, p. 129 (Nostra història). ISBN 84-95695-39-1.
* ↑ Bertran, Juan Antonio, (1992) La Cerdaña de siempre,Barcelona, Editorial Juventud,p. 294, ISBN 84-261-2660-X

## Vegeu també

* Art romànic de la Baixa Cerdanya

## Bibliografia

* Ventosa i Serra, Enric. Les esglésies romàniques de la Cerdanya. Barcelona: Farell, 2004. ISBN 84 95695 39 1.
# Sarcocheilichthys soldatovi

Sarcocheilichthys soldatovi és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del riu Amur fins al riu Liaoning i al llac Buir (Mongòlia).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Berg, L.S., 1964. Freshwater fishes of the U.S.S.R. and adjacent countries. volum 2, quarta edició. Israel Program for Scientific Translations Ltd, Jerusalem.

## Bibliografia

* Bogutskaya, N.G. i A.M. Naseka, 1996. Cyclostomata and fishes of Khanka Lake drainage area (Amur river basin). An annotated check-list with comments on taxonomy and zoogeography of the region. Zool. Inst. Russ. Acad. Sci. :89 p.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sauromates III

Sauromates III (grec antic: Τιβέριος Ἰούλιος Σαυροματης Φιλόκαισαρ Φιλορώμαίος Eυσεbής) va ser rei del Bòsfor, successor del seu germà Cotis III del Bòsfor cap a l'any 229.
De seu regnat només es coneixen les seves monedes, que apareixen amb la imatge de l'emperador Alexandre Sever i estan datades potser l'any 231. El va succeir en el tron el seu nebot Rescuporis III (fill de Cotis III del Bòsfor) aproximadament l'any 233, potser amb el seu oncle Inintemeros (o Inintimaios, germà de Sauromates III) com associat al tron.

## Referències

* ↑ Settipani, Christian. Continuité des élites à Byzance durant les siècles obscurs. París: De Boccard, 2007, p. 408. ISBN 9782701802268.
# Collina d'Oro

Collina d'Oro és un municipi del cantó de Ticino (Suïssa), situat al districte de Lugano.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Sarolta Steinberger

Sarolta Steinberger (Tiszaújlak, Imperi Austrohongarès, actualment Vilok, Ucraïna, 12 de setembre de 1875 – Pesthidegkút, prop de Budapest, 24 de novembre de 1965) fou la primera dona que obtingué el títol de metgessa a Hongria.

## Biografia

Filla d'una família rica, cursà estudis secundaris en una escola privada i passà l'examen final en el col·legi protestant de Kolozsvár (avui Cluj-Napoca, Romania). Al desembre de 1895, el ministre de Religió i Educació Pública Gyula Wlassics, que acabava de ser nomenat per Francesc Josep, aprovà una llei que permetia a les dones assistir a la Universitat Eötvös Loránd de Budapest per estudiar humanitats i medicina, canvi legal que en bona part va respondre a la reivindicació insistent del moviment feminista hongarès, i especialment de Vilma Hugonnai, una comtessa hongaresa que havia aconseguit doctorar-se a Zúric el 1879, però fins al 1897 no se li va permetre exercir la medicina al seu país. El 1900, la Vasárnapi Újság ('Gaseta dominical') publicà aquesta notícia: la jove Sarolta Steinberger acabava d'assolir el grau de doctora en medicina, i era la primera dona que obtenia aquesta qualificació a Hongria. Durant els dos anys següents, Steinberger estudià obstetrícia i ginecologia en l'estranger, i en tornar a Hongria s'integrà en l'Associació de Feministes que acabava de fundar l'activista Rózsa Schwimmer, on impartí una sèrie de conferències sobre història de les metgesses, que va publicar reunides en A nő és a társadalom ('Dona i societat') el 1909. Mentrestant, treballà en la clínica Tauffer (fundada pel ginecòleg Vilmos Tauffer el 1888), fins que el 1928 se li confià la direcció de l'Institut Nacional de la Seguretat Social que s'acabava d'organitzar, càrrec que ocupà fins al 1944, quan l'hagué de deixar a causa de la promulgació d'una llei que impedia als jueus exercir la seua professió. A partir d'aquest fet, visqué retirada a Pesthidegkút la resta de la seua vida.

## Referències

* ↑ «Nők is tanulhatnak a magyar egyetemeken (Les dones poden estudiar en les universitat hongareses)». hírek.sk, 19-12-2011. Arxivat de l'original el 2017-04-22. [Consulta: 11 agost 2017].
* ↑ Mamika «Steinberger Sarolta (1875-1966) orvos, feminista». Nőkért.hu, 30-05-2015 [Consulta: 10 agost 2017].
* ↑ Haan, Francisca de; Krassimira Daskalova, Anna Loutfi. Biographical Dictionary of Women's Movements and Feminisms in Central, Eastern, and South Eastern Europe: 19ht and 20th Centuries. Budapest - New York: Central European University Press, 2006, p. 334. ISBN 9789637326394.
# Sant Esteve de Junyent

Sant Esteve de Junyent és l'església parroquial del poble de Junyent, pertanyent al terme de les Valls d'Aguilar, de l'Alt Urgell. Formava part de l'antic terme de Castellàs, de la comarca del Pallars Sobirà. És un monument protegit com a bé cultural d'interès local.
Està situada en el poble mateix de Junyent, en el punt més alt, al nord, del poble.
Té categoria de parròquia, agrupada amb Sant Serni de Noves de Segre.

## Descripció

Edifici religiós d'una nau amb capçalera plana orientada al nord-est, i cobert amb quatre trams de volta de canó amb llunetes, separats per tres arcs faixons sense perllongació als murs. A la nau s'obren dues capelles laterals oposades a través de dos arcs de mig punt. Són de planta quadrangular i cobertes amb volta de canó. Els murs de la nau estan decorats amb policromia, imitant un mur de carreus. El conjunt presenta un cor de fusta en alt als peus. La porta d'accés és d'arc de mig punt, amb dovelles de pedra tosca i un ull de bou al damunt. El campanar és d'espadanya, de dos ulls, amb coberta a dues vessants. El conjunt també presenta una coberta de llosa de doble vessant. A sobre de la porta hi ha una dovella amb la data 1785.

## Referències

* ↑ «Sant Esteve de Junyent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 gener 2014].

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario Topográfico, 1845. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz, V. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Castellàs». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
* Roig i Deulofeu, Albert. «Sant Andreu de Baén». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
# Columbia Journalism Review

Columbia Journalism Review és una revista periodística estatunidenca en anglès de la Facultat de periodisme de la Universitat de Colúmbia (Nova York, Estats Units), creada el 1961. Originalment bimensual, en 2015 va baixar la seva periodicitat a semianual. L'actual president de la revista és Steve Coll, degà de l'escola de periodisme de Columbia, i l'editor en cap és Steve Adler, que també ho és de Reuters.
La revista es dedica a fer reportatges i anàlisis sobre tendències del món dels mitjans de comunicació, de l'ètica periodística i dels processos a l'hora de crear continguts informatius. Aquest tipus de continguts responen a la necessitat d'assegurar que "el periodisme ha canviat d'una manera com res que haviem vist mai", de manera que el procés "és fascinant i estimulant, però també estressant i confús".

## Referències

* ↑ Spayd, Elizabeth. «A note to CJR’s readers» (en anglès). CJR, 14-10-2015. [Consulta: 4 gener 2021].
* ↑ Steve Coll i Steve Adler. «CJR gets new editor and publisher». CJR, 29-07-2016. [Consulta: 4 gener 2021].
* ↑ http://www.capitalnewyork.com/article/media/2013/11/8536418/liz-spayd-named-editor-chief-cjr
* ↑ http://www.cjr.org/the_kicker/spayd_new_eic.php

## Enllaços externs

* Pàgina web de Columbia Journalism Review
# Copa del Rei de futbol 1909

La Copa del Rei de futbol 1909 va ser la setena edició de la Copa del Rei. Es va disputar l'any 1909 al Campo de O'Donnell de Madrid. Després de només 4 dies de competició (del 4 al 8 d'abril del 1909), el Club Ciclista de San Sebastián es va proclamar campió del torneig.

## Competició

| Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Final | Final |
| | | 5 d'abril – O'Donnell, Madrid | 5 d'abril – O'Donnell, Madrid | |
| | | Español de Madrid | 3 |
| | | FC Barcelona | 2 |
| | | | | 8 d'abril – O'Donnell, Madrid | 8 d'abril – O'Donnell, Madrid |
| | | | | Español de Madrid | 1 |
| 4 d'abril – O'Donnell, Madrid | 4 d'abril – O'Donnell, Madrid | | | | Español de Madrid | 1 |
| 4 d'abril – O'Donnell, Madrid | 4 d'abril – O'Donnell, Madrid | | | Club Ciclista | 3 |
| Club Ciclista | 4 | | | Club Ciclista | 3 |
| Club Ciclista | 4 | 6 d'abril – O'Donnell, Madrid | 6 d'abril – O'Donnell, Madrid | | |
| Athletic de Bilbao | 2 | 6 d'abril – O'Donnell, Madrid | 6 d'abril – O'Donnell, Madrid | | |
| Athletic de Bilbao | 2 | Club Ciclista | 2 | | |
| | | Galicia FC | 0 |

## Primera ronda

| Club Ciclista | 4–2 | Athletic Club |
| McGuinness McGuinness Simmons -' (p.) McGuinness -' (p.) | | Saura -' (pen.) Mortimer |

## Semifinals

| Español de Madrid | 3–2 | FC Barcelona |
| Antonio Neyra 60' Antonio Neyra 70' Antonio Neyra 89' (pen) | | Romà Forns 30' Charles Wallace 50' |
| Club Ciclista | 2–0 | Galicia FC |
| McGuinness 30' McGuinness 85' | | |

## Final

| Club Ciclista | 3 – 1 | Español de Madrid |
| McGuinness 30' (p.) Simmons 47' Miguel Sena 2T | | José Giralt 2T |

## Campió

* Campions de la Copa del Rei de 1909
* Club Ciclista 1r títol

## Referències

* ↑ http://www.athletic-club.eus/en/match-statistics/1_2366/1908-09_ciclista_athletic-club.html
* ↑ http://www.webdelcule.com/partidos/pa1908-09.html
* RSSSF.com
* LinguaSport.com
* IFFHS.de
# Copa del Rei de futbol 1904

La Copa del Rei 1904 va ser la segona edició de la Copa del Rei. Es va disputar l'any 1904 al Camp del Tiro del Pichón de Madrid. Va ser una edició especialment caòtica, que es va endur l'Athletic Club, sense jugar cap partit.
El campionat va ser organitzat per primera vegada per l'Associació Madrilenya de Foot-Ball Associació, que substituïa el Madrid Foot-Ball Club en l'organització del torneig.

## Format

Com que inicialment el Madrid FC era l'encarregat d'organitzar el campionat, va redactar-ne les bases, on s'indicava que només hi podia participar un equip de cada regió.
D'aquesta manera, es van inscriure el representant de Biscaia (l'Athletic Club, vigent campió de la copa) i el de Catalunya (el Club Deportiu Espanyol de Barcelona, com a campió del Campionat de Catalunya). Aquests dos equips s'havien d'enfrontar, en un triangular amb el representant madrileny.
Amb una gran rivalitat entre els equips madrilenys per ser el representant de la ciutat a la Copa, les eliminatòries prèvies es van disputar com a part del torneig, tal com indicaven les bases.
Al principi estaven inscrits el Club Español de Madrid i el Madrid-Moderno Foot-Ball Club (equip format per la fusió del Madrid F. C. i el Moderno Foot-Ball Club), però a última hora es van admetre dos equips madrilenys més: el Moncloa Foot-Ball Club i l'Iberia Foot-Ball Club. Això va obligar a modificar el calendari.
Abans de començar el torneig, l'Espanyol de Barcelona, disconforme amb el sistema de competició, va anunciar que no hi participaria.

## Fase de qualificació de Madrid
### Semifinals

| Moncloa FC | 4–0 | Iberia Football Club |
Tiro del Pichón, Madrid
| Club Español de Madrid | 5–5 | Madrid-Moderno |
| ? ? ? ? ? | | Joaquín Yarza Joaquín Yarza Pedro Parages Federico Revuelto Antonio Alonso |
Tiro del Pichón, Madrid
L'Español va ser declarat guanyador.

### Final

| Club Español de Madrid | 1–0 | Moncloa FC |
Tiro del Pichón, Madrid
Partit abandonat amb 1-0, l'Español va ser declarat guanyador.

## Final Copa del Rei

| Athletic Club | no es va jugar | Club Español de Madrid |
Tiro del Pichón, Madrid
Amb la qualificació de l'Español discutida, l'Athletic, que no s'havia hagut de classificar, va ser proclamat campió.

## Campió

* Campions de la Copa del Rei 1904
* Athletic Club 2n títol

## Referències

* ↑ «Inscritos 1904». Revista Arte y Sport. [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ «Bases del Campeonato de España 1904». Revista Arte y Sport. [Consulta: 24 març 2016].
# Sant Joan Evangelista (Apostolat d'Almadrones)

Sant Joan Evangelista és una obra realitzada per El Greco amb col·laboració del seu obrador, entre 1608 i 1614, que formava part d'un apostolat -actualment incomplet i dispers- procedent de l'església d'Almadrones.
Aquesta obra formava part d'un apostolat incomplet -només se'n conserven nou llenços- provinent de l'església d'Almadrones, a Guadalajara. Aquest conjunt repeteix amb poques variants els models anteriors, com el de l'apostolat de la Catedral de Toledo i el del Museu del Greco. Sembla que és d'una etapa més tardana que la dels altres apostolats existents, i també la seva tècnica sembla més avançada.

## Anàlisi de l'obra

* Pintura a l'oli sobre llenç; 72x 55 cm.; 1608-14; antigament ? al Museu d'art Kimbell, Fort Worth, Texas.
* A la part superior dreta, hi apareixen les inicials delta i theta, a manera de signatura.
Aquesta pintura està molt restaurada, i és d'una qualitat mediocre.
Segons Josep Gudiol, en aquest conjunt d'Almadrones, El Greco entra en una fase que l'acosta a l'expressionisme, i que gairebé sembla una premonició de Vincent van Gogh. Segons aquest mateix autor, aquesta imatge de Joan Evangelista té un rostre semblant al d'un arlequí, obstinat i al·lucinat alhora.

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. op. cit., p. 113.
* ↑ Gudiol, José. op. cit., p. 298.
* ↑ Wethey, Harold E. op. cit., p. 121.
* ↑ Gudiol, José. op. cit., p. 317-318.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1