OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eleccions parlamentàries ruandeses de 1983

Les eleccions parlamentàries ruandeses de 1983 es van celebrar a Ruanda el 26 de desembre de 1983. Si bé les eleccions parlamentàries ruandeses només havien estat celebrades dos anys abans, es considerava que el terme d'aquest parlament va començar el gener de 1979, i que el seu mandat de cinc anys s'havia acabar. A l'època, el país encara tenia un sistema unipartidista, amb el Moviment Republicà Nacional per la Democràcia i el Desenvolupament com l'únic partit legal. L'Assemblea Legislativa es va ampliar de 64 a 70 escons, amb dos candidats que s'enfrontaven a cada circumscripció. Seventeen MPs lost their seats to challengers.

## Resultats

| Partit | Vots | % | Escons | +/– |
| Moviment Republicà Nacional per la Democràcia i el Desenvolupament | 2.364.592 | 100 | 70 | +6 |
| Nuls/en blanc | | – | – | – |
| Total | 2.364.592 | 100 | 70 | +6 |
| Votants registrats/participació | 2.433.265 | | – | – |
| Font: African Elections Database |||||

## Referències

* ↑ Rwanda Inter-Parliamentary Union
# Txerniàievo (Amur)

* Per a altres significats, vegeu «Txerniàievo».
Txerniàievo (en rus: Черняево) és un poble de l'óblast de l'Amur, a Rússia, que el 2018 tenia 860 habitants, pertany al districte de Magdagatxi.

## Referències

* ↑ «Регионы и города России».
# Els crepusculars

Els crepusculars (italià: Poeti Crepuscolari) defineix un grup de poetes italians de començaments del segle XX que destacaven pel seu ús d'un llenguatge musical i un estat d'ànim i un to general depressiu. El nom metafòric del grup el va encunyar el crític literari Giuseppe Antonio Borgese per referir-se a una condició de decadència, descriu un grup de poetes amb escriptures malenconioses com una resposta a la modernització de començaments del segle xx.
La seva actitud representa una reacció a la poesia continguda i d'estil retòric dels guanyadors del Nobel, Giosuè Carducci i Gabriele d'Annunzio, afavorint, per contra, el llenguatge sense adorns i casolà dels temes típics de Giovanni Pascoli. Una afinitat que ja es donava amb els simbolistes francesos com Paul Valéry, Arthur Rimbaud, i Stéphane Mallarmé. Es considera Guido Gozzano com l'exponent més competent del moviment. Altres poetes del moviment van ser Sergio Corazzini i Marino Moretti.

## Referències

* William Rose Benét, l'enciclopèdia del Lector, Thomas Y. Crowell.
* Peter Marca i Lino Pertile, La Història d'@Cambridge de Literatura italiana, @Cambridge Premsa Universitària.
# Unió de Centre-Noves Forces

Unió de Centre-Noves Forces (grec Ένωσις Κέντρου-Νέες Δυνάμεις, Enosi Kentrou-Nees Dynameis, EK-ND) fou un partit polític grec fundat el 1974 per Georgios Mavros com a continuació de la Unió de Centre de Georgios Papandreu. A les eleccions legislatives gregues de 1974 fou la segona força més votada, amb el 20% dels vots i 60 diputats.
El seu programa no era gaire diferent del de Nova Democràcia que incloïa consignes relatives a la "democràcia participativa", "imposar controls sobre el capital (grec o estranger) pel poble", "democràcia social grega", etc. El 5 de febrer de 1976 es va integrar en la nova Unió del Centre Democràtic liderada per Georgios Zigdis.
# Museu d'Art a l'aire lliure de Pedvale

El Museu d'Art a l'aire lliure de Pedvale (en letó:Pedavales Brivdabas makslas muzejs), és un Monument Històric Estatal a prop de Sabile, al municipi de Talsi, Letònia. El museu va compartir el 1999 el premi de la UNESCO a la preservació i desenvolupament del paisatge cultural.

## Història

Va ser fundat el 1991 per l'escultor Ojārs Feldbergs com a escenari d'art ambiental. El museu està situat en el paisatge cultural que forma la Vall de l'Abava. Compta amb una col·lecció permanent de més de 150 escultures en un espai a l'aire lliure d'unes 100 hectàrees, on es realitzen a més a més concerts, conferències, perfomances o exposicions temporals. Existeix un Symposio internacional anual on acudeixen diversos artistes per treballar i deixar la seva obra al museu.

## Referències

* ↑ «Museu d'Art a l'aire lliure de Pedvale» (en anglès). UNESCO Laureates 1999. [Consulta: 10 febrer 2015].
* ↑ «Par muzeju» (en letó). Pedavales Brivdabas makslas muzejs. Arxivat de l'original el 2015-02-17. [Consulta: 10 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Centre Internacional d'Escultura (català)
# Neiva

Neiva és una ciutat i un municipi colombià, capital del departament de Huila. Aquest municipi està, ubicat entre la serralada central i oriental en una plana sobre el marge oriental del riu Magdalena. La seva extensió territorial és de 1533 km². La seva altura és 442 metres sobre el nivell del mar i la seva temperatura mitjana és de 24 a 33 graus.
Com a capital del departament de Huila acull les seus de la governació, l'assemblea departamental, el tribunal departamental, la fiscalia General, la diòcesi de Neiva, institucions i organismes de l'estat, a més de la seu d'empreses públiques de Neiva.

## Referències

* ↑ http://www.alcaldianeiva.gov.co/cms/ Arxivat 2013-07-07 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Alcaldia de Neiva
# Barànovo (Lípetsk)

* Per a altres significats, vegeu «Barànovo».
Barnànovo (en rus: Бараново) és un poble de l'óblast de Lípetsk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 67 habitants. Pertany al districte rural d'Izmàlkovo.
# Marc Colomer i Flores

Marc Colomer i Flores (Arenys de Munt, 1977) és un periodista català. Ha estat director de l'Agència Catalana de Notícies entre l'abril de 2016 i març de 2022 i vicesecretari de comunicació d'Esquerra Republicana de Catalunya.
Va desenvolupar l'inici de la seva trajectòria professional al Maresme, on fou periodista a diversos mitjans locals, entre altres a ComRàdio així com a l'edició territorial del diari El Punt.
De 1992 a 2002 va ser periodista i posteriorment director de Ràdio Arenys. Després de ser corresponsal d'Europa Press, va incorporar-se dos anys a la secció de política de l'Agència Catalana de Notícies com a periodista multimèdia fins que el 2010 entrà a l'equip fundacional del diari Ara per formar part de la secció de política fins al 2016.
El 12 d'abril de 2016 va ser nomenat a proposta d'Esquerra Republicana de Catalunya director de l'Agència Catalana de Notícies en substitució de Joan Maria Clavaguera, al càrrec des del maig del 2011. Va ocupar el càrrec públic fins a març de 2022, quan fou reemplaçat per Iu Forn a proposta de Junts per Catalunya. Aleshores s'incorpora al partit a l'equip de comunicació i al setembre de 2022 n'és nomenat vicesecretari de comunicació i estratègia. Un any després, el gener de 2024, és substituït per Oriol Duran i deixa el càrrec. el juliol de 2024, arran d'una investigació del diari ARA, es destapa el cas de falsa bandera dels cartells sobre els germans Maragall per la malaltia d'Alzheimer de Pasqual Maragall i altres campanyes fetes per l'equip de comunicació d'Esquerra Republicana de Catalunya i Marc Colomer es converteix en un dels quatre expedientats.
És membre del Grup de Periodistes Ramon Barnils, i des del 2014 ha col·laborat en programes d'anàlisi política de Televisió de Catalunya (2324, Més 3/24...) i de Catalunya Ràdio (Catalunya Migdia, El matí de Catalunya Ràdio..).

## Referències

* ↑ «Marc Colomer, nou director de l'ACN». elmon, 12-04-2016 [Consulta: 12 abril 2016].
* ↑ «https://twitter.com/marccolomer/status/1509499540025577475». [Consulta: 31 març 2022].
* ↑ «Nomenat nou director de Ràdio Arenys.». Ajuntament d'Arenys de Mar, 2001.
* ↑ «El periodista Marc Colomer, nou director de l'ACN». Vilaweb, 12-04-2016 [Consulta: 12 abril 2016].
* ↑ «Agència Catalana de Notícies». [Consulta: 31 març 2022].
* ↑ Redacció. «Marc Colomer, nou vicesecretari general de comunicació i estratègia d'ERC», 15-09-2022. [Consulta: 20 febrer 2024].
* ↑ «Oriol Duran substituirà Marc Colomer com a vicesecretari general de comunicació d'ERC», 19-01-2024. [Consulta: 20 febrer 2024].
* ↑ 324cat. «ERC obre expedient a 4 militants pels cartells de Maragall: podrien expulsar-ne un», 12-07-2024. [Consulta: 22 setembre 2024].
* ↑ «Marc Colomer, nou director de l'ACN». ARA, 12-04-2016 [Consulta: 12 abril 2016].
* ↑ «Marc Colomer serà el nou director de l'ACN». El País, 12-04-2016 [Consulta: 12 abril 2016].
# Mestre espiritual

Un mestre espiritual designa, en filosofia i religió, aquell qui pertanyent a una certa tradició i havent estat iniciat, és considerat capaç de transmetre una doctrina o una pràctica espirituals, ja sigui públicament o a un grup restret d'estudiants. És doncs "aquell qui pot, amb un desinteressament total, guiar el altres pel camí que ell mateix ha recorregut, ajudant-los a passar els obstacles i perills que hi poden trobar i a comprendre les revelacions que apareixeran".
El mot 'Mestre', utilitzat en aquest sentit, es troba en hebreu on es diu rabí (Jesús de Natzaret era anomenat 'rabí' o 'mestre' pels seus deixebles); al Japó s'utilitza el mot sensei, que té la connotació de 'germà gran' (aquell qui té més experiència que el deixeble); en hindi hi ha el mot guru que significa 'el qui dissol les tenebres'; en l'islam, i especialment en el sufisme, hi ha el xeic; en el budisme tibetà, el lama.

## Referències

* ↑ DENIS, Marie. l'Originel. L'éveil ordinaire: Le don du cœur, 2007.
* ↑ Brosse, Jacques. Les maîtres spirituels (en francès). 1a ed., 1990.
# Cuaespinós bru

El cuaespinós bru (Leptasthenura fuliginiceps) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Habita espesures de zones amb matolls dels Andes de Bolívia i oest de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Cuaespinós bru». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/03/2021(català)
# Joaquim Maria Casamor i d'Espona

Joaquim Maria Casamor i d'Espona (Figueres, 12 de maig de 1920-17 de juliol del 2019) fou un arquitecte i paisatgista català. Fou director de Parcs i jardins de Barcelona entre 1968 i 1986.

## Trajectòria

Va estudiar arquitectura a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, on es va llicenciar el 1948. El 1954 va obtenir el diploma de tècnic urbanista i el 1965 es va doctorar. El 1952 va guanyar una plaça per oposició al Servei Municipal d'Edificació Particular de Barcelona, i el 1955 al departament de Parcs i jardins del consistori barceloní, com a adjunt al director Lluís Riudor i Carol, al que va succeir el 1968 com a director tècnic, càrrec que va ostentar fins a la seva jubilació el 1986. Fou el promotor de la mostra de jardineria Jardinova a Montjuïc el 1975 i 1977. També fou el responsable de l'edició de la revista de Parcs i Jardins durant diversos anys. Fou professor de l'Institut d'Educació Secundària Municipal Rubió i Tudurí, i membre de la Junta del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya.
Juntament amb Riudor va col·laborar en la creació de jardins com els de Moragas (1959) i el Parc de Cervantes (1965), així com en diverses intervencions a la muntanya de Montjuïc encaminades a suprimir el barraquisme produït amb la immigració en la postguerra, tasca que va continuar sent ja director amb la creació de diversos jardins de tipus temàtic, com els Jardins Mossèn Costa i Llobera (1970), especialitzats en cactàcies i suculentes, i els Jardins de Mossèn Cinto Verdaguer (1970), dedicats a les plantes aquàtiques, bulboses i rizomatoses. Obra seva foren també a Montjuïc els Jardins del Mirador de l'Alcalde (1962-1969) i els Jardins de Joan Maragall (1970), ubicats entorn al Palauet Albéniz, residència de la Família Reial Espanyola durant les seves visites a la ciutat comtal, d'estil neoclàssic. A la resta de Barcelona va realitzar el Parc del turó del Putget (1970), el de la Guineueta (1971) i el de Vil·la Amèlia (1970). També va restaurar diversos parcs i jardins, com el Parc del Laberint d'Horta (1971), el Parc de les Aigües (1977) i el Parc del Turó de la Peira (1977). També va executar el projecte de Nicolau Maria Rubió i Tudurí per a la plaça de Gaudí (1981).

## Referències

* ↑ «Joaquim Maria Casamor i d'Espona». [Consulta: 13 octubre 2013].
* ↑ Añón Feliú i Luengo, 2003, p. 80-85.
* ↑ Gabancho, 2000, p. 12.

## Bibliografia

* Añón Feliú, Carmen; Luengo, Mónica. Jardines de España. Madrid: Lunwerg, 2003. ISBN 84-9785-006-8.
* Gabancho, Patrícia. Guía. Parques y jardines de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, Imatge i Producció Editorial, 2000. ISBN 84-7609-935-5.
# Ivo Bosch i Puig

Ivo Bosch i Puig (Arenys de Mar, 1852 - Sant Sebastià, 1915) fou un empresari català.

## Biografia

Fill d'un advocat i registrador de la propietat de la localitat d'Arenys de Mar, al Maresme, començà a treballar a Barcelona de dependent d'un corredor de borsa, després de no finalitzar els seus estudis de batxillerat. Coneixent tots els secrets dels negocis financers, adquirí ràpida fortuna. Amb un important capital acumulat, es traslladà l'any 1879 a París, on s'inicià en negocis que l'arribaren a ser membre d'importants societats com Societé Inmobiliere, L'acien Comptoir i, finalment, el 1887, del Crédit Mobilier, el qual arribà a dirigir i a arrossegar a una sèrie d'inversions i negocis de vegades no gaire encertats: Banco de Madrid, Companyia de Ferrocarrils de Puerto Rico, Camins de Ferros Colombians o Camins de Ferros del Sud d'Espanya.
Aprengué a desenvolupar-se en els mitjans polítics de madrileny i a aprofitar les facilitats del mercat financer parisenc. Aspirà infructuosament a ser candidat a diputat a Corts Generals com a independent per la circumscripció de la província d'Almeria a les eleccions generals espanyoles de 1896. A partir de 1900 se li multiplicaren els problemes i hagué d'abandonar, successivament, la Companyia de Ferrocarrils de Puerto Rico, Banco de Madrid i Crédit Mobilier, fent-se amb la major part de la seva empresa ferroviària espanyola, Camins de Ferros del Sud d'Espanya, companyia a la qual estigué vinculat des de la seva fundació. Aquesta empresa fou la concessionària de la línia Linares-Almeria, inaugurant-se els seus primers trams el 1885. L'any 1903 arribà a la presidència, que ostentà fins a la seva mort.

## Referències

* 1 2 «Biografía - Ivo Bosch Puig» (en castellà). Diccionario Biográfico de Almería. DipAlme.org. [Consulta: 1r octubre 2018].

## Enllaços externs

* Article d'hemeroteca sobre Bosch (25 juliol 1899) (castellà)
# Ivo Josipović

Ivo Josipović (Zagreb, 28 d'agost de 1957) és un polític croat i President de Croàcia des del 2010 al 2015. Josipović es va iniciar en política amb la secció croata de la Lliga dels Comunistes de Iugoslàvia (SKH-SKJ). Va jugar un rol decisiu en la transformació democràtica d'aquest partit, com a autor dels estatuts del nou partit SDP, que va substituir el SKH-SKJ. Es va retirar de la política el 1994, però hi va tornar el 2003 com a diputat independent. El 2008 va tornar a l'SDP i el 2010 va guanyar les eleccions presidencials. El 2015, després de cinc anys de govern va perdre la reelecció per un petit marge davant de l'opositora Kolinda Grabar-Kitarović. El maig d'aquell mateix any va fundar un nou partit polític.
A part de la política, Josipović també ha treballat de professor universitari, jurista, músic i compositor.

## Referències

* ↑ Ortiz de Zárate, Roberto. «Kolinda Grabar-Kitarovic». CIDOB. [Consulta: 6 març 2023].
* ↑ Radosavljević, Zoran «No outright winner in Croatia's presidential vote, run-off on Jan 11». Reuters, 28-12-2014 [Consulta: 19 febrer 2015].
# Joel Griffiths

Joel Griffiths (Sydney, Austràlia, 21 d'agost de 1979) és un futbolista que disputà tres partits amb la selecció d'Austràlia.

## Referències

* ↑ National Football Teams
# Joan Sanxo i Tous

Joan Sanxo i Tous (Sant Llorenç des Cardassar, 1905 - Ciutat de Mallorca, 1978), periodista i polític.
Quan tenia deu o onze anys la seva família se'n va anar a viure a Ciutat i va començar a estudiar al Seminari. Després va passar a l'Institut, on va conèixer Gabriel Alomar. Va estudiar dret com alumne lliure a la Universitat de Múrcia. Va ser president de Joventut Escolar (1930-32) i en representació d'aquesta entitat va formar part del grup de mallorquins que es desplaçaren a Barcelona per intervenir en els actes de promulgació de l'Estatut de Catalunya, el setembre de 1932. secretari de l'Associació per la Cultura de Mallorca (des de 1930), secretari d'Acció Republicana de Mallorca a Palma (1932.34) i president del consell municipal d'Esquerra Republicana Balear a Palma (1932-34). Va ser director del setmanari "República". Després de la revolta antidemocràtica de 1936 va ser empresonat i condemnat (1937) a dotze anys de reclusió. Alliberat el 1941, va treballar en l'àmbit del turisme fins a la seva jubilació.

## Referències

* ↑ CORTES I SERVERA, Josep. Joan Sanxo i Tous (1905-1978). Vida i obra d'un ideòleg del nacionalisme d'esquerres. Palma: Lleonard Muntaner, Editor, 2014 (L'Arjau; 35)
# Joan Sardà

Joan Sardà és el nom dels següents personatges:
* Joan Sardà i Dexeus (1910-1995), economista.
* Joan Sardà i Lloret (1851-1898), traductor i crític literari.
* Joan Sardà i Farriol (1901-1972), empresari
# Joan Tarròs

Joan Tarròs (Albatàrrec, El Segrià, 1546? - Reial Monestir de Santa Maria de Poblet, 11 de desembre de 1602) fou un monjo cistercenc, abat de Poblet (1598-1602).
Fill d'Albatàrrec, on el cognom Tarròs era força comú, prengué les ordres de mans de l'abat Pere Boquers el 1546, fou escollit abat de Poblet el 28 de maig de 1598, després de la mort a Barcelona, deu dies abans, del seu predecessor Francisco Oliver de Boteller. Morí a Poblet l'11 de desembre de 1602.
Segons Jaume Finestres i el seu llibre "Historia del Real Monasterio de Poblet", abans de ser nomenat abat, Joan Tarròs fou:
* Mestre en Santa Teologia
* Rector del Col·legi de Poblet a Lleida (1570)
* Encarregat per la inquisició per expugnar llibres (1586)
* Encarregat per l'Abat Oliver, de visitar el Monestir de Sant Hilari de Lleida i per resoldre temes relatius a La Reforma amb el bisbe de Lleida (1587)
Durant el seu període com a Abat, gestiona:
* L'assistència a les Corts de Barcelona després de la mort de Felip II de Castella, on és substituït per Miquel Merola, possiblement a causa de la seva edat.
* Encarrega altres monjos per mantenir les visites des de Solsona fins a València i des de Saidí a Barcelona.
* La "Segunda Invención" del Cossos de Sants Màritrs Bernat, Gràcia i Maria d'Alzira.
* El miracle de la "Campana de Velilla", que sonà sola davant de 4000 persones.
* Va vestir l'hàbit a 29 novicis.
Va reduir el deute del monestir i va ser enterrat a l'Aula Capitular, sense el seu nom a la llosa.

## Referències

* ↑ Fort i Cogul, Eufimià «L'elecció de l'abat Tarrós de Poblet». Boletín del Archivo Bibliográfico. Santes Creus, IV, 33, 1970, pàg. 189-204.
* 1 2 3 Finestres y Monsalvo, Jayme. Historia del Real Monasterio de Poblet (en castellà), 1756..
* ↑ Ramis Barceló, Rafael. Estudios sobre la Universidad de Lérida (1561-1717), 2018, p. 35. ISBN 978-84-9148-851-4.
# Josep Roig i Magrinyà

Josep Roig i Magrinyà (Valls, 29 de setembre de 1917 - Sant Cugat del Vallès, 18 de maig de 2004) fou un polític i agricultor català.

## Biografia

Durant la guerra civil espanyola es va afiliar les Joventuts d'Esquerra Republicana de Catalunya i fou tinent de campanya de la Columna Macià-Companys. En acabar la contesa s'exilià a França. En tornà l'any 1948.
Va ocupar la presidència de la Cooperativa Agrícola de Valls durant més de vint anys, i la vicepresidència de la Unió de Cooperatives del Camp de Tarragona que passaria a convertir-se en Unió Agrària Cooperativa de Reus. Fou conseller d'Agricultura i Ramaderia de la Generalitat provisional el 1977-1980 per ERC. Des del seu càrrec va impulsar la modernització del sector agrari, va crear el Consell Agrari i l'Institut Català de la Vinya i el Vi i va participar en un contacte bilateral entre Catalunya i Turquia per a exportar avellana. A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 fou elegit diputat per ERC per Tarragona. Al Parlament de Catalunya fou membre de la Diputació Permanent i membre de la Comissió d'Agricultura, Ramaderia i Pesca.
El 16 de març de 1982 renuncià al seu escó -substituït per Josep Maria Garreta- i s'exilià a Buenos Aires, tot coincidint amb l'inici d'una auditoria a la Unió Agrària Cooperativa de Reus a la que la Generalitat hagué d'emetre deute per aportar-li 1.600 milions de pessetes. Va tornar l'1 de novembre de 1985. Va col·laborar amb el diari La Vanguardia des de 1986 on analitzava cada setmana l'evolució dels mercats agropecuaris.

## Referències

* ↑ «Nota necrològica». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 8 gener 2008]. Diari Avui (24-5-2004)
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la I Legislatura p. 96
* ↑ Un ex 'conséller' de la Generalitat regresa tras fugarse hace casi cuatro años a El País, 8 de novembre de 1985
# Jordi Masnou i Margarit

Jordi Masnou i Margarit (Barcelona, 20 de febrer de 1971) és un exfutbolista i entrenador català. Com a jugador, ocupava la posició de migcampista.

## Trajectòria

Sorgeix del planter del CF Damm. Després de destacar al CE L'Hospitalet, llavors equip filial, puja al primer equip a la temporada 91/92, en la qual marca un gol en 11 partits. A l'any següent recala al CE Sabadell, amb qui juga 24 partits a la Segona Divisió. A les postres, els del Vallès baixarien a Segona B. A partir de 1993, la carrera del migcampista prossegueix per equips de Segona B, militant al Sabadell, al Llevant UE i al Nàstic de Tarragona. Amb el conjunt tarragoní puja a Segona Divisió l'any 2001. La campanya següent, la 01/02, disputa 18 partits i marca dos gols amb el Nàstic, que perdria la categoria. Posteriorment, milita al Badalona i al CE Borriana abans de penjar les botes.
Després de retirar-se, ha seguit vinculat al món del futbol. Debuta a la banquetes al febrer del 2005, dirigint el Borriana.

## Referències

* 1 2 «Jugadors destacats». CF Damm. Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ «Jordi Masnou y Margarit». Fuerzaperica.com. Arxivat de l'original el 2014-10-29. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ «Masnou: Jordi Masnou Margarit». BDFutbol. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ «Jordi Masnou Margarit». Diari As. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ «Jordi Masnou será el nuevo ayudante de Abel». Diari As. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ http://www.elperiodicomediterraneo.com/noticias/noticia.asp?pkid=149120%5BEnllaç+no+actiu%5D Jordi Masnou, entrenador del Borriana

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Jordi Pujol i Cofan

Jordi Pujol i Cofan (Palafrugell, 1933), és un traductor i autor de versions d'obres teatrals. Professor de català, fou corrector d'obres de Josep Pla. Va ésser director de la Revista de Palafrugell. Ha traduït i versionat La tragèdia de Macbeth de William Shakespeare (1975), A revolta de Xenaro Mariñas del Valle (1973), Electra o La caiguda de les màscares de Marguerite Yourcenar, els Fastos infernals de Michel de Ghelderode (1979) i L'hostalera de Carlo Goldoni (1999).

## Referències

* 1 2 Diccionari de Traducció - Pujol i Cofan, Jordi.
* ↑ Adrià Pujol - 2013.
* ↑ Adrià Pujol / Rubén Martín - 2018

## Bibliografia

* Mora i Figuera, Annacris; Bacardí, Montserrat (direcció diccionari); Godayol, Pilar (direcció diccionari). «Pujol i Cofan, Jordi». A: Diccionari de la traducció catalana (html). Vic: Eumo Editorial / Universitat Autònoma de Barcelona / Universitat de les Illes Balears / Universitat Jaume I / Universitat de Vic, 2011, pàgina. ISBN 9788497663960 [Consulta: 12 març 2018].
* Sàbat, Núria «Jordi Pujol i Cofan. El corrector de Josep Pla (Entrevista)». Revista de Girona, nº 280, 2013. ISSN: 2339-8868 [Consulta: 12 març 2018].
* Pujol Cruells, Adrià «El fill del corrector». El procés, IV, 2013, pàgs. 4-7 [Consulta: 12 març 2018].
* Pujol Cruells, Adrià; Martín Giráldez, Rubén. El fill del corrector / Arre, arre, corrector (Edición bilingüe). Hurtado & Ortega, 2018. ISBN 9788494591624.
# Jorge Dely Valdés

Jorge Dely Valdés (Colón, Panamà, 12 de març de 1967) és un exfutbolista. Va disputar 34 partits amb la selecció de Panamà. És germà dels també futbolistes Julio César Dely Valdés i Armando Dely Valdés.

## Referències

* ↑ National Football Teams