OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sermó

* Per a altres significats, vegeu «Marc Marci Sermó».
Un sermó o homilia és una modalitat del gènere oratori que consisteix en un discurs de tema religiós, en general pronunciat durant la missa cristiana. El sermó es pronunciava, en la primera litúrgia cristiana, en llatí. Després, quan el poble ja no comprenia el llatí culte, va començar a pronunciar-se en llengua vulgar, mentre que la resta de la litúrgia continuava en llatí. Alguns autors pensen que aquest va ser l'origen de cert traspàs de veus, proverbis i contes cultes a la llengua vulgar, cosa que donaria peu a bona part de la literatura folklòrica.
El sermó podria ser dogmàtic, místic, ascètic o parenètic. Era dogmàtic si tractava sobre dogmes. Els que explicaven els misteris eren els sermons místics. Si eren sobre pràctiques religioses, s'anomenaven ascètics. Finalment, dels que tractaven qüestions morals en deien parenètics.
# Víctor Gomis

Víctor Gomis (Crevillent, Baix Vinalopó, 1 de novembre de 1982) és un futbolista valencià. Juga de defensa i el seu equip actual és el Crevillent Esportiu del grup V en la Preferent Valenciana.

## Trajectòria

Abans d'integrar la primera plantilla del Elx Club de Futbol va jugar en l'Elx Club de Futbol Il·licità. Posteriorment va ser contractat pel Club Polideportivo Ejido de la Segona Divisió B. Més tard, va ser contractat pel CE Castelló, equip del qual quedà lliure després del seu descens a tercera divisió. Posteriorment va jugar en el Club Esportiu Dénia. En l'actualitat continua jugant al Crevillent Esportiu.
Entre altres equips, també ha jugat una temporada al Rayo Vallecano i el Zamora CF. A més de defensa central, també ha jugat de lateral esquerre i dret.
El 2006 va estar en la llista de Pep Balaguer per a jugar amb la Selecció de futbol del País Valencià, que es va enfrontar amb la selecció nacional del Perú a l'Estadi Martínez Valero d'Elx, amb resultat victoriós per als valencians per 3-1.

## Referències

* ↑ «Víctor Gomis: “La labor de la directiva hace del Crevillente un club admirable”» (en castellà). GolsMedia, 01-01-2018.
* ↑ «Gomis, otra solución para el lateral» (en castellà). La Verdad, 23-12-2015.
* ↑ «La selección valenciana remonta ante Perú» (en castellà). Marca, 27-12-2006.

## Enllaços externs

* Fitxa a la web de l'Elx CF
* Fitxa a Transfermarkt
# Josep Gravalosa i Geronès

Josep Gravalosa i Geronès (Santa Coloma de Farners, Selva, 24 d'abril de 1882 - Barcelona, 24 de setembre de 1975) fou instrumentista de flabiol i violí, i dirigí cobles de tant prestigi com La Principal de Palafrugell, La Selvatana i la cobla Barcelona, de la qual fou cofundador.
Conegut als darrers anys de la seva vida amb el sobrenom de l'Avi, va ser instrumentista de violí i flabiol, amb el qual es va iniciar com a intèrpret als 11 anys a la cobla La Juvenil per passar als 13 a La Farnense, ambdues de Santa Coloma de Farners. Després es va traslladar a Sant Feliu de Guíxols i va formar part de l'Orquestra Garreta mentre dirigia la cobla La Principal de Palafrugell i, més tard, la Selvatana. Després va anar a Barcelona i amb l'Albert Martí van fundar la cobla Barcelona (1922) de la qual va ser el primer director. Home inquiet i afable, les seves sardanes es caracteritzen per la qualitat sense eludir el caràcter ballador. Als anys quaranta reprengué la direcció, portant la cobla Albert Martí. El 1959 fou nomenat membre del Jurat de Mèrit del premi Barcino pel fet d'haver assolit premis en aquest concurs en les dues darreres edicions, i el 1968 fou objecte del més gran dels homenatges rebuts, el Nacional de tot Catalunya, Andorra i Catalunya Nord, en què va rebre la Medalla d'Or del Sardanisme i un llibre amb més de vint mil signatures recollides arreu del país.
Les seves sardanes són avui dia gairebé oblidades. Se'n podrien destacar El dubte d'una noia enamorada, Cala Salions i Evocacions gironines.
El Fons personal de Josep Gravalosa i Gerones es troba a l'Arxiu Municipal de Sant Feliu de Guíxols.

## Referències

* ↑ Aviñoa, Xosé. Història de la música catalana, valenciana i balear: Diccionari. Edicions 62, 1999, p. 253. ISBN 978-84-297-5283-0.
* 1 2 Nonell Juncosa, Jaume «Cobles i orquestres a la Selva. El cas de la Juvenil Farnense». Quaderns de la Selva, 29, 2017, pàg. 121. ISSN: 2385-4480.
* ↑ Domenech, Joan «Música - De La Principal a La Selvatana». Revista de Girona, 281, 2013, pàg. 43.
* ↑ «Gravalosa i Geronès, Josep». musicsperlacobla.cat. [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ Fons Josep Gravalosa Geronés, músic i compositor: 1898 – [1975]. Ajuntametn de Sant Feliu, 2017, p. 46.

## Enllaços externs

* Llista de sardanes a Sardanista.cat
* Breu Biografia Musical de JOSEP GRAVALOSA i GERONÈS (Josep Loredo)
# Agardita-(Y)

L'agardita-(Y) és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de la mixita. Va ser anomenat així l'any 1969 per Jacques E. Dietrich, Marcel Orliac, i François Permingeat en honor de Jules Agard, un geòleg francès.

## Característiques

L'agardita-(Y) és un arsenat de fórmula YCu₆(AsO₄)₃(OH)₆·3H₂O. Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'agardita-(Y) pertany a «08.DL - Fosfats, etc. amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 2:1» juntament amb els següents minerals: foggita, cyrilovita, mil·lisita, wardita, agardita-(Nd), agardita-(Ce), agardita-(La), goudeyita, mixita, petersita-(Y), zalesiïta, plumboagardita, calciopetersita, cheremnykhita, dugganita, kuksita, wallkilldellita-(Mn), wallkilldellita-(Fe) i angastonita.

## Formació i jaciments

La seva localitat tipus es troba a la mina Bou Skour, a Ouarzazate, Souss-Massa-Draâ, Marroc.
Als territoris de parla catalana se n'ha trobat agardita-(Y) a Prullans, a la Cerdanya (província de Lleida), a la mina Alforja, situada a la localitat homònima a la comarca del Baix Camp (Tarragona), i a la mina «Iris 18» d'Escornalbou, a Riudecanyes (Baix Camp, Tarragona).

## Referències

* ↑ «Agardite-(Y)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 juliol 2015].
* ↑ Agardite. Webmineral
* ↑ Abella i Creus, Joan «Plumboagardite, green anglesite and other minerals from the Alforja mine, Alforja, Tarragona, Catalunya». Mineral Up, 2018/2, 2018.
* ↑ Joan Vinyoles Verdaguer · Josep Lluís Garrido Rufaste · Adolf Cortel Ortuño · Josep Carreras Peñalvert «La mina "Iris 18" (grup miner "Porvenir") d'Escornalbou, Riudecanyes, el Baix Camp, Tarragona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya [Barcelona], 13, 2, 01-11-2019, pàg. 3-46 [Consulta: 23 novembre 2023].

## Vegeu també

* L'agardita-(Ce)
* L'agardita-(Nd)
* L'agardita-(La)

## Bibliografia

* Dietrich, J., Orliac, M. & Permingeat, F. (1969): Agardite, a new mineral species and the chlorotile problem. Bull. Soc. fr. Minéral. Cristallogr. 92, 420-434. (in French)
* American Mineralogist: 55: 1447.
* Morrison, S.M., Domanik, K.J., Origlieri, M.J., Downs, R.T. (2013): Agardite-(Y), Cu2+6Y(AsO4)3(OH)6•3H2O. Acta Crystallographica, E69, i61-i62.
# Porsche Tennis Grand Prix 2011

El Grand Prix de Stuttgart 2011, oficialment conegut com a Porsche Tennis Grand Prix 2011, és un esdeveniment de tennis femení sobre terra batuda que pertany als Premier tournaments de la WTA. La 34a edició del torneig i es va celebrar entre el 16 i el 24 d'abril de 2011 al Porsche Arena de Stuttgart, Alemanya.
L'alemanya Julia Görges va guanyar el segon títol individual de la seva carrera.

## Quadre individual femení

| 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | C. Wozniacki | 6 | 6 | |
| LL | Z. Kučová | 1 | 2 | | 1 | C. Wozniacki | 6 | 6 | |
| | A. Petkovic | 3 | 6 | 6 | | A. Petkovic | 4 | 1 | |
| 7 | J. Janković | 6 | 1 | 3 | | | | | | 1 | C. Wozniacki | 7 | 6 | |
| 3 | F. Schiavone | 1 | 3 | | | | | | | | A. Radwańska | 5 | 3 | |
| | A. Radwańska | 6 | 6 | | | A. Radwańska | 7 | 6 | | | | | | |
| WC | K. Barrois | 6 | 6 | | WC | K. Barrois | 5 | 3 | | | | | | |
| 8 | M. Bartoli | 4 | 2 | | | | | | | | | | | | 1 | C. Wozniacki | 6$^3$ | 3 |
| 6 | N. Li | 4 | 5 | | | | | | | | | | | | | J. Görges | 7 | 6 |
| WC | S. Lisicki | 6 | 7 | | WC | S. Lisicki | 4 | 4 | | | | | | |
| | J. Görges | 4 | | | | J. Görges | 6 | 6 | | | | | | |
| 4 | V. Azàrenka | 6 | r | | | | | | | | J. Görges | 6 | 3 | 7 |
| 5 | S. Stosur | 6 | 2 | 6 | | | | | | 5 | S. Stosur | 4 | 6 | 5 |
| | D. Hantuchová | 4 | 6 | 4 | 5 | S. Stosur | 2 | 6 | 7 | | | | | |
| | A. Pavliutxénkova | 6 | 4 | 2 | 2 | V. Zvonariova | 6 | 3 | 6$^3$ |
| 2 | V. Zvonariova | 3 | 6 | 6 | | | | | |

## Quadre doble femení

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | Liezel Huber M.J. Martínez Sánchez | 4 | 4 | |
| | Kristina Barrois Jasmin Wöhr | 6 | 6 | | | Kristina Barrois Jasmin Wöhr | 6 | 5 | [10] |
| 4 | Klaudia Jans Alicja Rosolska | 6 | 2 | [8] | | Katalin Marosi Kathrin Wörle | 2 | 7 | [7] |
| | Katalin Marosi Kathrin Wörle | 1 | 6 | [10] | | | | | | | Kristina Barrois Jasmin Wöhr | 1 | 6⁵ |
| | Emma Laine Laura Siegemund | 0 | 2 | | | | | | | WC | Sabine Lisicki Samantha Stosur | 6 | 7 |
| | Vitalia Diatchenko Maria Korítseva | 6 | 6 | | | Vitalia Diatchenko Maria Korítseva | 2 | 4 | |
| WC | Sabine Lisicki Samantha Stosur | 6 | 6 | | WC | Sabine Lisicki Samantha Stosur | 6 | 6 | |
| | Julia Görges Andrea Petkovic | 3 | 4 | | | | | | |

## Enllaços externs

* Web oficial (anglès) (alemany)
* Quadre individual femení Arxivat 2020-07-15 a Wayback Machine. PDF
* Quadre doble femení Arxivat 2021-06-14 a Wayback Machine. PDF
Stuttgart :
1978
1979
1980
1981
1982
1983
1984
1985
1986
1987
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2021
2022
2023
2024 :
Sony Ericsson WTA Tour 2011
< 2010
2012 > :
WTA Tour Championships, Istanbul  · WTA Tournament of Champions, Bali :
# Guillaume Rondelet

Guillaume Rondelet, conegut també com a Rondeletious, va néixer el 27 de setembre de 1507 a Montpeller i va morir el 30 de juliol de 1566 de disenteria. Va ser un metge i naturalista francès cèlebre pels seus treballs sobre els peixos.
Fill de comerciant, Rondelet va emprendre els seus estudis en la seva ciutat natal on va obtenir el títol de doctor en 1537. Va ser el metge particular del cardenal de Tournon al qual va acompanyar en diferents viatges, especialment a Itàlia i als Països Baixos.
Va rebre la càtedra de medicina després de la mort de Pierre Laurent en la Facultat de Medicina de Montpeller on va influenciar a molts científics de la seva època. Va participar activament en la construcció d'un amfiteatre en la facultat que va manar construir Enric II de França. Aquest amfiteatre va permetre a Rondelet fer les seves demostracions amb la dissecció de nombrosos cadàvers.
Fins i tot sense haver publicat cap obra de botànica, va exercir en aquest domini una influència considerable. Es va reunir especialment amb Ulisse Aldrovandi i va ser el mestre de Jean i Gaspard Bauhin, de Conrad Gessner, de Charles de l'Écluse, de Léonard Rauwolf, de Mathias de l'Obel (al qual Rondelet li va deixar en herència els seus manuscrits), de Jacques Daléchamps, de Pierre Richer de Belleval…
Es va convertir, en 1556, en canceller de la Facultat després de la mort de Jean Schyron. Entre les obres que ha publicat, podem destacar:
* De piscibus marinis, libri XVIII, in quibus veureæ piscium effigies expressæ sunt (1554, Lió)
* Universæ aquatilium historiæ pars altera, cum verisipsorum imaginibus (1555)
* Histoire entière des poissons (1558, Lió), íntegrament en francès i il·lustrat amb gravats sobre fusta
* Methodus de materia medicinali et compositione medicamentorum Palavii (1556)...
Va ser el seu llibre Libri de Piscibus Marinis, Histoire des poissons (Història dels peixos), el qual li va donar el major renom. En aquest llibre va descriure 244 espècies del Mediterrani. Molt crític amb els textos antics, va rebutjar tot el que podia semblar ser una rondalla. Les il·lustracions, sobre fusta, permetien reconèixer perfectament les diferents espècies.
Va inspirar el personatge del doctor Rondibilis en el llibre Tiers livre de François Rabelais (1483 o 1494-1553).

## Abreviatura

L'abreviatura "Rondelet" s'empra per a indicar a Guillaume Rondelet com autoritat en la descripció i taxonomia en zoologia.
L'abreviatura Rondelet s'empra per a indicar a Guillaume Rondelet com autoritat en la descripció i classificació científica dels vegetals.

## Enllaços externs

* Obra de Rondelet digitalitzat pel SCD de l'Université Louis Pasteur de Strasbourg, (Universitat Louis Pasteur d'Estrasburg) Arxivat 2012-03-01 a Wayback Machine.
# Echidna peli

Echidna peli és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 100 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Mauritània fins a Angola, incloent-hi Cap Verd.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Shojiro Sugimura

Shojiro Sugimura (Osaka, Prefectura d'Osaka, Imperi Japonès, 4 d'abril de 1905 - Bunkyō, Tòquio, 15 de gener del 1975) va ser un futbolista japonès.

## Selecció japonesa

Shojiro Sugimura va disputar un partit amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* Japan National Football Team Database
# Víctor Grífols i Lucas

Víctor Grífols i Lucas (Barcelona, 19 d'agost de 1919 - 1 juny de 2015) fou un químic i farmacèutic català. Fill de Josep Antoni Grífols i Roig, cursà les carreres de química i de farmàcia, que començà el 1936. Un cop llicenciat en Ciències Químiques i Farmàcia a la Universitat de Barcelona, es va posar al capdavant de l'empresa Grifols, fundada l'any 1940, com a director tècnic fins a l'any 1987. En l'àrea de l'hematologia va promoure la invenció i patent de diversos aparells i procediments. Des de 1987 fins al 2001 va presidir el holding Grifols, i la Fundació Víctor Grífols i Lucas, creada el 1998 per a promoure la bioètica. El 2000 va rebre la Creu de Sant Jordi i el 2009 amb la medalla d'or al Mèrit al treball, que atorga el Ministeri de treball.

## Referències

* ↑ «Víctor Grífols i Lucas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Mor l'expresident de Grifols, Víctor Grifols Lucas». Ara. ARA Barcelona.
* ↑ Biografia a la web de la Fundació
* ↑ Gastesi, Ainztzane «Obituari:Del laboratori al parquet». La Vanguardia. La Vanguardia, 02-06-2015, p. 31 [Consulta: 3 juny 2015].
# Abd-al-Àhad

Abd-al-Àhad és el nom dels següents personatges:
Abd-al-Àhad forma part del nom de molts personatges:
* Abd ul-Aḥad Dāwūd, nom adoptat per David Benjamin Keldani (1867-c.1940), sacerdot catòlic persa convertit a l'islam
* Abdel Ahad Gamal El Din, polític egipci
* Abdul Ahad Azad (1903 – 1948), poeta caixmir
* Abdul-Ahad Dawood Tappouni, nom de baptisme d'Ignatius Gabriel I Tappouni (1879—1968), patriarca de l'Església Catòlica Siríaca
* Abdul Ahad Karzai, (1922 – 1999), polític afganès
* Abdul Ahad Mohmand (n. 1959), cosmonauta afgano-alemany
* Abdul Ahad Wardak (ca. 1880-1949), polític afganès
* Ignace Pierre VIII Abdel-Ahad (n. 1930), patriarca de l'Església Catòlica Siríaca
* Sayyid Abd al-Ahad Khan, emir de Bukharà (1885-1911)
* Shah Abdul Ahad Afzali, polític afganès

## Notes

* ↑ Per a l'elaboració d'aquesta llista s'ha respectat la forma emprada a la Viquipèdia i s'ha seguit estrictament una ordenació alfabètica. S'ha pres com a criteri per a la inclusió a la llista que en el nom de l'article hi aparegués el nom Abd-al-Àhad, tot i que no en fos el nom principal
# Helléan

Helléan (en bretó Helean) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ar Mor-Bihan. L'any 2006 tenia 303 habitants. Limita amb els municipis de Taupont, Guillac, La Croix-Helléan, la Grée-Saint-Laurent i Saint-Malo-des-Trois-Fontaines.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 348 | 370 | 322 | 302 | 277 | 306 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Maryvonne Guillemaud | |
# Edith Hamilton

Edith Hamilton (Dresden, 12 d'agost de 1867 - Washington, 31 d'agost de 1963) va ser una escriptora i hel·lenista estatunidenca.
Edith Hamilton va néixer a Alemanya de pares estatunidencs, però de seguida la família es va traslladar a viure a Fort Wayne, a l'estat d'Indiana, Estats Units. Va fer estudis secundaris de llengües clàssiques, després dels quals es va llicenciar al Bryn Mawr College el 1894. També va estudiar a la Universitat de Múnic, on ella i la seva germana Alice van ser les primeres dones matriculades, i en la de Leipzig (1895-96).
Va organitzar la Bryn Mawr School de Baltimore, que va dirigir de 1896 a 1922.
En retirar-se de l'ensenyament el 1922, es va especialitzar en l'estudi de la cultura de la Grècia clàssica, especialment en la seva filosofia i mitologia. Pels seus estudis va rebre diversos premis, com el National Achievement (1950) i el Constance Lindsay Skinner (1958). El 1957 el rei Pau li va concedir la creu d'or de l'Ordre de la Gràcia, la més alta recompensa de Grècia.
El 1949 la Universitat de Rochester li va concedir el doctorat en Literatura. Era membre de l'Acadèmia Americana d'Arts i Lletres. En 1957 va ser nomenada ciutadana honorària d'Atenes.
Entre les seves obres es troben The Greek Way (1930), The Roman Way (1932), The Prophets of Israel (1936), Three Greek Plays (1937), Mythology (1942), Introduction to Plutarch (1951) i Echoes of Greece (1957).

## Referències

* ↑ «Edith Hamilton» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 14 juny 2020].
* 1 2 3 4 5 Crespo Arrufat, Luis. «Biografía y necrología». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana. Suplemento anual, 1963-1964 (en castellà). Espasa-Calpe, 1968, p. 272. ISBN 8423945960. OCLC 489562559.
* 1 2 3 4 «Edith Hamilton | American author and educator» (en anglès). [Consulta: 2 març 2018].
# Shoji Nishio

Shoji Nishio (prefectura d'Aomori (Japó), 5 de desembre de 1927 - 15 de març de 2005), va ser un professor japonès innovador d'Aikido i altres arts marcials.

## Referències

* ↑ Stevens, John. El Libro del aikido: una introducción imprescindible a la filosofía y práctica del arte marcial conocido como "el camino de la paz" (en anglès). Editorial Kairós, 2002, p. 123. ISBN 8472455238.

## Enllaços externs

* Yufukan Japan - Official Nishio Organization in Japan
* Nishikaze Aikido Society of America: Official Nishio Organisation of the U.S.
* Nishio in France
* Yurusu Aikido - Official Organization of Aikido In The Nishio Tradition in Hungary.
# Víctor González

Víctor "Kino" González (San Salvador de Jujuy, 1959) és un director de cinema i director de fotografia argentí
González es va llicenciar en enginyeria a la Universitat de La Plata del 1976 al 1979. L'any 1980 va començar a estudiar al Centro Experimental y de Realización Cinematográfica. Allà va començar a rodar el curtmetratge Guachoabel, que va comportar la seva expulsió de l'institut designat pel govern militar. Va completar la pel·lícula el 1987, que es va projectar en festivals de Berlín (1988), Mont-real (1988) i Clermont-Ferrand (1990).
Del 1993 al 1996 González va realitzar el seu primer llargmetratge Ciudad de Dios. Amb una beca del Hubert Bals Fund, González va començar a treballar amb Huili Raffo en el guió de la pel·lícula Los Buenos Sentimentos, que es va estrenar l'any 1998 (titulada El cielo elegido'). ') va rebre el primer premi al concurs de guions de la revista La Nación. A més, González va treballar en una dotzena de pel·lícules com a director de fotografia.

## Filmografia

* 1989: Desembarcos (direcció: Alcides Chiesa i Jeanine Meerapfel), director de fotografia
* 1994: Amigomío d'Alcides Chiesa i Jeanine Meerapfel), director de fotografia,
* 1996: Amor de otoño (direcció: José Conrado Castelli), director de fotografia,
* 1998: Picado fino (direcció: Esteban Sapir), director de fotografia,
* 1998: Invierno mala vida (direcció: Gregoria Cramer), director de fotografia,
* 1999: El visitante (direcció: Javier Olivera), director de fotografia,
* 1999: El amateur (direcció: Juan Bautista Stagnaro), director de fotografia,
* 1999: Destinos marcados, guionista i direcció,
* 2001: Herencia (guionista: Paula Hernández),
* 2003: Ciudad de Dios, guionista, direcció i producció,
* 2004: Parapalos (guionista: Ana Poliak), director de fotografia,
* 2007: Fotografías (direcció: Andrés Di Tella), director de fotografia,
* 2010: Las mujeres llegan tarde (direcció: Marcela Balza), director de fotografia,
* 2010: El cielo elegido, guionista, direcció i producció,
* 2012: El amigo alemán (dirigida per Jeanine Meerapfel), director de fotografia

## Referències

* ↑ Los ambiguos caminos de la fe, Página/12
* ↑ El amigo alemán: el primer rechazo a Celeste Cid y la aventura argentina de Max Riemelt antes de su salto a Sense8, La Nación, 3 de novembre de 2021

## Enllaços externs

* Víctor González a Cinenacional.com
# José Luis Tuduri Calvo

José Luis Tuduri Calvo (Saragossa, 1928) és un crític i escriptor cinematogràfic espanyol.
El 1946 va ser un dels socis fundadors del Cineclub de Saragossa, amb José Luis Borau, Eduardo Ducay, Luis Gasca i Manuel Rotellar i entre 1953 i 1961 va escriure crítica cinematogràfica al diari Amanecer de Saragossa. Va assistir com a crític a les edicions del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià i el 1961 es va establir a Sant Sebastià, on va col·laborar al diari Unidad i fou redactor de RNE el 1968. De 1961 a 1966 fou l'encarregat de la Secció Comercial del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià, i ha destacat el seu paper en el Comitè de Selecció cinc cops entre 1977 i 1990. És el principal cronista d'aquest festival de cinema, i el 1992 va rebre la conquilla de Plata per la seva comesa periodística. També ha estat corresponsal a nombroses edicions del Festival Internacional de Cinema de Canes, del Festival Internacional de Cinema de Venècia i del Festival Internacional de Cinema de Berlín, i ha estat membre del jurat de la Federació Nacional de Cinema Clubs, del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics, de la Crítica Internacional del Festival Iberoamericà de Huelva (1983-1984) i del premi "Ciga" (1987).
Simultàniament, ha format part de la Junta de Valoració i Qualificació per a la subvenció als projectes del cinema basc, de la Junta Assessora de Cinematografia i el 1990 fou designat membre del Consell d'Administració d'Euskal Media, SA societat promotora dels mitjans audiovisuals a Euskadi.

## Obres

* San Sebastián, un Festival, una Historia (1992)

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1964 | Millor labor periodística | - | Guanyadora |

## Referències

* ↑ «José Luis Tuduri Calvo». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ "Recuerdo cómo subió las escalinatas del Victoria Eugenia Orson Welles acompañado de Fernando Rey, cómo saludaron, fue muy emotivo, uno de los recuerdos más bonitos que conservo", entrevista a Euskonews
* ↑ Tuduri Calvo, José Luis, Auñamendi Eusko Entziklopedia
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1964». CEC. Arxivat de l'original el 2015-12-11. [Consulta: 9 gener 2016].