OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Denominació d'Origen Valdeorras

La Denominació d'Origen Valdeorras és una de les cinc denominacions d'origen vinícoles de Galícia, creada l'any 1945.
Inclou la zona nord-est de la província d'Ourense, al voltant del riu Sil, concretament els municipis de Larouco, Petín, O Bolo, A Rúa, Vilamartín de Valdeorras, O Barco de Valdeorras, Rubiá i Carballeda de Valdeorras.
Les seves vinyes ocupen una superfície de més de 1.200 hectàrees, que pertanyen a 43 cellers, amb uns 2.000 treballadors, que han arribat a produir 5 milions de litres.
A finals del segle xix es van importar vinyes de mencía de Burdeus, que produïen un vi del país, àcid i de sabor aspre. A finals de la dècada de 1980 amb la revolució de les vinyes gallegues, aquests van passar a adquirir qualitat, alhora que es recuperava el raïm blanc godello.

## Vegeu també

* Llista de vins d'Espanya
* Comarca de Valdeorras

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (gallec) (castellà)
# Diego Antonio Reyes Rosales

Diego Antonio Reyes Rosales (nascut el 19 de setembre de 1992) és un futbolista professional mexicà que juga com a defensa central pel FC Porto, i per la selecció mexicana.
Començà a destacar al Club America passant més tard al Porto. El 31 d'agost de 2016, Reyes fou cedit al RCD Espanyol per un any, amb opció a compra.
Ha estat internacional amb Mèxic en categories inferiors, i absoluta.

## Referències

* ↑ «Diego Reyes assina por cinco temporadas» (en portuguès). Record, 17-12-2012. [Consulta: 19 desembre 2012].
* ↑ Gúzman, Sergio. «Las nuevas joyas del Pumas-América» (en castellà). [Consulta: 21 abril 2011].
* ↑ «FC Porto: Diego Reyes anuncia saída para o Espanhol» (en portuguès). Mais Futbol. [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ Silva, Pablo. «México Sub-20: Campeón 19 años después» (en castellà). [Consulta: 13 abril 2011].
# Ramón García Martínez

Ramón García Martínez (Alacant, 6 de novembre de 1905 - Alacant, octubre 1982), conegut futbolísticament com a Ramonzuelo, fou un futbolista valencià de la dècada de 1920.

## Trajectòria

Jugava a la posició d'extrem dret. Ramonzuelo començà a practicar el futbol al Cercle de Belles Arts d'Alacant, d'on passà al Club Natació Alacant, el qual durant els anys 1920 era el principal club de futbol de la ciutat. La temporada 1923-24 guanyà el Campionat de Llevant de futbol, màxim títol del moment a la zona. L'any 1926 fitxà per l'Elx CF, on començà a rebre un salari per jugar a futbol, i un any més tard pel Llevant FC. La temporada 1928-29 marxà a Barcelona per ingressar al CE Europa, club amb el qual debutà a primera divisió, disputant 13 partits en els quals marcà 3 gols. És el primer futbolista alacantí en jugar en aquesta categoria. La temporada 1930-31 jugà al FC Badalona. Entre 1931 i 1934 fitxà per l'Hèrcules CF, club que aquests anys havia esdevingut el primer club de la ciutat, i acabada la Guerra Civil jugà amb el Reial Oviedo. Disputà quatre partits amb la selecció catalana de futbol entre 1929 i 1931, en els quals marcà un gol.
La temporada 1937-38 entrenà a l'Alacant Club de Futbol. Posteriorment estigué lligat a l'Hèrcules en diversos càrrecs, director esportiu, entrenador del futbol base, entrenador assistent i entrenador temporal del primer equip.

## Palmarès

* Campionat de Llevant de futbol:
** 1923-24

## Referències

* ↑ «Los partidos de los sub-grupos sur y levante-murcia». Mundo Deportivo, 01-11-1934. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «¿Recuerdan los lectores a Ramonzuelo...?». Mundo Deportivo, 12-07-1940. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «Los equipos para hoy en Cataluña». Mundo Deportivo, 26-10-1930. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «En la Creu Alta». Mundo Deportivo, 05-01-1931. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «Ayer en la Costa». Mundo Deportivo, 08-04-1931. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «En Vista Alegre». Mundo Deportivo, 21-05-1934. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «Nuevo entrenador al Alicante». Mundo Deportivo, 06-09-1946. [Consulta: 1r octubre 2014].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Loreggia

Loreggia (Vènet Loreja) és un municipi italià, situat a la regió del Vèneto i a la província de Pàdua. L'any 2019 tenia 7 662 habitants.

## Viles agermanades

* Borghetto di Borbera, Itàlia, des de 2001
* Fondazione Città della Speranza, des de 2008
# Horites

Els Horites van ser un poble que vivia en coves a la regió de Petra, i vora les muntanyes properes a Sa'arri. Els menciona el Gènesi i el Deuteronomi que explica que els descendents d'Esaú van ocupar el seu territori, els van fer desaparèixer i s'hi van instal·lar. Són segurament el poble que els egipcis anomenaven khar i vivien al sud de Canaan.
El seu ancestre segons la Bíblia va ser Seïr i diu que els caps de tribu dels horites eren Lotan, Xobal, Sibon, Anà, Dixon, Ésser i Dixan, fills de Seïr. Difícilment podria tractar-se d'hurrites. A la Bíblia se'ls associa als hivites, i podrien ser no una nació sinó una forma de vida dels hivites. Van ser assimilats pels edomites.

## Referències

* ↑ Gènesi. XIV.6
* ↑ Deuteronomi. II,12
* ↑ Gènesi. XXXVI,20
* ↑ Freedman, David Noel (ed.). Eerdmans Dictionary of the Bible. Grand Rapids, Michigan: William B. Eerdmans Publishing Compny, 2019, p. 607. ISBN 9780802877437.
# Comunitat de comunes Vexin centre

La Comunitat de comunes Vexin centre (oficialment: Communauté de communes Vexin centre) és una Comunitat de comunes del departament de la Val-d'Oise, a la regió de l'Illa de França.
Creada al 2013, està formada per 34 municipis i la seu es troba a Vigny.

## Municipis

* Ableiges
* Avernes
* Le Bellay-en-Vexin
* Berville
* Boissy-l'Aillerie
* Bréançon
* Brignancourt
* Chars
* Cléry-en-Vexin
* Commeny
* Condécourt
* Cormeilles-en-Vexin
* Courcelles-sur-Viosne
* Frémainville
* Frémécourt
* Gouzangrez
* Grisy-les-Plâtres
* Guiry-en-Vexin
* Haravilliers
* Le Heaulme
* Longuesse
* Marines
* Montgeroult
* Moussy
* Neuilly-en-Vexin
* Nucourt
* Le Perchay
* Sagy
* Santeuil
* Seraincourt
* Théméricourt
* Theuville
* Us
* Vigny

## Referències

* ↑ «Présentation de la CCVC». Arxivat de l'original el 2018-01-18. [Consulta: 17 gener 2018].
* ↑ CC Vexin Centre

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Luis de Santiago y Aguirrebengoa

Luis de Santiago y Aguirrebengoa (12 de juliol de 1854 - Madrid, 16 de maig de 1930) fou un militar i polític espanyol, ministre durant el regnat d'Alfons XIII.
Es graduà a l'Acadèmia d'Artilleria de Segòvia i arribaria a la graduació de general. El 1913-1918 va rebre el Premi Daoíz. Fou nomenat Ministre de Guerra en el quart govern d'Antoni Maura i Montaner entre abril i juliol de 1919.

## Referències

* ↑ Mesones y posadas a El Norte de Castilla, 28 d'abril de 2010
* ↑ Biografia a xtec.es
Càrrecs públics :
| Precedit per: Diego Muñoz-Cobo y Serrano | Ministre de Guerra (abril-juliol) 1919 | Succeït per: Antonio Tovar y Marcoleta |
# Ciutat municipal de Vílnius

La ciutat municipal de Vílnius (en lituà: Vilniaus miesto savivaldybė) es troba a la part sud-est del país, en el comtat de Vílnius i consta de la ciutat de Vílnius, la ciutat de Grigiškės i algunes zones rurals.

## Història del municipi

Durant l'era soviètica, Vílnius se li va donar l'estatus únic d'una ciutat, que no va ser controlada pels governs locals, però va ser responsable directament al govern central de la República Socialista Soviètica de Lituània. Oficialment, continuava sent una part del districte de Vílnius.
Després de la independència el sistema de districtes i ciutats administrades per la República es va reorganitzar en la dels municipis. Per tant, el territori que anteriorment incloïa Vílnius, va esdevenir la ciutat municipal de Vílnius, mentre que la resta de les zones del districte de Vílnius va esdevenir Districte municipal de Vílnius. A pesar que tota la zona es considera Vílnius, té algunes àrees que són de fet suburbis, separat de la ciutat pels boscos.
En virtut de la reforma municipal de 2000, la ciutat de Grigiškės es va separar de la Districte municipal de Trakai, i forma part de la ciutat municipal de Vílnius. Es va convertir en unz Seniūnija (una única designació lituana) d'aquest municipi. Tanmateix, Grigiškės no es considera part de Vílnius, solament del municipi. Això és degut al fet que si se uneix amb Vílnius, requeriria canviar el nom de molts carrers d'ambdues ciutats, i seria massa costós en aquest moment.
El govern de l'ajuntament de la ciutat de Vílnius també vol que el poble de Lentvaris, actualment part del Districte municipal de Trakai, s'adjunti a la Ciutat municipal de Vílnius (que és suposadament el suport de la gent de Lentvaris, d'acord amb enquestes realitzades per la ciutat municipal de Vílnius). A això s'oposa al govern del districte municipal de Trakai.

## Geografia

La densitat de població del municipi és de quasi 1.400 persones per quilòmetre quadrat. Malgrat això, tanmateix, quasi la meitat d'ella està coberta de boscos i zones verdes. Els parcs separen els diferents districtes i els boscos separen Vílnius dels seus suburbis. Hi ha llocs de lleure com els llacs, (l'aigua representa quasi el 3% de la superfície). Fora dels límits de la ciutat de Vílnius, també és possible nedar en el riu Neris. Els boscos també són freqüents a la zona nord del municipi.
El districte municipal de Vílnius envolta el municipi de la ciutat de Vílnius pel nord, est i sud, mentre que a la ciutat municipal de Vílnius limita a l'oest amb el districte municipal de Trakai.

## Seniūnijos del municipi

* Verkiai
* Antakalnis
* Pašilaičiai
* Fabijoniškės
* Pilaitė
* Justiniškės
* Viršuliškės
* Šeškinė
* Šnipiškės
* Žirmūnai
* Karoliniškės
* Žvėrynas
* Grigiškės
* Lazdynai
* Vilkpėdė
* Naujamiestis
* Senamiestis (Old Town)
* Naujoji Vilnia
* Paneriai
* Naujininkai
* Rasos

## Enllaços externs

* Vilnius Municipality Website - Interactive map of Vilnius' neighbourhoods.
# Saint-Sulpice-de-Ruffec

Saint-Sulpice-de-Ruffec és un municipi francès situat al departament del Charente i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 36 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Sulpice-de-Ruffec era de 36 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 34 habitatges, 21 eren l'habitatge principal de la família, 10 eren segones residències i 3 estaven desocupats. 33 eren cases i 1 era un apartament. Dels 21 habitatges principals, 17 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 3 en tenien tres, 6 en tenien quatre i 10 en tenien cinc o més. 16 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 10 habitatges hi havia un automòbil i a 8 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Sulpice-de-Ruffec el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 8 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 23 persones, 12 eren actives i 11 eren inactives. Les 12 persones actives estaven ocupades(5 homes i 7 dones).. De les 11 persones inactives 6 estaven jubilades i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa de serveis.
L'any 2000 a Saint-Sulpice-de-Ruffec hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Sulpice-de-Ruffec a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Sulpice-de-Ruffec a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Claret (Oliola)

Claret és un despoblat del terme municipal d'Oliola, a la Noguera.
Està situat a la partió d'aigües entre el Llobregós i el Sió, a dos quilòmetres i mig al sud-est del cap de municipi, amb el qual es comunica a través d'una pista rural asfaltada per on passa també el GR-3. És un dels pobles que ha sofert més despoblament dels entorns, de manera que gran part del poble és ja en ruïnes. L'església està dedicada a la Mare de Déu del Carme.

## Referències

* ↑ «251500 Oliola». Idescat. [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ «Claret (Oliola)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Salomó d'Urgell-Cerdanya

Salomó (? - c. 869) fou comte d'Urgell i Cerdanya (848 - 869). Segons l'historiador Abadal, Salomó recollí la successió del seu possible parent Sunifred I a la mort d'aquest el 848. Aparentment, per defensar els drets dels seus fills menors d'edat. Així doncs Salomó seria germà o més segurament nebot de Bel·ló de Carcassona. Degué ser ratificat a l'assemblea de Narbona de l'octubre del 849. Se l'esmenta en la narració d'un viatge a Còrdova cap al 863, aparentment per demanar la devolució de les restes de Sant Vicenç que estaven en poder del valí de Saragossa (vegeu Trasllat de les relíquies de Sant Vicenç). Abadal pensa que més probablement fou un viatge diplomàtic per negociar la neutralitat o l'aliança de Còrdova, donada la rebel·lió d'Humfrid de Barcelona el 862 (i que va durar fins al 864). Encara apareix en un judici l'agost del 868 però el 870 ja s'esmenta com a nou comte a Guifré el Pilós, pel que cal suposar que va morir cap al 869.

## Notes

* ↑ Citada a Ramon d'Abadal i de Vinyals, Els primers comtes catalans, Vicens-Vives, 1958, reed. 1991, pp. 32-34.
# Club Social y Deportivo San Jorge (Tucumán)

El Club Social y Deportivo San Jorge, més conegut com a San Jorge de Tucumán, és un club de futbol argentí de la ciutat de San Miguel de Tucumán.
El club fou fundat en 2008, en el seu primer any, va competir en el Torneig B i va accedir a l'elit del futbol tucumà. El 2011, després de fer una bona campanya i guanyar 3x1 de Comisión de Actividades Infantiles, l'expresso (álie del club) té accés al Torneig Argentí A, tercera categoria de futbol professional. Més actualment, el club viu una crisi, tant que el 2019 el club va abandonar el partit contra l'Alvarado i, amb això, l'exprés va descendir de la categoria i la majoria dels jugadors van ser suspesos.
El club no té cap títol.

## Referències

* ↑ «San Jorge, un club “joven” que llegó como sorpresa a la final» (en espanyol europeu). [Consulta: 21 setembre 2020].
* ↑ «Escándalo en la final del Federal A entre San Jorge y Alvarado» (en castellà). [Consulta: 21 setembre 2020].

## Enllaços externs

* San Jorge al futbolero (castellà)
# Clàssica de Sant Sebastià 1981

La Clàssica de Sant Sebastià 1981, 1a edició de la Clàssica de Sant Sebastià, és una cursa ciclista que es va disputar l'11 d'agost de 1981. El vencedor final fou el basc Marino Lejarreta, de l'equip Teka, seguit pel britànic Graham Jones i l'espanyol Faustino Rupérez.

## Classificació general

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Marino Lejarreta (ESP) | Teka | 6h 09' 24" |
| 2 | Graham Jones (GBR) | Peugeot | + 2' 16" |
| 3 | Faustino Rupérez (ESP) | Zor-Helios | m. t. |
| 4 | Ismael Lejarreta (ESP) | Teka | m. t. |
| 5 | Bernardo Alfonsel López (ESP) | Teka | m. t. |
| 6 | Alberto Fernández Blanco (ESP) | Teka | m. t. |
| 7 | Juan Fernández Martín (ESP) | Kelme | + 3' 50" |
| 8 | Felipe Yáñez de la Torre (ESP) | Teka | m. t. |
| 9 | Guillermo de la Peña Garrido (ESP) | Zor-Helios | + 4' 23" |
| 10 | Jesús Suárez Cueva (ESP) | Kelme | + 5' 04" |

## Enllaços externs

* Web de la cursa Arxivat 2005-12-20 a Wayback Machine.
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a les-sports.info
# Chronica communia

La Chronica communia és un cronicó de la sèrie de Cronicons Barcinonenses, escrits en la seva majoria en llatí, i que començaren a ser redactats entre el 1149 i el 1153 a l'empara de les gestes militars de Ramon Berenguer IV de Barcelona, Príncep d'Aragó i Comte de Barcelona. Aquest comença a narrar els fets amb una indicació dels anys transcorreguts des d'Adam fins a Jesucrist, i les anotacions narren els fets des de la naixença del Redemptor fins a l'any 1270.

## Bibliografia

* «Chronica communia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Cronicons Barcinonenses
# Chromogobius britoi

Chromogobius britoi és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,4 cm de longitud total i les femelles 2,52.
* Nombre de vèrtebres: 27.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 6-65 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental: Madeira i les Illes Canàries.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 «Chromogobius britoi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Van Tassell, J.L., 2001. Chromogobius (Teleostei: Gobiidae): a new species from the Eastern Atlantic. Copeia (4):1073-1080.
* ↑ Louisy, P., 2001. Guide d'identification des poissons marins. Europe et Méditerranée. París: Eds. Eugène Ulmer.
* ↑ Wirtz, P., R. Fricke i M.J. Biscoito, 2008. The coastal fishes of Madeira Island-new records and an annotated check-list. Zootaxa 1715: 1-26.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Chronicon Albeldense

La Chronicon Albeldense (Crònica d'Albelda) és una crònica històrica que suposa una font fonamental per a l'estudi del Regne d'Astúries. És una de les tres versions de la Crònica d'Alfons III, juntament amb la Rotense i la Sebastianense. Es creu que va ser confeccionada per un eclesiàstic anomenat Dulcidius o Dulcidi, amb supervisió directa del mateix rei. Per això, té el biaix goticista propi de les últimes dècades del Regne d'Astúries. Comença narrant la història de Roma, passa pels reis visigots i, finalment, parla de els reis gots ovetencs, des de Pelai fins a Alfons III.
La primera versió s'acabà d'escriure en 881. Més tard se li afegirien dues grans paràgrafs referits als anys 882 i 883. La crònica acaba el novembre d'aquest any. El nom d'Albeldense li ve del còdex del monestir de San Martín de Albelda a Albelda de Iregua, La Rioja, copiat i continuat pel monjo Vigila o Vigilán fins a l'any 976. La versió més completa que es conserva de la crònica es troba a la Reial Acadèmia de la Història i és un manuscrit procedent del monestir de San Millán de la Cogolla que data de l'any 951 aproximadament.

## Referències

* ↑ Linehan, Peter. Historia e historiadores de la España medieval (en castellà). Universidad de Salamanca, 2011, p. 104. ISBN 978-84-7800-976-3.
* ↑ Isla Frez, Amancio «Identidades y goticismo en época de Alfonso III: las propuestas de la Albeldense». Territorio, sociedad y poder: revista de estudios medievales, 6, 2011, pàg. 11–21. ISSN: 2341-1163.
* ↑ Álvarez Balbuena, Fernando «Los oscuros orígenes del reino de Asturias,de la batalla de Covadonga a la Reconquista». Anales de la Real Academia de Doctores, 3, 3, 2018, pàg. 331–347. ISSN: 1138-2414.
* ↑ Pérez Marinas, Iván «Las obras de las crónicas de Alfonso III: Crónica de Alfonso II sobre el final de los reyes godos , Leyenda de Covadonga , Crónica de Sebastián de Salamanca y Crónica de Ordoño I» (en anglès). Journal of Medieval Iberian Studies, 7, 2, 03-07-2015, pàg. 249–265. DOI: 10.1080/17546559.2015.1035303. ISSN: 1754-6559.
* ↑ de la Peña, Juan Ruiz. «Estudio preliminar». A: Juan Gil Fernández, José L. Moralejo (ed). Crónicas asturianas: crónica de Alfonso III (Rotense y "A Sebastián") : Crónica albeldense (y "profética") (en castellà). Universidad de Oviedo, 1985, p. 11-42. ISBN 978-84-600-4405-5.
* ↑ Espinosa Ruiz, Urbano «El origen monástico de Albelda: un conjunto monástico de época visigoda en el origen de Albeld». El Amanuense: Revista de la Asociación Cultural para la Historia de Albelda, 5, 2021, pàg. 20–32. ISSN: 2659-7918.

## Enllaços externs

* Copia en llatí de la Crònica
# Comtat d'Arques

El comtat d'Arques fou una jurisdicció efímera del ducat de Normandia. Deu el seu nom a la seva principal fortalesa: el castell d'Arques, construït al segle xi.
En els anys 1020-1030, el territori del comtat d'Arques formava una senyoria del nord-est de Normandia. Però durant la minoria de Guillem el Bastard (després Guillem el Conqueridor), aquest petit territori va ser donat a Guillem d'Arques, fill il·legítim de l'antic duc Ricard II de Normandia l'avi de Guillem el Bastard, am títol de comtat (vers el 1030). Guillem era un dels senyors que governaven el país mentre Guillem era menor, junt amb el seu germà gran Mauger de Rouen, i els seus cosins Raül de Gacé i Ricard d'Évreux. Vers el 1037 el comtat fou augmentat amb la senyoria de Talou al nord-est. Goselí, vescomte de Rouen va exercir com a vescomte a Arques i després el marit de la seva única filla, Jofre, fill d'Osborn de Bobec.
Guillem d'Arques llavors (cap a 1037) va construir un poderós castell a Arques. Quan Guillem el Bastard fou major i va agafar a les seves mans el govern, desconfiava del seu oncle i va instal·lar una guarnició al castell d'Arques (1052), però els soldats de la fortalesa van obrir les portes a Guillem d'Arques que es va revoltar per motius discutits pels historiadors (1053). El duc Guillem va marxar a Arques, el centre de la rebel·lio, i el castell fou assetjat; les operacions de setge es van allargar i foren confiades a Gautier I Giffard. El comte rebel tenia el suport de diversos senyors locals, del rei de França Enric I (que volia debilitat al duc) i del comte de Ponthieu Enguerrand II (cunyat del comte rebel). Però l'ajuda d'aquestos no va aconseguir fer aixecar el setge i el comte de Pronthieu va morir en un combat no gaire lluny del castell. La fam va acabar debilitant la defensa del castell, i Guillem d'Arques es va haver de rendir (1054). El duc el va perdonar i li va oferir algunes terres a canvi del comtat que foren refusades i el comte es va exiliar amb Eustaqui comte de Boulogne.
El comtat fou administrat per un feudatari de la família de Bolebec, de nom Godefroi, amb títol de vescomtat; Vers el 1059 i 1080 s'esmenta al fill de Godefroi, Guillem (II), com a vescomte. Després el feu va desaparèixer integrat al domini ducal.
Una de les mesures de capacitat utilitzades a Normandia i al nord de França fins a la Revolució, el pot d'Arques (corresponent a 1,829 litres), ve del vescomtat d'Arques, en el qual el vescomte tenia al seu càrrec els pesos i mesures de Normandia.

## Bibliografia

* Pierre Bauduin, La première Normandie, Xe- XIe: sur les frontières de la Haute-Normandie, identité et construction d'une principauté, Pôle Universitaire Normand, Caen, Presses universitaires de Caen, Publications des universités de Rouen et du Havre, Mont-Saint-Aignan, 2004.