OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Clemàstecs

Els clemàstecs (clemascles, clemasques, clemalles, clemalls, clemastres, calamàstecs, calamastres, cremallers o cremalls, entre d'altres) són cadenes que es pengen a la llar de foc per suspendre olles o calderes damunt de les brases. Abans de la creació de la cuina de fogó, eren molt emprades per cuinar a les terres fredes i de muntanya.
Els clemàstecs eren fets de ferro forjat, amb baules amples i un sistema de ganxos que permetia de pujar o baixar les olles i així regular-ne la proximitat al foc. Es penjaven d'una estaca de ferro dins de la xemeneia al moment de construir la casa i es fixaven amb un rebló. Es consideraven com una part essencial de la llar i era molt mal vist despenjar-los. A més a més de coure el menjar de les persones, servien per a fer calderades de menjar per al bestiar i per escalfar aigua per a altres usos.
La mida dels clemàstecs també indicava la importància de la casa: si només s'hi podia penjar una olla, significava que la casa era pobra i hi havia poc per coure, i en aquest cas parlem de "cremalla"; si se'n podien penjar dos o tres, representava que la casa gaudia de més abundància. A més a més, a algunes cases importants els clemàstecs eren ornamentats amb treballs de forja que servien per distingir-los encara més. Un dels cremalls més importants que es coneixen tenen 5 ganxos, en una estructura quadrada, amb un en cada extrem, i un altre al mig. Pertanyien a casa Montardit de Peramea (Pallars Sobirà), i els seus propietaris se'ls van vendre per les dificultats econòmiques de la postguerra. Segons sembla, l'estructura aguantava recta sense desnivellar-se pel pes, tot i tenir penjada una olla en un extrem. Estaven ricament treballats en forja i eren un element imprescindible en una gran i ampla xemeneia d'una casa molt puixant.

## Referències

* 1 2 «Clemàstecs» (en català). Arxivat de l'original el 2004-08-26. [Consulta: 16 abril 2015].
* 1 2 3 Torres i Sociats, Jordi. La Casa Pairal. Sant Vicenç de Castellet: Farell, 2014, p. 47-48. ISBN 978-84-92811-64-9.
# Rhinella gnustae

Rhinella gnustae una especie de gripau de la família dels bufònids. Va ser descrit per José M.Gallardo el 1967. Per les poques dades, no és acceptat com un tàxon vàlid per tots els experts. Altres el veuen com un sinònim taxonòmic de Rhinella spinulosus.
El seu hàbitat natural són els rius.

## Distribució

Només es coneix de la localitat tipus que roman imprecisa (Rio Grande, Jujuy, Argentina) La regió on es va recol·lectar està amenaçada per la mineria, la destrucció i la degradació de les conques hidrogràfiques i els aiguamolls, i la introducció de peixos invasors. Per manca de dades, no se sap gaire sobre l'estat de conservació de R. gnustae.

## Referències

* ↑ Gallardo, J.M. «Bufo gnustae sp. nov. del grupo de B. ockendeni Boulenger, hallado en la Provincia de Jujuy, Argentina» (en castellà). Neotropica, 13, 1967, pàg. 54–56.
* ↑ Cei, J.M.. «Bufo of South America». A: W. Frank Blair. Evolution in the genus Bufo.. Austin,: University of Texas Press, 1972, p. 89. ISBN 0-292-72001-7.
* ↑ Ferraro, D.P.; et alii. «Sistemática y diversidad.». A: Marcos Vaira, Mauricio Akmentins, Esteban O. Lavilla. Plan de Acción para la Conservación de los Anfibios de la República Argentina (en castellà). Asociación Herpetológica Argentina, 2018, p. 17-19.
* 1 2 SSC Amphibian Specialist Group «Rhinella gnustae» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2019. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2019-1.RLTS.T54652A101423232.en.
* ↑ Frost, Darrel R. «Rhinella gnustae (Gallardo, 1967)» (en anglès). Amphibian Species of the World, 2022. DOI: 10.5531/db.vz.0001.
# Águeda Dicancro

Águeda Dicancro (Montevideo, 1938 - Montevideo, 14 d'agost de 2019) va ser una artista plàstica uruguaiana, dedicada a l'escultura en vidre.

## Biografia

El 1964, Águeda Dicancro es va graduar com a ceramista a l'Escola Pedro Figari de la U.T.U. i va prendre classes d'escultura amb Eduardo Yepes a l'Institut Sant Francesc d'Assís, posteriorment va estudiar a l'Institut Escola Nacional de Belles Arts de la Universitat de la República (UdelaR). El 1964 va rebre una beca de l'OEA per realitzar un postgrau en ceràmica a l'Escola Nacional d'Arts Plàstiques de la Universitat Autònoma de Mèxic i per estudiar orfebreria i tècniques en metalls.
És reconeguda per les seves grans instal·lacions d'escultures en vidre com a material protagonista, juntament amb la fusta i el ferro. La conjunció de color, opacitats i transparències del vidre, juntament amb altres recursos com la utilització d'emmirallats i la llum defineixen la seva obra i la van representar al pavelló uruguaià de la Biennal de Venècia (1993), a la Biennal de São Paulo (1994), així com en l'exposició «Arborescències» al Museu Nacional d'Arts Visuals (MNAV) el 2007.
* «Arborescències» d'Águeda Dicancro. Museu Nacional d'Arts Visuals (MNAV).
Una de les seves obres es troba en exposició al Banc Central de l'Uruguai i una altra escultura en acer i vidre a la Torre de les Comunicacions de l'ANTEL.

## Premis

* Premi del xxxiii Concurs Internacional de Ceràmica d'Art, Faenza, Itàlia.
* 1965, Primer Premi de Ceràmica en el Concurs Fundació Ford, Mèxic.
* 1966, Gran Premi del Saló i Primer Premi Secció Joies del 1r Saló d'Arts Decorativas, Comissió Nacional d'Arts Plàstiques.
* Menció en la ii Biennal Internacional d'Arts Aplicades, Punta del Este.
* 1967, Premi Adquisició en el xv Saló Municipal.
* 1973, Medalla d'Or de la Comuna de Roma.
* 1978, Primer Premi del Concurs Mural edifici Puerta del Sol, Punta del Este.
* Premi Adquisició xxxiii Salón Municipal.
* 2001, Premi Alas
* 2002, Premi Figari.
Va ser seleccionada per representar l'Uruguai a la Biennal de Venècia el 1993, i a la Biennal de São Paulo el 1994.

## Referències

* ↑ «Águeda Dicancro» (en castellà). Museu Nacional d'Arts Visuals (MNAV).
* ↑ Sartor, Mario. Arte latinoamericana contemporánea: dal 1825 ai giorni nostri (en castellà), 2003.
* ↑ «Los sueños del bosque alado» (en castellà). Brecha, 23-08-2019.
* ↑ «Arborescencias» ( PDF) (en castellà). Museu Nacional d'Arts Visuals (MNAV), 2007.
* ↑ «Águeda Dicancro. Artesana, orfebre, escultora» (en castellà). Cotidiano Mujer, 2001. Arxivat de l'original el 2012-06-29. [Consulta: 3 abril 2020].
* ↑ «Águeda Dicancro: "Arborescencias"» (en castellà). Ministerio de Educación y Cultura (MEC), 30-11-2007.
* ↑ «Exposiciones Temporarias» (en castellà). MNAV. Arxivat de l'original el 2008-09-14. [Consulta: 3 abril 2020].
* ↑ «Águeda Dicancro» (en castellà). MNAV, 14-08-2019.
* ↑ «Complejo Torre de Comunicaciones» (en castellà). ANTEL.
# François Fournier-Sarlovèze

El comte François Fournier-Sarlovèze (Sarlat e La Canedat, 6 de setembre de 1773 - París, 18 de gener de 1827), fou un general de l'Imperi francès.
Sobrenomenat per la guerrilla espanyola "El Demonio", tant per la seva brutalitat com per la seva formidable eficiència en la lluita contra la guerra de guerrilles, és un dels rars personatges d'origen comú que s'ha distingit per dos títols nobles., una conferida per l'emperador, l'altra pel rei de França.
Els seus duels van inspirar la novel·la The Duel de Joseph Conrad adaptada al cinema per Ridley Scott sota el títol The Duelists. El seu oponent ha estat identificat sovint com el general Pierre-Antoine Dupont de l'Étang. Descansa al cementiri de Sarlat, a prop d’un altre oficial Henry Sanfourche.

## Referències

* ↑ https://data.bnf.fr/fr/10717265/francois_fournier_sarloveze/
* ↑ http://www2.culture.gouv.fr/public/mistral/leonore_fr?ACTION=CHERCHER&FIELD_1=COTE&VALUE_1=LH/1018/49
* ↑ https://www.napoleon.org/en/history-of-the-two-empires/images/colonel-francois-fournier-sarloveze-1773-1827/
# Peres de Lleida

Les peres de Lleida són unes postres tradicionals de la cuina catalana que es fan amb pera, preferentment de Lleida, cuita en una crema catalana no gaire espessa i decorada amb merenga, que es fa amb les clares d'ou que queden en fer la crema. Es pot comparar amb les peres cuites en vi, unes altres postres també molt antigues i populars.

## Referències

* ↑ Recepta i foto Oficina de Turisme de Catalunya. (català)
# Molí d'en Rigat

El Molí d'en Rigat és una obra de la Pobla de Claramunt (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Molí situat a un extrem del nucli urbà. Es tracta d'un senzill edifici del segle xviii amb moltes finestres a les façanes. En el seu interior s'hi exposen diferents tipus d'atuells i estris que l'home ha fabricat al llarg de la història per a l'abastament d'aigua: rodes de calaixos, filtres, models d'aixetes... El conjunt exterior es mostra bastant malmès.

## Referències

* ↑ «Molí d'en Rigat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2018].
# Chisa

Chisa (en cors Chisà) és un municipi francès, situat a la regió de Còrsega, al departament d'Alta Còrsega. L'any 1999 tenia 97 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 106 | 115 | 78 | 56 | 88 | 97 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1947-1953 | Henri Giudicelli | |
| 1953-1984 | Albert Thimotée Giudicelli | |
| 1984- | Guy Ferreri | PCF |
# Retroactivitat

La retroactivitat, en dret, és un possible efecte de les normes o actes jurídics que implica l'extensió de la seva aplicació al fet que una norma estableixi que la seva aplicació no només serà sobre fets futurs sinó que s'aplicarà també a fets anteriors a la seva promulgació. No obstant això, aquesta possibilitat suposa una situació excepcional, perquè pot entrar en contradicció amb el principi de seguretat jurídica que protegeix la certitud sobre els drets i obligacions que les persones posseeixen.

## Irretroactivitat penal

En Dret penal regeix el principi d'irretroactivitat, que busca protegir els ciutadans que se'ls pugui sancionar a posteriori per un acte que quan va ser realitzat no estava prohibit.
Aquesta irretroactivitat, no obstant això, no és absoluta, ja que només afecta a aquelles normes que perjudiquin a l'imputat, acusat o condemnat, però no a aquelles que el beneficiïn. Per tant, si un delicte és derogat per una llei posterior, o rep una pena menor, es pot i s'ha d'aplicar la normativa que li sigui més beneficiosa. Una altra excepció al principi d'irretroactivitat ocorre quan, durant el procés es dicta una llei més onerosa per a l'imputat en aquest cas la llei derogada manté la seva vigència per ser més benigna. A això últim s'anomena ultractivitat de la llei penal.
A l'article 11 de la Declaració Universal dels Drets Humans s'hi especifica que no es pot imposar cap pena a ningú de manera retroactiva per un delicte que no estava tipificat com a tal en el moment de cometre's. Tampoc la pena pot ser superior per un canvi posterior de la llei. D'aquesta manera es pretén evitar els abusos de poder dels governs cap al poble.
En l'ordenament jurídic espanyol està regulada pels articles 9.3 i 25.1 de la Constitució Espanyola de 1978 i els articles 1 i dos del codi penal espanyol.
El principi d'irretroactivitat exigeix una llei prèvia que defineixi com a delicte la conducta realitzada, per tal de garantir la seguretat jurídica. A excepció d'això les lleis penals favorables sí que són retroactives, segons l'article 2.2 del codi penal espanyol.

## Referències

* ↑ «Ultractivitat de la llei penal». Arxivat de l'original el 2007-12-17. [Consulta: 17 desembre 2007].
# Rita Myers

Rita Myers (Hammonton, EUA, 1947) és una artista estatunidenca.
La seva obra tracta els estereotips difosos per la indústria de la bellesa. En el seu treball de recerca fotogràfica Body Halves (Meitats de cossos, 1971) qüestiona la idea d'un cos femení «perfecte», partint de la creença que el cos té una meitat «més bella» i una altra de «menys bella». L'obra consta de quatre fotografies: dues mostren el cos nu de l'artista per davant i per darrere, en la seva forma natural; per a les altres dues, Myers va triar la meitat del seu cos que semblava més perfecta i la va projectar a partir de l'eix central, de manera que la simetria natural queda substituïda per una irritant simetria «perfecta». Aquesta obra evoca els estudis renaixentistes sobre les proporcions del cos humà i sobre la bellesa com a norma que pot calcular-se matemàticament; per exemple, les obres de Leonardo da Vinci i Albrecht Dürer. Myers explora amb la seva mirada crítica les tradicions artístiques que defineixen la imatge ideal del cos humà. Ella mateixa presenta el cos femení com a objecte d'estudi, amb la qual cosa formula la seva crítica del concepte de bellesa ideal

## Referències

* ↑ «Rita Myers | MoMA» (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2019].
* ↑ «FEMINISMES! Exposicions». CCCB, 2019. [Consulta: 20 desembre 2019].
# Fotogramas de Plata 1994

La 45a cerimònia de lliurament dels Fotogramas de Plata 1994, lliurats per la revista espanyola especialitzada en cinema Fotogramas, va tenir lloc l'1 de març de 1995 al Palau de Congressos del Parque Juan Carlos I (IFEMA). Els mestres de cerimònies foren els actors Imanol Arias i Anne Igartiburu.

## Candidatures
### Millor pel·lícula espanyola

| Pel·lícula | Director | Resultat |
| Días contados | Imanol Uribe | Guanyadora |

### Millor pel·lícula estrangera

| Pel·lícula | Director | Resultat |
| L'edat de la innocència | Martin Scorsese | Guanyadora |

### Millor actriu de cinema

| actriu | Pel·lícula | Resultat |
| Ruth Gabriel | Días contados | Candidata |
| Ana Belén | La pasión turca | Guanyadora |
| Penélope Cruz | Alegre ma non troppo Todo es mentira | Candidata |

### Millor actor de cinema

| Actor | Pel·lícula | Resultat |
| Carmelo Gómez | Días contados El detective y la muerte Canción de cuna | Guanyador |
| Javier Bardem | Días contados El detective y la muerte | Candidat |
| Gabino Diego | Los peores años de nuestra vida | Candidat |

### Millor actor de televisió

| Actor | Sèrie de televisió | Resultat |
| Juan Echanove | Hermanos de leche | Candidat |
| Juanjo Puigcorbé | Villarriba y Villabajo | Guanyador |
| Fernando Fernán Gómez | A su servicio La mujer de tu vida | Candidat |
| Miquel Cors | Poblenou (sèrie) | Candidat |

### Millor actriu de televisió

| Actriu | Sèrie de televisió | Resultat |
| Maribel Verdú | Canguros (sèrie de televisió) | Guanyadora |
| Ana Duato | Villarriba y Villabajo | Candidata |
| Lina Morgan | Compuesta y sin novio | Candidata |

### Tota una vida

| Intérprete | Resultat |
| Francesc Rovira-Beleta | Guanyadora |

### Millor intèrpret de teatre

| Intèrpret/Companyia | Muntatge | Resultat |
| Natalia Dicenta | La zapatera prodigiosa | Guanyadora |

## Referències

* ↑ Los actores Ana Belén y Carmelo Gómez, premios Fotogramas 94, El País, 1 de març de 1995
* ↑ Sabor a cine, La Vanguardia, 2 de març de 1995

## Vegeu també

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1994
* IX Premis Goya
* IV Premis de la Unión de Actores
* 39a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia
* IV Premis Turia

## Enllaços externs

* Consulta dels Fotogramas de Plata de l'any a l'IMDB
# ¿Qué hacemos con los hijos?

¿Qué hacemos con los hijos? és una pel·lícula espanyola dirigida per Pedro Lazaga en 1967, basada en l'obra homònima del dramaturg Carlos Llopis.

## Argument

Antonio Martínez és un taxista xapat a l'antiga que recorre Madrid, presumeix dels seus fills: Juan, que comparteix el seu treball de taxista; Luisa, perruquera de senyores, Antoñito, que estudia per a ser advocat, i Paloma, que serà mestressa de casa.
Però Antonio no sap que els seus fills no són exactament com ell creï: Paloma que vol casar-se amb un guàrdia urbà; Juan que és un barrut i vacil·la a la seva mare; Antonio que vol ser torero; i Luisa, que és una gogó, la qual cosa els seus pares ignoren. El dia que Antonio el descobreix, s'enfronta amb la seva dona i fills i sofreix una gran decepció. Des de llavors ningú de la família parla a Antonio, i aquest creu que el millor és deixar-los perquè vegin per ells mateixos que s'han equivocat, però això tampoc resultarà, ja que cadascun veurà els seus problemes augmentats.

## Repartiment

La pel·lícula té un gran repartiment, format per grans actors còmics del moment i grans promeses.
* Antonio, pare: Paco Martínez Soria
* María, mare: Mercedes Vecino
* Paloma, filla: María José Goyanes
* Luisa, filla: Irán Eory
* Juan, fill: Pepe Rubio
* Antoñito, fill: Emilio Gutiérrez Caba
* Enrique, el guardia: Alfredo Landa
* Remedios, criada: Lina Morgan

## Premis

Paco Martínez Soria va rebre el premi al millor actor als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1967.

## Referències

* ↑ «¿Qué hacemos con los hijos?». ABC. [Consulta: 21 novembre 2019].
* ↑ «¿Qué hacemos con los hijos? · España 1967». Cervantes Virtual. [Consulta: 21 novembre 2019].
* ↑ ¿Qué hacemos con los hijos? a Fotogramas
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 162-166

## Enllaços externs

* ¿Qué hacemos con los hijos? a Cine de barrio
# Perers

Perers és una masia, el 2011 en ruïnes, del terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Pertany a la parròquia de Santa Coloma Sasserra. Està situada a llevant de la vila de Moià, a migdia i bastant a prop del punt quilomètric 31 de la carretera N-141c, a prop i al nord-est de la Cova del Toll. És al nord de la masia de les Closanes i a migdia de la Torre de Casanova.

## Referències

* ↑ «Perers». enciclopèdia.cat. [Consulta: 4 octubre 2019].
Viccionari
# Molí d'en Ribé

El Molí d'en Ribé és una obra de Santa Coloma de Gramenet inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El molí d'en Ribé és un molí fariner baix-medieval de grans dimensions i aspecte monumental, que al segle xviii era propietat de la família Riber tot i que sempre ha estat relacionat amb la gran propietat senyorial de la Torre Balldovina. A ran de l'excavació duta a terme s'ha pogut constatar que es conserva una sala amb quatre moles i, a un nivell inferior, els carcabans corresponents, a més d'una imponent canalització tallada a la roca per on sortia l'aigua que s'aprofitava per regar els camps.
El molí es pot datar a la meitat del segle xiv. Fou ampliat amb dues moles més a finals del segle xvi, començament del segle xvii. El molí devia deixar de funcionar a finals del segle xix o principis del segle xx.

## Història

L'explotació de la zona arqueològicaServei Suport Tècnic Inventari - MAT de la torre Balldovina ha tingut com a resultat el descobriment d'un antic molí. Aquest sembla que va funcionar entre el segle xiv i començament del segle XX i que formava part de la gran propietat senyorial de la torre Balldovina.

## Referències

* 1 2 3 «Molí d'en Ribé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2018].
# Ray Dalio

Ray Dalio (Jackson Heights, 1 d'agost de 1949), és un inversor estatunidenc, multimilionari, hedge fund manager i filantrop. Dalio és el fundador de l'empresa d'inversions Bridgewater Associates, un dels fons de cobertura més grans del món. A partir de gener de 2018, és una de les 100 persones més riques del món, segons Bloomberg.
Raymond Dalio va néixer al barri de Jackson Heights del barri de Queens de la ciutat de Nova York. És fill d'un músic de jazz, Marino Dallolio (1911-2002), d'origen italià, que "tocava el clarinet i el saxofon a clubs de jazz de Manhattan com el Copacabana", i Ann, una mestressa de casa.
Dalio va començar a invertir a l'edat de 12 anys quan va comprar accions de Northeast Airlines per 300 dòlars i va triplicar la seva inversió després que l'aerolínia es fusionés amb una altra companyia. Dalio va obtenir un títol de grau en finances a la Universitat de Long Island (CW Post) i un MBA de Harvard Business School.
Després d'acabar la seva formació, Dalio va treballar a la Borsa de Nova York i va contractar futurs de mercaderies. Més tard va treballar com a director de productes bàsics en Dominick & Dominick LLC. En 1974, es va convertir en un comerciant i corredor de futurs a Shearson Hayden Stone. El 1975 va fundar la societat de gestió d'inversions, Bridgewater Associats, al seu apartament.

## Referències

* ↑ «[https : //www.insidephilanthropy.com/home/2015/4/2/the-rise-of-dalio-philanthropy-a-case-study-of-the-new-mega.html The Rise of Dalian Philanthropy : Estudi de cas del nou Mega-Giving]» (en anglès). Inside Philanthropy [Consulta: Dalian, el 22 abril 2017].
* ↑ «[http: //www.algemeiner.com/2012/09/23/ray-dalio-founder-of-worlds-largest-hedge-fund- weak-economy-makes-second-adolf-hitler-more-probable-video / Ray Dalio, fundador del fons d'estalvi més gran del món: l'economia feble fa que el segon Adolf Hitler sigui més probable]». Algemeiner. [Consulta: 19 març 2013].
* ↑ «[https: //www.bloomberg.com/billionair es / profiles / raymond-t-dalio / Bloomberg Billionaires Index - Ray Dalio]». Bloomberg.com [Consulta: 28 desembre 2017].
* 1 2 Wright, Robin. «[http: //www.newyorker.com/magazine/2011/07/25/mastering-the-machine Dominar la màquina]». The New Yorker, 15-09-2008. [Consulta: 8 juny 2017].
* 1 2 Cometto, Maria Teresa «[http: //www.corriere.it/economia/leconomia/17_novembre_01/ray-dalio-libretto-rosso-speculatore-che-attacca-l-italia-a3c7fb9e-bef2-11e7-9a2b-0f2b29 33b455.shtml? Refresh_ce-cp Ray Dalio, il libretto rosso dello speculatore che attacca l'Italia]» (en italià). Corriere della Sera [Consulta: 12 abril 2018].
* ↑ «[https: //www.newspapers.com/newspage/134668295/ The Palm Beach Post des de West Palm Beach, Florida al setembre 4, 2002 · Pàgina 38]». Newspapers.com, 04-09-2002. [Consulta: 8 juny 2017].
* 1 2 3 ray-dalio-2011-4 / "L'interès personal per harmonitzar amb les lleis de l'univers i contribuir a l'evolució és universalment recompensat" Kevin Roose, 10 d'abril de 2011, Revista de Nova York
* ↑ "Transparència radical" 2010, Leaders Magazine. Volum 33, número 3
# Ruta del Centro

La Ruta del Centro és una competició ciclista per etapes que es disputa a Mèxic. Creada el 2011, l'edició del 2013 va formar part del calendari de l'UCI Amèrica Tour.

## Palmarès

| Any | Guanyador | Segon | Tercer |
| 2011 | Luis Pulido | Ángel Portillo | Gregorio Ladino |
| 2012 | Víctor García | Juan Pablo Magallanes | Héctor Rangel |
| 2013 | Víctor García | Juan Pablo Magallanes | Bernardo Colex |
| 2014 | Bernardo Colex | Francisco Matamoros | Jaime Castañeda |
| 2015 | No disputada |
| 2016 | Juan Pablo Magallanes | Moisés Aldape | Flavio de Luna |
| 2017 | Víctor García | Moisés Aldape | José Alfredo Aguirre |
| 2018 | Ignacio Sarabia | Moisés Aldape | Iván Carbajal |

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net