OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Les Cadolles

«Les Cadolles» té aquests significats:
* Les Cadolles: indret del poble de Pessonada, en el terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussà
* Les Cadolles: indret del terme municipal de Talarn, al Pallars Jussà
# Laurence J. Peter

El doctor Laurence J. Peter (Vancouver, Colúmbia Britànica, 1919-1990) fou un pedagog, famós per haver formulat el Principi de Peter.
Va començar a treballar el 1941 com a professor i arribant a ser doctor de la Universitat Estatal de Washington el 1963.
El 1964, Peter es va traslladar a Califòrnia, on va exercir com a professor titular del departament de Pedagogia, director del centre Evelyn Frieden per l'ensenyament reglat i coordinador de programes per nens amb trastorns emocionals en la Universitat de Califòrnia del Sud.
Es va fer famós el 1968 amb la publicació del llibre El principi de Peter.
# Leucata

Leucata (en occità Leucata [lewˈkatɔ], [lawˈkatɔ] o [lowˈkatɔ], en francès Leucate) o antigament "Lleucata o Llocata" és un municipi occità de la comarca de Fitor que limita al sud amb Salses, Sant Hipòlit de la Salanca, Sant Llorenç de la Salanca i el Barcarès, amb els quals comparteix l'estany de Salses.
Administrativament és un comú situat al departament de l'Aude a la regió d'Occitània de la República Francesa.

## Geografia

Estació balneària del Golf de Lleó situada a les Corberes i més concretament a les Corberes marítimes a la costa de l'Aude, a mig camí entre Narbona i Perpinyà. La ciutat s'estén al llarg de cinc pols turístics:
* La Franqui
* Leucata poble
* Platja de Leucata
* La vila naturista de l'illa de la Correga
* Port-Leucata.
El Cap de Leucata és l'extrem oriental de les costes marítimes de les Corberes. La península de Leucata, que en realitat és una antiga illa del quaternari (anomenada Illa de Leucata) és en gran part formada per mitjà de calcaris lacustres del pliocè. Aquesta antiga illa s'estén en gairebé 17 km de platges i 7.000 hectàrees d'estanys marins.

## Història

Bastió estratègic, fidel al poder reial francès, Leucata defensava la marca hispànica. Ha fet un paper important el 1590 i 1637 resistint victoriosament als espanyols. El castell fou destruït el 1664. Romanen qualques vestigis interessants : lleó de pedra, la Pèira de la Falqueta (pedra de la falqueta), la qual cosa demostra la importància de l'obra. Françoise de Cezelli, l'estàtua de la qual fou erigida a la plaça del poble n'és l'heroïna. Esposa de Jean de Boursier, el governador de la plaça de Leucata, resistí als espanyols que no hesitaren pas a executar el seu marit davant dels seus ulls. "La ciutat és del rei i el meu honor de Déu. Els haig de conservar fins al meu últim sospir." Enric IV, l'encarregarà del govern del lloc fins a la majoritat del seu fill gran.
Segons la tradició el barri d'Ocata del Masnou (al Maresme), va ser fundat per emigrats de Leucata, transformant el topònim a l'Ocata o Ocata actualment.

## La cultura, la terra i els productes

La ciutat té en el seu territori les denominacions qualitatives següents :
* Vi de País dels Costers del Litoral Audès
* Fitor (AOC o DOC)
* Corbièras (AOC o DOC)

## Turisme

L'oferta turística es compon de:
Hotels 5, 6 càmpings, 2 hotels residencials i 2 centres de vacances

## Llengües

L'occità és la llengua tradicional del poble. Leucata fa de frontera lingüística amb Catalunya, ja que al Barcarès i Sant Llorenç de la Salanca es parla català.

## Referències

* ↑ (català) Web de la Generalitat on s'explica la denominació antiga de la comuna Arxivat 2022-01-24 a Wayback Machine.
* ↑ «Plaça d'Ocata - El Masnou terra de mar». [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ «El Masnou - Maresme - Costa Maresme». [Consulta: 11 gener 2021].
# Leucettaga loculifera

Leucettaga loculifera és una espècie d'esponja calcària, marina i amb espícules formades per carbonat de calci. L'esponja és l'única espècie del gènere Leucettaga, de la família Grantiidae. El nom científic de l'espècie va ser publicat per primera vegada el 1872 per Ernst Haeckel.

## Referències

* ↑ Van Soest, R.W.M.; Boury-Esnault, N.; Hooper, J.N.A.; Rützler, K.; de Voogd, N.J.; Alvarez, B.; Hajdu, E.; Pisera, A.B.; Manconi, R.; Schönberg, C.; Klautau, M.; Kelly, M.; Vacelet, J.; Dohrmann, M.; Díaz, M.-C.; Cárdenas, P.; Carballo, J.L.; Ríos, P.; Downey, R.; Morrow, C.C. (2021). World Porifera Database. Leucettaga loculifera (Haeckel, 1872). Accessed through: World Register of Marine Species at: http://marinespecies.org/aphia.php?p=taxdetails&id=164407 on 2021-04-06
# Lisa Alexander

Lisa Alexander (Toronto, 22 de setembre de 1968) és una nedadora canadenca de natació sincronitzada retirada que va arribar a ser subcampiona olímpica a Atlanta 1996 en el concurs per equips.

## Carrera esportiva

Als Jocs Olímpics de 1996 celebrats a Atlanta (Estats Units) va guanyar la medalla de plata en el concurs per equips, després dels Estats Units (or) i per davant del Japó (bronze), al costat de les seves companyes d'equip que van ser: Karen Clark, Sylvie Frechette, Janice Bremner, Karen Fonteyne, Christine Larsen, Erin Woodley, Cari Read, Valerie Hould-Marchand i Kasia Kulesza.

## Referències

* ↑ Fitxa. Arxivat 2011-05-19 a Wayback Machine. Sports Reference. Consultat el 20 d'abril de 2018.

## Enllaços externs

* Mississauga Sports Hall of Fame profile Arxivat 2018-01-27 a Wayback Machine.
# Leila Belialova

Leila Belialova (1957) és una acadèmica de l'Uzbekistan. És professora associada del departament d'ecologia de la Universitat de Samarcanda i també membre del comitè executiu la Societat per la Protecció dels Ocells de l'Uzbekistan (Ozbekistan Qushlarini Muhofaza Qilish Jamiati), que té la missió de protegir l'ecosistema de les muntanyes del seu país, així com les espècies d'ocells i rèptils. En 2018 va quedar tercera en el guardó Dona de l'Any de l'Uzbekistan i també fou inclosa a la llista 100 Women BBC.

## Referències

* ↑ Notícies del Web de la societat
* ↑ UzSPB Mission
* ↑ Uzbekistan: We're off to the mountains...we are expected!
* ↑ Awarding ceremony of “Woman of the Year-2018” takes place in Tashkent Arxivat 2019-01-23 a Wayback Machine., UzDaily, 25 de desembre de 2018
* ↑ Quiénes son las 100 Mujeres de la BBC de 2018 (y cuáles son las 12 latinoamericanas), BBC Mundo, 19 de novembre de 2018
# Llibre de les fonts

El Llibre de les fonts, titulat Llibre de les fonts de la present ciutat de Barcelona, és un manuscrit de 1650, obra del mestre de cases Francesc Socies, mestre de les mines i les fonts de la Ciutat, a petició del Consell de Cent de Barcelona, que recopila el coneixement sobre la xarxa hidràulica que abastia la Ciutat Comtal al segle xvii. El llibre es trobava inventariat en la secció de manuscrits de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (primer amb la signatura L-76 i actualment amb el codi 01/1G-76). La importància d'aquest llibre ja va ser manifestada per Francesc Carreras i Candi a la Geografia General de Catalunya. La ciutat de Barcelona.
El manuscrit, acompanyat de dibuixos per a millor enteniment, explica com s'obtenia l'aigua per a ús domèstic, procedent de les mines del peu de Collserola, que es reunien a l'anomenada caseta de les fonts o del convent de Jesús, situada a l'encreuament dels actuals passeig de Gràcia i carrer d'Aragó, i la seva distribució mitjançant canonades a totes i cadascuna de les fonts de la ciutat, indicant totes les característiques tècniques, els sistemes de pas, els espiralls, els aljubs, els desguassos i tots els elements i factors que calia tenir en compte per al seu manteniment.
El llibre està organitzat en 116 capítols i té dos índexs: un per cada una de les 'portelles' i 'repartiments', i un altre per als 'secrets que són sota terra', entenent que aquests 'secrets' són els escorredors o desguassos que permetien tallar l'aigua en cas de fer reparacions i altres operacions de manteniment.
Està enquadernat amb cuir repussat i amb l'escut de la ciutat de Barcelona a la coberta. Les seves mides són 35 x 30 cm i està dedicat a la Mare de Déu del Pilar del retaule de l'església de Sant Jaume, que apareix dibuixada a la primera pàgina. Per la redacció d'aquest llibre, el Consell de Cent va concedir un sou vitalici a Socies, que ja portava 30 anys exercint de mestre de fonts.
El Consell de Cent deliberà que el llibre havia de romandre de manera perpètua a la Casa de la Ciutat, per a controlar qui tenia accés al coneixement recollit en les seves pàgines. El 2022 el llibre va ser transcrit i contextualitzat en El Llibre de les fonts. Aigua, clima i societat a la Barcelona del segle XVII.

## Referències

* ↑ «El Llibre de les fonts». Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 Martí i Escayol, Maria Antònia; Gorostiza, Santiago; Cazeneuve, Xavier. El Llibre de les fonts. Aigua, clima i societat a la Barcelona del segle XVII. Catarroja-Barcelona: Afers i Ajuntament de Barcelona, novembre 2022. ISBN 978-84-18618-38-3.
* 1 2 3 Guàrdia, Manuel. La revolució de l'aigua a Barcelona. De la ciutat preindustrial a la metròpoli moderna,1867-1967. Barcelona: MUHBA, 2011. ISBN 978-84-9850-365-4.
# Leopoldo José Brenes Solórzano

Leopoldo José Brenes Solórzano (Ticuantepe, 7 de març de 1949), cardenal nicaragüenc de l'Església Catòlica. És l'arquebisbe de Managua des de 2005. Abans va ser bisbe de Matagalpa entre 1991 i 2005.
El Papa Francesc anuncià que el 22 de febrer de 2014 l'arquebisbe ingressaria al Col·legi de Cardenals.

## Referències

* ↑ Pope Francis announces names of new Cardinals - Vatican Radio, 12 January 2014

## Enllaços externs

* Catholic Hierarchy
# Lepismium incachacanum

Lepismium incachacanum és una espècie vegetal del gènere Lepismium de la família de les cactàcies.

## Descripció

Lepismium incachacanum creix de forma epífita i arbustiva amb tiges penjants, molt ramificades de fins a 1,5 metres de llarg. Els segments de les tiges són verds, majoritàriament aplanats, són una mica ondulats. Fan entre 20 a 30 centímetres de llarg i entre 4 a 6 centímetres d'ample. Les vores tenen osques. Les arèoles estan profundament encastades s'assenten a les osques, que estan recobertes de llana i flocs de pèls de colors clars.
Les flors són de color magenta, apareixen als costats, una o dues a la vegada. Fan fins a 1,8 centímetres de llarg. Els fruits són pentagonals i són de color vermellós.

## Distribució

Lepismium incachacanum està molt estès als departaments bolivians de La Paz i Cochabamba als boscos de Yungas dels 2200 fins als 2700 metres d'altitud.

## Taxonomia

Lepismium incachacanum va ser descrita per Wilhelm A. Barthlott i publicat a Bradleya; Yearbook of the British Cactus and Succulent Society 5: 99. 1987.

### Etimologia

Lepismium : nom genèric que deriva del grec: "λεπίς" (lepis) = "recipient, escates, apagat" i es refereix a la forma en què en algunes espècies les flors es trenquen a través de l'epidermis.
incachacanum: epítet geogràfic del lloc Incachaca a la província de Chapare a Bolívia.

### Sinonímia

* Rhipsalis incachacana Cárdenas (1952) (basiònim)
* Acanthorhipsalis incachacana (Cárdenas) Volgin (1982)

## Referències

* ↑ «Lepismium incachacanum». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. Arxivat de l'original el 2008-10-28. [Consulta: 1r gener 2020].
* ↑ Cactus. Band 6, Nummer 34, Paris 1952, S. 125.
# Llac Glacial Bàltic

El llac glacial Bàltic és la primera etapa d'evolució de l'actual mar Bàltica durant el desglaç de la capa de gel que cobria Escandinàvia al final de la glaciació del Vistulà, des de fa uns 14.500 anys. És un llac proglacial la sortida del qual s'uneix a l'oceà Atlàntic a través de l'Øresund. Fa uns 12.800 ans, el nivell del llac va baixar sobtadament, indicant que s'havia desenvolupat un nou emissari, a una altitud més baixa, probablement al nivell de la depressió central sueca. Aleshores, el sud de Suècia estava connectat amb el continent, cosa que facilita l'arribada de plantes i animals (especialment humans). Després d'una pausa durant el Dryas recent, es va reprendre la fusió de la capa de gel i el llac i l'oceà van arribar al mateix nivell fa uns 10.000 anys, provocant una entrada d'aigua salada de l'oceà, que va marcar el final del llac proglacial i l'inici del mar de Yoldia.

## Referències

* ↑ «Östersjöns historia, del 1» (en suec). Havsutsikt.
* ↑ «Östersjön - Utvecklingshistoria» (en suec). Nationalencyklopedin.
# Lerma (Itàlia)

Lerma és un municipi situat al territori de la província d'Alessandria, a la regió del Piemont (Itàlia).
Limita amb els municipis de Bosio, Casaleggio Boiro, Castelletto d'Orba, Montaldeo, Silvano d'Orba i Tagliolo Monferrato.
Pertanyen al municipi les frazioni de Mascatagliata i Cà D'Abramo.

## Galeria fotogràfica

* Vista del poble
* Església de Sant Joan
* Campanar i església de S. Joan
* Castell Spinola
* Santuari de Nostra Senyora de la Roca
# Live at the Borderline 1991

Live at the Borderline 1991 és un àlbum en directe de la banda R.E.M. publicat el 13 d'abril de 2019 pel Record Store Day. En aquesta interpretació sorpresa en directe, R.E.M. va cantar sota el pseudònim Bingo Hand Job l'any 1991, coincidint amb al publicació de l'àlbum Out of Time.
La banda va tocar dues nits consecutives, 14 i 15 de març de 1991, en un escenari londinenc d'una capacitat per 200 persones. Aquests esdeveniments formava part d'una gira promocional que van realitzar per emissores de ràdio i programes de televisió. La banda va estar acompanyada pels músics Billy Bragg, Peter Holsapple i Robyn Hitchcock, també sota un pseudònim.
La majoria de cançons que van interpretar es van incloure com a cares-B de senzills, i aquesta en fou la primera publicació oficial.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Bill Berry, Peter Buck, Mike Mills i Michael Stipe, excepte les indicades.

### Cara A

* "World Leader Pretend"
* "Half a World Away"
* "Fretless"
* "The One I Love"

### Cara B

* "Jackson"/"Dallas" (Jerry Leiber i Billy Edd Wheeler/Jimmie Dale Gilmore)
* "Disturbance at the Heron House"
* "Belong"
* "Low"

### Cara C

* "Love Is All Around" (Reg Presley)
* "You Are the Everything"
* "Swan Swan H"
* "Radio Song"
* "Perfect Circle"

### Cara D

* "Endgame"
* ”Pop Song 89"
* ”Losing My Religion"
* "Fall on Me"
* "Get Up"
* "Moon River" (Henry Mancini iJohnny Mercer)

## Crèdits
### Bingo Hand Job

* The Doc – bateria
* Raoul – guitarra, mandolina
* Ophelia – baix, veus addicionals
* Stinky – cantant

### Músics addicionals

* Conrad – guitarra, cantant
* Spanish Charlie – guitarra, mandolina, veus addicionals
* Violet – cantant

### Tècnics

* Spencer Kelly – assistència projecte
* Tony McGuinness – assistència projecte
* Doug Schwartz – edició i masterització
# Live for Speed

Live for Speed (LFS) és un simulador de curses en línia desenvolupat per tres persones que treballen en equip, els quals són Scawen Roberts, Eric Bailey, i Victor van Vlaardingen. La característica més important del joc és l'experiència en línia en forma de multijugador que se n'obté. Tanmateix, es pot jugar en un mode d'un sol jugador, on es pot córrer contra cotxes de l'IA, intentar batre rècords als circuits, o fer lliçons de conducció.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del LFS
* Fòrum oficial del LFS.
* Lloc d'estadístiques oficial de LFSWorld
# Lliscament de bit

En la transmissió digital, el lliscament de bits és la pèrdua o guany d'un bit o bits, causada per la deriva del rellotge – variacions en les freqüències de rellotge respectives dels dispositius emissors i receptors.
Una de les causes del lliscament de bits és el desbordament d'un buffer de recepció que es produeix quan la velocitat de rellotge del transmissor supera la del receptor. Això fa que es deixin caure un o més bits per manca de capacitat d'emmagatzematge.
Una manera de mantenir el temps entre els dispositius de transmissió i de recepció és utilitzar un protocol asíncron com ara start-stop. Alternativament, el lliscament de bits es pot evitar utilitzant un senyal d'auto-rellotge (com ara un senyal modulat mitjançant OQPSK) o utilitzant una codificació de línia com la codificació Manchester.
Una altra causa és "perdre el recompte", com en un disc dur: si un disc dur troba una cadena llarga de 0s, sense cap 1 (o una cadena d'1s sense 0s), pot perdre la pista del fotograma entre camps i patir una mica de lliscament. Quan s'envia un pols de N bits zero consecutius, la deriva del rellotge pot fer que el maquinari aparentment detecti N-1 bits zero o N+1 bits zero. – tots dos tipus d'errors s'anomenen bit slip. Així, s'evita cadenes llargues sense canvis mitjançant dispositius com ara codis de durada limitada.
Molts sistemes de comunicació utilitzen la codificació del registre de desplaçament de retroalimentació lineal per evitar cadenes llargues de 0 (o un altre símbol), inclòs VSAT, 1000BASE-T, RFC 2615, etc. Mentre que un codificador fa que el tipus d'error de lliscament de bits del tipus "compte de pèrdua" es produeixi amb molta menys freqüència, quan es produeixen errors de lliscament de bits (potser per altres motius), els codificadors tenen la propietat d'ampliar petits errors que afegeixen o perden un únic. en una explosió d'errors molt més llarga.
El mode de retroalimentació de xifrat optimitzat (OCFB), el mode d'autosincronització estadística i el "mode CFB d'un bit" també expandeixen petits errors de lliscament de bits en una ràfega més llarga d'errors, però finalment es recuperen i produeixen el text sense xifrat correcte. Un error de lliscament de bits quan s'utilitza qualsevol altre mode d'operació de xifrat de blocs generalment provoca una corrupció completa de la resta del missatge.

## Referències

* ↑ «PolarFire® FPGA and PolarFire SoC FPGA User I/O» (en anglès). [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ «6.22 Demodulator failure: data bit slips». A: John Everett. VSATs: Very Small Aperture Terminals (en anglès), 1992, p. 117.
* ↑ Yongquan Fan. Accelerating Test, Validation and Debug of High Speed Serial Interfaces (en anglès), 2010, p. 127.
* ↑ «6.22 Demodulator failure: data bit slips». A: John Everett. VSATs: Very Small Aperture Terminals (en anglès), 1992, p. 117.
# Llinda de Can Baldiri

La Llinda de Can Baldiri és una obra de Garrigàs (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Llinda que es troba a la casa Can Baldiri, situada al centre del poble. Aquesta casa ha estat restaurada totalment, però ha mantingut la llinda. Aquesta llinda és de grans dimensions, uns dos metres de llarg per mig metre d'ample. Té tres inscripcions, però la part dentral de la llinda no és massa visible, per tant és difícil saber què diuen les inscripcions. A la part superior trobem dos motius florals, un a cada costat, amb una creu al centre i la inscripció que és il·legible. La part central de la llinda és la que podem llegir: AVE MARIA SIN PECADO CONCEBIDA. Finalment a la part baixa trobem una altra inscripció on es pot llegir el nom JOSEPH, i probablement explica la persona que va construir la casa, però això no es pot veure.

## Referències

* ↑ «Llinda de Can Baldiri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2017].
# Llinda de Cal Fonseca

La Llinda de Cal Fonseca és una obra de Collsuspina (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Llinda situada damunt del portal d'entrada de Cal Fonseca. És de grans proporcions: 2,5 mts. d'allargada per 50 cm d'alçada. La poca profunditat de la inscripció i l'erosió la fan quasi il·legible si bé la podem transcriure-la: "JPH 1849 CX".

## Història

L'edificació de dita casa es donà 8 anys després que Collsuspina s'independitzà de Tona formant un municipi propi.

## Referències

* 1 2 «Llinda de Cal Fonseca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 juny 2020].
# Llista de doctors honoris causa per la Universitat de València

Llista de persones investides com a doctors honoris causa per la Universitat de València (actualitzada a juliol de 2016).
* Emilio Alarcos Llorach (1996)
* Manuel Alvar López (1985)
* Ugo Amaldi (2000)
* Vicent Andrés Estellés (1993)
* Francisco José Ayala (2000)
* Antoni Maria Badia i Margarit (2003)
* Kenneth Ray Bain (2014)
* Derek Barton (1979)
* Josep Baselga i Torres (2011)
* Miquel Batllori i Munné (1975)
* Seyla Benhabib (2010)
* James M. Buchanan (1987)
* Robert Ignatius Burns (1985)
* Ernesto Cardenal Martínez (1987)
* Manuel Cardona i Castro (2005)
* Heliodoro Carpintero Capell (1999)
* James Casey (2004)
* Manuel Castells Oliván (2001)
* Joaquín Catalá de Alemany (2001)
* Juan Ignacio Cirac Sasturain (2015)
* Germà Colón Domènech (1984)
* Avelino Corma Canós (2009)
* Albert Cotton (1983)
* Richard Dawkins (2009)
* Paul de Grauwe (2012)
* Alan Deyermond (2005)
* Luís Díez-Picazo y Ponce de León (2001)
* Miquel Dolç i Dolç (1995)
* Mª Ángeles Durán Heras (2012)
* Robert Geoffrey Edwards (1994)
* John Huxtable Elliott (1998)
* Jon Elster (1995)
* Víctor Fairén Guillén (1991)
* José Ignacio Fernández Alonso (1988)
* Domingo Fletcher Valls (1985)
* Iñaki Gabilondo Pujol (2012)
* Ernesto Garzón Valdés (1998)
* Emili Giralt i Raventós (2001)
* Roy J. Glauber (2008)
* Thomas F. Glick (2010)
* Santiago Grisolía García (1973)
* Joseph Gulsoy (1999)
* Vicente Honrubia López (1982)
* Jozef IJsewijn (1992)
* François Jacob (1993)
* José Jalife Sacal (2015)
* José María Jover Zamora (1991)
* Nataša Kandić (2001)
* Hans Adolf Krebs (1975)
* Pedro Laín Entralgo (1990)
* Rafael Lapesa Melgar (1985)
* Antonio Lazcano Araujo (2015)
* Antonio López Gómez (1989)
* Humberto López Morales (2011)
* Robert Gaston André Maréchal (1994)
* Lynn Margulis (2001)
* Felipe Martínez Rizo (2011)
* Josep Massot i Muntaner (2016)
* Yehudi Menuhin (1999)
* Robert Merle d'Aubigne (1987)
* Francesc de Borja Moll i Casasnovas (1984)
* Vicent L. Montés Penadés (2009)
* Edgar Morin (2004)
* Santiago Muñoz Machado (2013)
* Sami Naïr (2014)
* Severo Ochoa de Albornoz (1985)
* José María Otero de Navascués (1967)
* Carlos París Amador (1991)
* Pere Pascual de Sans (1987)
* Manuel Elkin Patarroyo Murillo (1997)
* Román Perpiñá Grau (1981)
* Adriano Piattelli (2015)
* José Luis Pinillos Díaz (1988)
* Paul Preston (2015)
* Robert A. Roe (2015)
* Björn Olof Roos (2007)
* Pascual Sala Sánchez (2014)
* Saskia Sassen (2016)
* Amartya Kumar Sen (1994)
* Paul H. Sugarbaker (2014)
* Virginia Trimble (2010)
* Miguel Valcárcel Cases (2011)
* Enric Valor i Vives (1993)
* André Constant Van Steirteghem (2009)
* John Earl Varey (1989)
* Joan Veny i Clar (2008)
* José Vidal Beneyto (2006)
* Pierre Vilar (1991)
* Oliver Eaton Williamson (2004)
* Kurt Wüthrich (2004)
* Muhammad Yunus (2006)

## Font

* Llistat de doctors i doctores honoris causa a la web de la Universitat de València (segle XX)
* Llistat de doctors i doctores honoris causa a la web de la Universitat de València (segle XXI)
# Llista de doctors honoris causa per la Universitat de Vic

Llista de persones investides com a doctors honoris causa per la Universitat de Vic (actualitzada a novembre de 2021).
* Emili Teixidor i Viladecàs (2012)
* Valentí Fuster de Carulla (2013)
* Federico Mayor Zaragoza (2014)
* Henry Chesbrough (2014)
* Anna Veiga i Lluch (2015)
* Martin Dougiamas (2016)
* Linda H. Aiken (2017)
* Maria Teresa Codina i Mir (2018)
* Ramon Besa i Camprubí (2019)
* Lluís Bassat (2021)

## Font

* Llistat de doctors i doctores honoris causa a la web de la Universitat de Vic