OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alexis Habiyambere

Alexis Habiyambere SJ (agost de 1939 a Save) és un religiós ruandès, bisbe emèrit de l'Església catòlica a Ruanda i president de la Conferència Episcopal de 2003 a 2010.

## Biografia

Alexis Habiyambere es va unir a la comunitat religiosa dels jesuïtes i fou ordenat sacerdot l'1 d'agost de 1976. El 2 de gener de 1997 el papa Joan Pau II el va designar bisbe de Nyundo. Fou ordenat com a bisbe el 22 de març del mateix any per l'antic bisbe de Nyundo, Wenceslas Kalibushi, amb Frédéric Rubwejanga, bisbe de Kibungo i Thaddée Ntihinyurwa, arquebisbe de Kigali. El seu mandat pastoral es va caracteritzar per les crides a la reconciliació.
L'11 de març de 2016 el papa Francesc va acceptar la seva renúncia per motius d'edat.

## Referències

* ↑ From darkness into light, from genocide to hope Arxivat 2018-07-03 a Wayback Machine., Southern Cross
* ↑ Sala Stampa. «Rinuncia del Vescovo di Nyundo (Rwanda) e nomina del successore», 11-03-2016.
* ↑ Au Rwanda, l'ancien curé de la Sainte-Famille de Kigali nommé évêque de Nyungo, La Croix, 11 de març de 2016
# Alexis Jenni

Alexis Jenni (Lió, 1963) és un escriptor francès guanyador del prestigiós Premi Goncourt el 2011. Exerceix el càrrec de professor de biologia a l'institut "Saint Marc". La seva primera novel·la, L'Art français de la guerre ("L'art francès de la guerra") va ser publicada a l'agost 2011 i va rebre el Premi Goncourt el 2 de novembre 2011. La novel·la tracta de la història colonial de França en la Indoxina francesa i l'Algèria francesa, i va ser parcialment inspirada pel debat sobre la identitat francesa que es va desenvolupar sota el govern del Nicolas Sarkozy. Més que expressar la seva opinió sobre el debat, Jenni volia que els lectors reflexionessin sobre ells mateixos. A més de guanyar el Goncourt, la novela estava nominada pel Prix Médicis i el Prix Femina.
L'Art français de la guerre és tecnícament la tercera novel·la de l'Alexis Jenni, però la primera publicada. Anteriorment, va escriure una novel·la que no va sotmetre mai a un editor, i una altra que no va ser acceptada.

## Obres

* L'Art français de la guerre (2011)
* Élucidations (2013)
* La nuit de Walenhammes (2015)
* La conquête des îles de la Terre Ferme (2017)
* Féroces infirmes (2019)
* La beauté dure toujours (2021)
* Le Passeport de monsieur Nansen (2022)

## Referències

* ↑ «La beauté dure toujours - Blanche - GALLIMARD - Site Gallimard». [Consulta: 22 abril 2021].
# André Waterkeyn

André Waterkeyn (23 d'agost de 1917 - 4 d'octubre de 2005) va ser un enginyer belga, nascut a Wimbledon, conegut principalment per dissenyar l'Atomium.
Waterkeyn era director d'una companyia metal·lúrgica quan el 1954 va ser invitat per al disseny d'una estructura per a la Fira Mundial de l'any 1958, celebrada a Brussel·les que simbolitzés els esforços de Bèlgica en l'enginyeria.
Waterkeyn va mantenir els drets d'autor de totes les reproduccions de l'Atomium. I va ser membre del Consell de l'Atomium fins a 2002, quan el seu fill va prendre el càrrec. Mor a Brussel·les el 2005.

## Honors

Post mortem, l'estructura porta el seu nom.

## Referències

* 1 2 «André Waterkeyn, creador del 'Atomium' de Bruselas». El País, 06-10-2005 [Consulta: 4 març 2023].
# Anita Snellman

Sini Anita Kyllikki Snellman (Hèlsinki, 4 de setembre de 1924 – 24 de febrer de 2006) fou una pintora finlandesa.
Estudià a la Reial Acadèmia de les Arts de Hèlsinki, a la Reial Acadèmia Sueca de Belles Arts a Estocolm i a l'Académie Julian de París. Després d'un temps a París es traslladà a Eivissa, on comprà un apartament a finals de la dècada dels 60. Entre els anys 1971 i 1979 impartí classes a la Reial Acadèmia de les Arts de Hèlsinki. Durant aquest temps rebé l'Ordre del Lleó de Finlandia (l'any 1976) i creà la Fundació Anita Snellman (l'any 1979). Es troba enterrada en en Cementiri Hietaniemi de Hèlsinki.

## Col·leccions

L'obra de Snellman es troba a les següents col·leccions públiques de Finlàndia:
* Museu d'art Ateneum.
* Museu d'Art Amos Anderson.
* Museu Lahti.
* Museu d'Art Contemporani Tampere.
* Museu d'Art Oulu.
* Museu d'Art Joensuu.
* Museu d'Art Imatra.
* Museu d'Art de Hèlsinki.
* Museu d'Art Kuopio.
* Col·lecció de la Fundació Wihuri.

## Referències

* ↑ «Anita Snellman (1924-2006)». Bukowskis. Arxivat de l'original el 31 March 2018. [Consulta: 30 març 2018].
* 1 2 3 «Anita Snellman». Anita Snellman Foundation. [Consulta: 30 març 2018].
* ↑ «Hietaniemen hautausmaa – merkittäviä vainajia». Helsingin seurakuntayhtymä. [Consulta: 26 agost 2016].

## Bibliografia

* Ahtola-Moorhouse, Leena (ed.): Anita Snellman 1924–2006. Helsinki: Anita Snellmanin säätiö, 2014. ISBN 978-952-93-3719-4.
# Anita Steckel

Anita Steckel (Nova York, EUA, 1930-2012) fou una artista feminista estatunidenca. Nascuda a Brooklyn, amb la seva obra carregava contra la censura, la corrupció, el sexisme i el racisme, mitjançant collages i muntatges que podien ser alhora virulents i humorístics, depriments i visionaris. A Legal Gender (Gènere legal, 1972), un joc de paraules amb el terme legal tender (moneda de curs legal), Steckel exposa els vincles entre poder polític, econòmic i gènere. La imatge es crea a partir d'un bitllet d'un dòlar que s'ha reproduït i manipulat i en el qual s'ha estampat la signatura de l'artista i la data del copyright. El fal·lus per damunt de la imatge de George Washington fa visible la seva protesta sobre el patriarcat institucionalitzat, que nega a les dones oportunitats professionals i, així, la independència econòmica. L'any 1973, Steckel va fundar l'organització Fight Censorship Group, que lluitava per tenir representacions d'homes nus en els museus amb aquest eslògan: «Si el penis erecte no és “apropiat” per accedir als museus, tampoc hauria de considerar-se “apropiat” per introduir-se en les dones». Fins a la seva mort, l'any 2012, Steckel es va servir de la seva feina per lluitar per la igualtat entre homes i dones.

## Referències

* ↑ «FEMINISMES! Exposicions». CCCB, 2019. [Consulta: 20 desembre 2019].
# Ambrosio de Funes Villalpando y Abarca de Bolea

Ambrosio de Funes Villalpando y Abarca de Bolea (Saragossa, 1720 – Madrid, 15 de juliol de 1780), conegut com el Comte de Ricla, va ser un general aragonès, virrei de Navarra i capità general de Cuba i de Catalunya.

## Biografia

Era fill de José Pedro de Alcántara y Funes de Villalpando, V comte d'Atares i cosí del comte d'Aranda. Des d'adolescent va ser canalitzat pel seu pare cap a la carrera militar, als vint anys participa en la Guerra de Successió Austríaca (1745-1748), on els seus èxits militars en el setge de Cuneo li valgueren l'ascens a coronel. En 1747 fou ascendit a mariscal de camp i fou governador militar de Jaca i Cartagena. En 1763 fou nomenat capità general de l'illa de Cuba i totes les terres pertanyents a aquesta capitania, Puerto Rico, La Florida, Louisiana i Santo Domingo.
La seva administració comença després de ser recuperada l'Havana de mans dels anglesos, que un any abans havien aconseguit fer capitular la vila. A l'Havana realitza una interessant tasca de reorganització i ampliació de l'exèrcit i completa el sistema de fortaleses de l'Havana, començant els treballs de construcció de la fortalesa de San Carlos de la Cabaña, la major fortificació colonial construïda en el continent americà, després del Complex Militar del Castell de San Felipe del Morro i del de San Cristóbal de los Caballeros a San Juan de Puerto Rico.
Acabat el seu període de governació a Cuba, torna a Espanya, on és nomenat Virrei de Navarra (1765-1767) i capità general de Catalunya (1767-1772). Durant el seu mandat va concedir a la Junta de Comerç de Barcelona l'edifici de la Llotja de Mar. També va restaurar els balls de disfresses i impulsà el Teatre de la Santa Creu de Barcelona. Quan deixà la capitania Carles III el va nomenar secretari de guerra. El 1773 hagué de destituir el seu successor en la capitania de Catalunya, Bernardo O'Connor y O'Phaly, perquè la seva decisió d'instaurar la milícia obligatòria va provocar l'avalot de les quintes.
Morí a Madrid, el 15 de juliol de 1780.

## Referències

* ↑ «Ambrosio de Funes Villalpando y Abarca de Bolea». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ambrosio Funes de Villalpando y Abarca de Bolea, a la Fundació Medinaceli
* ↑ Ambrosio de Funes de Villalpando a biografiasyvidas
* ↑ Roger Alier Aixalà La recuperació de l'edifici
* ↑ Dissertation, p.235

## Bibliografia

* Ambrosio Funes de Villalpando y Abarca de Bolea, conde de Ricla, capitán general del ejército. Un militar ilustrado per Juan Antonio Gómez Vizcaíno. A: Revista de historia militar, ISSN 0482-5748, Nº 87, 1999, págs. 79-98
# Ambrosius Bosschaert el Jove

Ambrosius Bosschaert el Jove (Middelburg, 1 de març de 1609 - Utrecht, 19 de maig de 1645) fou un pintor neerlandès, d'escenes de natures mortes amb flors com el seu pare Ambrosius Bosschaert el Vell.

## Biografia

D'acord amb la RKD, les seves obres es confonen amb les del seu pare, sobretot perquè va pintar en un estil similar i va signar amb la mateixa monografia. Va estar també fortament influït pel seu oncle Balthasar van der Ast. Els seus germans Johannes Bosschaert i Abraham Bosschaert també es van convertir en pintors de flors. Va morir a Utrecht.

## Galeria

* Natura morta amb fruits, (1634-1635).
* Flors amb gerro de vidre, (c.1635).
* Granota morte i mosques, (1630).

## Referències

* 1 2 «Ambrosius Bosschaert (II)» (en neerlandès). RKD. [Consulta: 26 febrer 2016].
# Antonio Lobato Porras

Antonio Lobato (Oviedo, Asturies, 7 de setembre de 1965). És un periodista esportiu espanyol.
Es llicencià en periodisme a la Universitat Autònoma de Madrid. Des de 1987 treballa en el diari ABC en la secció d'esports. Més endavant començaria a treballar a la ràdio com a cronista esportiu. Fou contractat per Ràdio Nacional d'Espanya RNE i per Onda Cero.
El 1991 començà a col·laborar en el programa "Campeones" de Tele 5, cadena en la que després s'hi quedaria a treballar, en els Informatius. Va cobrir la informació esportiva dels Jocs Olímpics de Barcelona de 1992. El 1999 fou nomenat Subdirector d'Esports de Tele 5.
El 2001 presentà un programa d'entrevistes i tertúlies esportives. Fins a l'any 2009, Lobato ha realitzat diferents càrrecs dins la secció esportiva de Tele 5 on s'especialitzà a seguir als pilots espanyols en diversos actes de la Formula 1. A partir del març de 2009 i al començar la temporada de Formula 1, Lobato treballaria per la cadena de La Sexta.
Per la temporada 2012 de Fórmula 1, Lobato i el seu equip són contractats per Antena 3, ja que el canal adquireix el drets de retransmissió.

## Enllaços externs

* http://www.publico.es/televisionygente/164582/formula/jose/antonio/lobato/sexta/telecinco Arxivat 2010-01-24 a Wayback Machine.
* Revista "El Magazine" del Diari El Mundo. Diumenge 8/3/2009. (Entrevista)
* http://www.publico.es/televisionygente/164582/formula/jose/antonio/lobato/sexta/telecinco Arxivat 2010-01-24 a Wayback Machine.
# Aquilegia nuragica

Aquilegia nuragica és una espècie de planta herbàcia que pertany a la família de les ranunculàcies. És endèmica d'Itàlia a l'illa de Sardenya els seu natural hàbitat és el matollar Mediterrani on creix en una àrea de 50 m² a prop de Dorgali al riu Flumineddu.

## Descripció

És una planta herbàcia perenne erecta que creix fins als 25–45 cm de alçada, glauca a la base i amb finos petits pèls a la part alta. Les fulles basals tenen 15–20 cm de llargada. En les tiges hi ha petites fulles dividides en tres segments, no sempre clarament separats. Tenen de 3 a 5 flors solitàries de color blau o blanques de 25–35 mm d'ample i alt. El fruit és una càpsula.

## Taxonomia

Aquilegia nuragica, va ser descrita per Arrigoni i E.Nardi i publicat a Bollettino della Società Sarda di Scienze Naturali 17: 215, a l'any 1978.

### Etimologia

Aquilegia : nom genèric que deriva del llatí aquila = "àguila", en referència a la forma dels pètals de la qual se'n diu que és com l'urpa d'una àguila.
nuragica: epítet geogràfic que al·ludeix a la seva localització a Nuragus.

## Referències

* ↑ «Aquilegia nuragica» (en anglès). Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ «Aquilegia nuragica» (en anglès). PlantList. [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ A Epítets botànics

## Bibliografia

* Camarda, I. 2006. Aquilegia nuragica. 2006 IUCN Red List of Threatened Species. Downloaded on 20 August 2007.
# Aquilegia rockii

Aquilegia rockii és una espècie de planta fanerògama que pertany a la família de les ranunculàcies.

## Morfologia

A. rockii té les seves tiges de 40 a 80 cm d'alçada, basalment escasses pubescents, apicalment densament glandulars, i sovint ramificades. Té poques fulles basals, biternades; el seu pecíol fa entre 8 a 22 cm; el limbe foliar és per sota basalment pubescent, per sobre subglabre; els folíols laterals obliquament ovats, desigualment bilobulats fins al centre; el folíol central cuneiforme i obovat, entre 1,5 a 4,5 x 1,2 a 4,5 cm, tribulats. A la tija en surten entre 2 a 3 fulles o més. Fan inflorescències cimoses d'1 a 3 flors, les bràctees són de tres seccions. Les flors són pendulars o en un angle de més o menys de 90°, de 3,5 a 4 cm de diàmetre. El seu pedicel és de 12 cm, densament glandular pubescent. Els sèpals són de color porpra o blau, estretament ovats, entre 2 a 3 × 0,7 a 0,9 cm. Els pètals són de color porpra o blau, suberectes, oblongs, de 1 a 1,5 cm, l'àpex és arrodonit i truncat; l'esperó de la flor fa entre 1,6 a 2 cm, pubescent, recte o lleugerament encorbat apicalment. Els estams són més curts que els pètals; tenen unes anteres negres, oblongues, d'1 mm aproximadament. Les estaminodis són lanceolades de 6 a 7 mm. Té 5 pistils erectes densament peluts glandulars. Els fol·licles fan entre 1,5 a 2,1 cm i els estils són persistents. Les llavors fan uns 2 mm. Floreixen entre juny i agost i fructifiquen entre juliol i setembre.

## Distribució i hàbitat

La distribució natural d'Aquilegia rockii es troba al sud-oest de província xinesa de Sichuan, al sud-est de Xizang, al nord-est de Yunnan, i creix en els boscos mixtos, al costat de carreteres, entre els 2500 fins als 3500 m.

## Taxonomia

Aquilegia rockii va ser descrita per Philip Alexander Munz i publicat a Gentes Herbarum; Occasional Papers on the Kinds of Plants 7(1): 95–97, f. 24, a l'any 1946.
https://www.ipni.org/n/709004-1

### Etimologia

Aquilegia: nom genèric que deriva del llatí aquila = "àguila", en referència a la forma dels pètals de la qual se'n diu que és com l'urpa d'una àguila.
rockii: epítet

## Referències

* 1 2 «Aquilegia rockii» (en anglès). Flora of China. [Consulta: 19 maig 2020].
* ↑ «Aquilegia rockii» (en anglès). Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 19 maig 2020].
* ↑ A Epítets Botànics

## Enllaços externs

* Wu, Zhengyi; Raven, Peter H.; Hong, Deyuan. Science Press i Missouri Botanical Garden Press. Flora of China, Illustrations Volume 6, Caryophyllaceae through Lardizabalaceae (en anglès). 1a, 1 de juny de 2003, p. 279. ISBN 9781930723252 [Consulta: 19 maig 2020].
# Antonio Serra

Antonio Serra és un escriptor alguerés en italià, cocreador del personatge de còmics Nathan Never junt amb Michele Medda i Beppi Vigna: de minyó, Serra editava un fanzine de ciència-ficció intitulat Fate largo! i, en la dècada de 1980, començà de laborar amb Medda i Vigna en lo centre cultural Il Circolo; lego d'un encontre amb Alfredo Castelli, los tres foren contractats per Sergio Bonelli per a fer historietes de Martin Mystère, Dylan Dog i Zona X, abans de crear lo Nathan Never i Legs Weaver. Serra és encara lo guinoista d'ambdós personatges, i fou entrevistat en Eroi di inchiostro; en març de 2001 debutà lo sou nou personatge, Gregory Hunter, i en 2009 Greystorm, una minisèrie en col·laboració amb Gian Mauro Cozzi.

## Referències

* ↑ «I creatori di Nathan Never» (en italià). Sergio Bonelli Editore. [Consulta: 18 febrer 2018].
# Andreu Alcover Ordinas

Andreu Alcover Ordinas (Manacor, 1966) és un polític balear, diputat al Parlament de les Illes Balears en la IX legislatura.
Llicenciat en Filologia, és funcionari del Govern Balear. De 1999 a 2007 ha estat gerent de la Universitat de les Illes Balears i actualment és vicegerent. A les eleccions municipals espanyoles de 2007 fou escollit regidor d'Hisenda de l'Ajuntament de Palma.
Ha estat elegit diputat per Mallorca a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2015. És president de la Comissió d'Educació, Cultura i Esports del Parlament Balear.

## Referències

* ↑ «Estructura de la gerència de la UIB». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 setembre 2015].
* ↑ Candidats socialistes al Parlament Balear
* ↑ Fitxa del Parlament Balear
# Anita Brenner

Anita Brenner (Aguascalientes, Mèxic, 13 d'agost de 1905 – Ojuelos de Jalisco, Mèxic, 1 de desembre de 1974) va ser una antropòloga, historiadora, periodista i autora mexicana, escriptora de literatura infantil i juvenil i de llibres sobre art mexicà i d'història.

## Referències

* ↑ Agencias. «Anita Brenner, Historiadora de la Revolución. Pintó pintores con sus letras. | Diario Judío México» (en castellà), 20-11-2014. [Consulta: 13 agost 2021].
# Anselmo Andrade

Anselmo Andrade és una localitat de São Tomé i Príncipe al districte de Cantagalo, a l'est de l'illa de São Tomé. La seva població és de 22 (2008 est.).

## Evolució de la població

Població de Anselmo Andrade (2001-2008) :
| 2001 | 2008 |
| 19 | 22 |

## Referències

* ↑ INE Arxivat 2017-02-09 a Wayback Machine., Evolução da população São-Tomense por localidades, 2001/2007-08
# Anselmo Fuerte Abelenda

Anselmo Fuerte Abelenda (Madrid, 27 de gener de 1962) és un ciclista espanyol, ja retirat, que fou professional entre 1985 i 1993.
Bon escalador, però amb fortes limitacions en la contrarellotge individual, els millors resultats els aconseguí a la Volta a Espanya, on finalitzà dues vegades en la tercera posició final i dues més entre els deu primers. Al Tour de França destacà la 8a posició de l'edició de 1987. El 1987 guanyà la Volta a Aragó.

## Palmarès

* 1984
** 1r a la Volta a la Comunitat de Madrid
* 1986
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Euskadi
* 1987
** 1r a la Volta a Aragó
** 1r a la Volta a Tres Cantos
* 1988
** 1r a Fuenlabrada

### Resultats al Tour de França

* 1985. 109è de la classificació general
* 1986. 31è de la classificació general
* 1987. 8è de la classificació general
* 1988. Abandona (12a etapa)
* 1989. 26è de la classificació general
* 1990. 24è de la classificació general
* 1991. 37è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1986. 9è de la classificació general
* 1987. 7è de la classificació general
* 1988. 3r de la classificació general. Porta el mallot groc durant 4 etapes
* 1989. Abandona (17a etapa)
* 1990. 3r de la classificació general
* 1991. Abandona (20a etapa). Porta el mallot groc durant 1 etapa
* 1992. Abandona (9a etapa)
* 1993. 45è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1985. Abandona (3a etapa)
* 1992. 49è de la classificació general

## Referències

* ↑ «FUERTE ABELENDA Anselmo». [Consulta: 4 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Anselmo FUERTE ABELENDA» (en italià). [Consulta: 4 desembre 2022].
* ↑ «Anselmo Fuerte será homenajeado en la II Marcha Ciclodeportiva Gran Fondo Menasalbas-Montes de Toledo» (en spanish), 12-12-2017. [Consulta: 4 desembre 2022].
* ↑ «Qué fue de… Anselmo Fuerte» (en castellà). [Consulta: 4 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Anselmo Fuerte a sitiodeciclismo.net
# Antonio Corral Fernández

Antonio Corral Fernández (1949, Astúries) és un fotògraf i editor asturianocatalà. Va néixer a Astúries i posteriorment es va traslladar a viure a Barcelona. Poc abans d'arribar a la ciutat, començà a dedicar-se a la fotografia. Estudià un curs de reportatge en el Centre Internacional de Fotografia, on perfeccionà els seus coneixements. Fins aleshores, la seva activitat dins aquest art la va fer sempre com a aficionat. Des de l'any 1985 és director de l'escola de fotografia Gris_Art, on exerceix la docència. Funda i dirigeix també una editorial especialitzada en fotografia. És autor de diversos llibres de fotografia, com Els Encants i la seva gent, Barcelona 1982; Mirades de la plaça Reial, Barcelona, 1983; El Rastro, Barcelona, 1984; El laboratorio blanco y negro. Procesado del negativo y copiado, Barcelona, 2001, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Domènech, Sílvia (dir.); Torrella, Rafel; Ruiz, Montserrat. Barcelona fotografiada: 160 anys de registre i representació: guia dels fons i les col·leccions de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (CC-BY-SA-3.0). Arxiu Municipal de Barcelona, Institut de Cultura de Barcelona, 2007, p. 182. ISBN 978-84-9850-029-5.
# Antonio Cortesi

Antonio Cortesi (Pavia, desembre 1796 - abril 1879) va ser un ballarí, coreògraf i compositor de ballet italià. Va ser especialment conegut pels nombrosos ballets que va crear i coreografiar a la primera meitat del segle xix per als principals teatres italians, com La Scala, La Fenice i el Teatro Regio de Torí.
Cortesi va néixer a Pavia, fill del ballarí i coreògraf Giuseppe Cortesi i de la ballarina Margherita Reggini, i pare del compositor Francesco Cortesi i la soprano Adelaide Cortesi.
Molts dels ballets de Cortesi van comptar amb la música expressada per Luigi Maria Viviani. Altres van utilitzar peces de música existents per diversos compositors, escollits i organitzats per Cortesi. A vegades va compondre algunes de les músiques, especialment per als seus ballets d'un sol acte.
Els Ballets ideats i coreografiats per Cortesi inclouen:
* Santa Genoveva estrenat al Teatro Nacional de São Carlos, Lisboa, el 23 de febrer de 1823
* O mouro de Venezia, estrenat Teatro Nacional de São Carlos, Lisboa, el 28 d'abril de 1823
* Furores d'Oreste, estrenat Teatro Nacional de São Carlos, Lisboa, el 22 d'agost de 1823
* Il castello del diavolo ossia, La fiera, estrenat Teatro Regio (Torí), el 26 de desembre de 1825
* Oreste, Luigi Maria Viviani (compositor), estrenat, Teatro Regio (Torí), el 26 de desembre de 1825
* Chiara di Rosemberg, Luigi Maria Viviani (compositor), estrenat Teatro Regio, Torí, el 20 de gener de 1826
* Ines de Castro, Luigi Maria Viviani (compositor), estrenat Teatro Regio, Torí, el 20 de març de 1827
* Merope, Luigi Maria Viviani (compositor), estrenat Teatro Regio, Torí, el 27 de desembre de 1828
* L'ultimo giorno de Missolungi, Luigi Maria Viviani (compositor), estrena La Fenice, Venècia, el 16 de febrer de 1833
* Le piccole Danaidi, Luigi Maria Viviani (compositor), estrenat Teatro Regio, Torí, el 6 de gener de 1834
* Gismonda, Giovanni Bajetti i Luigi Maria Viviani (compositors), la van estrenar La Fenice, Venècia, el 26 de desembre de 1835
* Marco Visconti, Luigi Maria Viviani (compositor), estrenat La Scala Milà, el 19 d'octubre de 1836
* Il ratto delle donzelle veneziane, Luigi Maria Viviani (compositor), estrenat La Fenice, Venècia, el 26 de desembre de 1837
* Nabuccodonosor, estrenat Teatro Regio, Torí, 1838
* Mazeppa, Luigi Maria Viviani (compositor), estrenat Teatro Comunale (Bolonya), l'1 d'octubre de 1844
* Fausto, Luigi Maria Viviani (compositor), basat en la coreografia de Jules Perrot per a Faust, estrenat Teatro Regio, Torí, el 25 de desembre de 1851
* La Gerusalemme liberata, Luigi Maria Viviani (compositor), estrenat Teatro Regio, Torí, el 25 de desembre de 1852

## Referències

* ↑ Ascarelli, Alessandra «Cortesi, Antonio». Treccani - Dizionario Biografico degli Italiani, Vol. 29, 1983 [Consulta: 15 març 2019].
# Aratinga nyandai

L'aratinga nyandai o aratinga nandai (Nandayus nenday) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids i única espècie del gènere Nandayus. Habita sabanes, palmerars i conreus del centre del Paraguai i zones limítrofes al sud-est de Bolívia, sud-oest del Brasil, Paraguai i nord de l'Argentina. Ha estat introduïda i naturalitzada a la ciutat de Barcelona.

## Notes

* ↑ Fitxa de l'Aratinga nandai al SIOC Rev. 05/08/2012
* ↑ Fitxa de l'Aratinga nandai al SIOC Rev. 10/11/2018