OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Quero

Quero és un municipi de la província de Toledo, a la comunitat autònoma de Castella la Manxa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 1.391 | 1.353 | 1.318 | 1.273 | 1.257 | 1.267 | 1.252 | 1.246 | 1.269 | 1.284 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Toledo (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].

## Enllaços externs

* Web oficial de Quero
* Diputació de Toledo
* Enciclopedia US
# Mateu II Visconti

Mateu II Visconti (1319 - Milà, Senyoriu de Milà, 1355) fou el senyor de Milà entre 1349 i 1355, juntament amb els seus germans Galeàs II i Bernabé Visconti.

## Orígens familiaris

Va néixer vers el 1319 sent el fill gran d'Esteve Visconti i Valentina Doria. Fou net per línia paterna de Mateu I Visconti i Bonacosa Borri, i per línia materna de Bernabé Doria i Eliana Fieschi.

## Núpcies i descendents

Es casà el 1342 amb Egidiola Gonzaga, filla de Felip de Màntua i neta de Lluís I Gonzaga. D'aquesta unió nasqueren:
* Caterina Visconti (1342-1382), casada en néixer amb Bertold I d'Este i el 1358 amb Ugolino Gonzaga
* Andreola Visconti (?-1376), religiosa

## Senyor de Milà

El seu oncle Lluc Visconti l'envià a l'exili l'any 1346, any en el qual prengué el poder, però el 1350 pogué retornar a la ciutat gràcies al seu oncle Joan Visconti. Associat, juntament amb els seus germans, durant els últims mandats de Joan Visnconti, el 1349 prengué el poder, que hagué de compartir amb els seus germans Galeàs II i Bernabé Visconti. Com a co-senyor de Milà Mateu a governar Lodi, Piacenza, Parma i Bolonya.
Va morir el 26 d'octubre de 1355 a conseqüència d'uns forts dolors abdominals, just després d'un sopar on suposadament fou enverinat pels seus dos germans, els quals es van repartir les seves possessions.
# Material Girl

«Material Girl» és una cançó de l'artista estatunidenca Madonna llençada el 30 de gener de 1985 a través de Sire Records i va convertir-se en el segon senzill del segon àlbum d'estudi de la cantant, Like A Virgin. La cançó fou composta per Peter Brown i Robert Rans. La cançó, segons Madonna, era una descripció de com es trobava o se sentia en aquells moments. En ser provocativa va agradar a la cantant.
La lletra d'aquest senzill ens parla sobre el materialisme, la fama i la despreocupació, contra l'amor i les relacions. Segons els crítics, aquesta cançó i «Like A Virgin» convertiren a Madonna en una estrella. La cançó va tenir un èxit descomunal i va arribar al Top 5 d'Austràlia, Bèlgica, Canadà, Irlanda, Japó i el Regne Unit. Va aconseguir també posicionar-se en segon lloc al Billboard Hot 100 als EUA i va esdevenir el seu tercer senzill en el Top 5.
El vídeo va ser una imitació de l'actuació de l'actriu Marilyn Monroe a la pel·lícula Els senyors prefereixen les rosses amb la famosa cançó «Diamonds Are a Girl's Best Friend».
El títol de la cançó va convertir-se com un sobrenom per a Madonna, la qual s'havia penedit més d'un cop d'haver-la fet.

## Referències

* ↑ (1984) Album notes for Like a Virgin [LP, Vinil, CD]. Sire Records (9 25157-2).
# Radioactivitat artificial

La radioactivitat artificial és tota radioactivitat o radiació ionitzant d'origen antropogènic, és a dir, causada per l'activitat dels humans. És exactament igual a la radiació natural procedent de les quatre cadenes radioactives naturals, així com els seus efectes, l'única diferència entre radiació natural i artificial és la seva procedència i els seus efectes biològics són idèntics. En ambdós casos les radiacions directament ionitzants són radioactivitat alfa formada per nuclis d'Heli-4 (dos protons i dos neutrons units) i radioactivitat beta formada per electrons, mentre que les indirectament ionitzants són radiacions electromagnètiques, com per exemple els raigs gamma, que són fotons.
Les fonts de radiació artificial, és a dir, les fonts de radiació originades per activitats humanes, poden incloure qualsevol mena de dispositiu o sistema que generi radiació dels mateixos elements radioactius que es troben naturalment a la Terra i també les formades per radionúclids artificials, provocats pels humans. En aquest segon grup hi ha, per exemple, procediments de diagnòstics i tractaments mèdics, com les radiografies —raigs X—, la radioteràpia, la medicina nuclear i la detecció i seguiment de cèl·lules o teixits malalts, alguns procediments industrials, especialment de control de qualitat dels productes, i del sector públic o urbans com la detecció de fuites en canonades subterrànies, per exemple el nivell d'emplenat de les llaunes de refrescos, per a l'obtenció d'energia elèctrica en centrals nuclears, concretament als reactors nuclears, els acceleradors de partícules i l'armament nuclear.
En utilitzar o manipular les fonts de radiació artificial, com en fer-ho amb les naturals, en general és comú que es produeixin residus radioactius. Aquest tipus de residus cal tractar-los de manera separada i diferenciada dels residus ordinaris, fins al punt que el fet que una petita porció d'un d'ells passi a unes escombraries normals, per exemple, es considera un accident i pot implicar també un delicte. Alguns d'aquests residus es poden revaloritzar si se'ls pot assignar un altre ús, els altres es divideixen entre residus d'alta activitat, els de mitjana i baixa activitat i els de molt baixa activitat.

## Referències

* 1 2 3 Jaume Jorba i Bisbal, Física nuclear I, Edicions UPC, 2000. ISBN 9788483013731 (català)
* 1 2 3 Xavier Ortega, Lluis Batet i Pere Coll. Tecnologia energètica, UPC, 2002. (català)
# Maria Dolors Maestre i Pal

Maria Dolors Maestre i Pal (1929-2010) de Cal Molines, era una filantropa andorrana i urgellenca coneguda a Andorra i a l'Alt Urgell pels actes benèfics que va fer al llarg de la seva vida.
Maria Maestre era filla del doctor Xavier Maestre i Maria Pal, filla dels propietaris dels Banys de Sant Vicenç, i neta de l'exsíndic Bonaventura Maestre Moles. Era propietària de Casa Molines, que actualment es denomina Molines Patrimonis, una societat de gestió d'actius de patrimoni a Andorra.
L'any 2006 va rebre la Medalla de la Ciutat de l'ajuntament de la Seu d'Urgell per la creació de la guarderia Francesc Xavier i el centre de disminuïts psíquics Taller Claror.

## Referències

* ↑ «Maria D. Maestre i Pal». Recordant.cat. Arxivat de l'original el 19 de novembre 2010. [Consulta: 21 novembre 2010].
* 1 2 «Mor Maria Maestre, autora de grans actes de beneficència» (PDF). Viure als Pirineus, 2010. [Consulta: 21 novembre 2010].
* ↑ «Activitats». Molines Patrimoni. Arxivat de l'original el 13 de juny 2010. [Consulta: 21 novembre 2010].
* ↑ «Mor Maria Maestre, benefactora de la Seu». Segre, 2010. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 21 novembre 2010].
# Raimon Blancafort Costas

Raimon Blancafort Costas (Barcelona, 19 d'abril de 1951), conegut com a Raymond Blancafort, és un periodista especialitzat en els esports de motor i antic copilot de ral·lis català. Fent de copilot de Xavier Brugué quedà tercer en el Campionat d'Espanya de Ral·lis de 1972. Començà com a redactor en la revista Fórmula el 1974 i s'hi estigué fins al 1976. De 1975 a 1990 s'encarregà de la secció de motor del Mundo Deportivo i compaginà aquesta feina amb la de redactor a Solo Auto Actual (1987-1990). També ha col·laborat amb Motorauto i Auto-Hebdo.

## Referències

* ↑ Del Arco, Javier; Arderiu, Miquel; Montero, Xavier; Camp, Jordi. «Paper, llapis, objectiu, pel·lícula...». A: Història de l'automobilisme a Catalunya. Barcelona: Planeta, 1990, p. 283. ISBN 84-320-6249-9.
* ↑ «Raimon Blancafort Costas». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].
# Max Meyer (equip ciclista)

L'equip Max Meyer va ser un equip ciclista italià, de ciclisme en ruta que va competir entre el 1967 i el 1969. Va estar dirigit per l'exciclista Gastone Nencini.

## Principals resultats

* Giro del Vèneto: Luciano Galbo (1967)
* Tirrena-Adriàtica: Claudio Michelotto (1968)
* Coppa Agostoni: Claudio Michelotto (1968)
* Gran Premi de la Indústria i el Comerç de Prato: Adriano Durante (1968)
* Milà-Torí: Claudio Michelotto (1969)
* Trofeu Laigueglia: Claudio Michelotto (1969)
* Giro de Sardenya: Claudio Michelotto (1969)

### A les grans voltes

* Giro d'Itàlia
** 3 participacions (1967, 1968, 1969)
** 3 victòries d'etapa:
*** 1 el 1967: Giorgio Zancanaro
*** 1 el 1968: Luigi Sgarbozza
*** 1 el 1969: Claudio Michelotto
** 0 classificació finals:
** 1 classificacions secundàries:
*** Gran Premi de la muntanya: Claudio Michelotto (1969)
* Tour de França
** 0 participacions
* Volta a Espanya
** 1 participacions (1969)
** 3 victòries d'etapa:
*** 3 el 1969: Felice Salina, Luigi Sgarbozza, Ercole Gualazzini

## Enllaços externs

* Plantilles i resultats a firstcycling.com
* Plantilles a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilles i resultats a cyclebase.nl
# Ramón Labayen Sansinenea

Ramón Labayen Sansinenea (Tolosa, Guipúscoa, 31 d'agost de 1928 - Donostia, Guipúscoa, 14 de desembre de 2013) és un químic i polític basc, alcalde de Sant Sebastià de 1983 a 1987.

## Biografia

El seu pare era alcalde de Tolosa pel Partit Nacionalista Basc i estudià euskera a la ikastola Laskurain. En esclatar la guerra civil espanyola hagueren de fugir a Zarautz i Oñati i en acabar el conflicte s'exiliaren a Iparralde, on fins al 1948 van viure a Sara i Donibane Lohitzune. Estudià batxillerat als jesuïtes de Sant Sebastià i es llicencià en química a la Universitat de Madrid. Va treballar en una fàbrica de conserves i durant 15 anys va dirigir un hotel a Londres.
De 1980 a 1983 fou nomenat conseller de cultura del Govern Basc, càrrec des del que va liderar diverses iniciatives, com EITB, HABE, l'Orquestra Simfònica d'Euskadi i l'Escola de Teatre. A les eleccions municipals espanyoles de 1983 fou escollit alcalde de Sant Sebastià dins les llistes del Partit Nacionalista Basc. Quan es produí l'escissió d'Eusko Alkartasuna decidí mantenir-se dins les files del PNB. Derrotada la seva candidatura a les eleccions municipals espanyoles de 1987, deixà l'alcaldia de Sant Sebastià i fou elegit diputat a les eleccions al Parlament Basc de 1986, on formà part de la Comissió de Control Parlamentari d'EITB del Parlament Basc fins a 1990. El 1990 es retirà de la política.

## Obres

* Contribución al problema de la Depuración de las Aguas del Río Urumea, publicat per la Societat de Ciències Aranzadi

## Referències

* ↑ «Fitxa del Parlament Basc». Arxivat de l'original el 2013-12-18. [Consulta: 5 gener 2013].

## Enllaços externs

* (basc) Ramon Labaien Sansinenea a ahotsak.com
# Marie Frommer

Marie Frommer (Varsòvia, Polònia, 17 de març de 1890-Nova York, Estats Units, 16 de novembre de 1976, Nova York), va ser una arquitecta coneguda pel seu treball que reflectia els principis de l'expressionisme i la Nova Objectivitat, fent èmfasi en el color i experimentant amb llums i formes.

## Biografia i carrera

Marie Frommer va néixer en el si d'una família jueva. En 1912 es va convertir en una de les primeres estudiants d'arquitectura a la Universitat Tècnica Real de Berlín, graduant-se en 1913. Va continuar els seus estudis a la Universitat Tècnica de Dresden, enfocant-se en el planejament urbanístic, especialment en el paper dels rius i els canals en el planejament i composició de les ciutats. El reconegut professor Cornelius Gurlitt va ser el seu tutor. En 1919 va acabar els seus estudis i va tornar a Berlín on va obrir el seu propi estudi en 1926. També va escriure articles sobre arquitectura i disseny per a revistes especialitzades. En 1936 va abandonar Alemanya a causa del sorgiment del nazisme i es va mudar a Londres, per després emigrar als Estats Units el 1940. Es va establir a Nova York treballant com a arquitecta fins a 1946.

## Obres

* 1920 – Tenda Leiser Silk, Berlín
* 1920 – Vila Fränkel, Berlín-Dahlem.
* 1920 – Tenda de calçat Greco, París.1929 – Hotel Vila Majestic, Berlin-Wilmersdorf.
* 1930 – Tenda departamental Textilia (després Ostravica), República Txeca
* Biblioteca Law Offices Mansbach & Paley, Nova York.

## Referències

* ↑ «Marie Frommer». Dresden.stadtwiki.de. [Consulta: 2015].
* ↑ «Forgotten Architects - Pentagram». arkinet. [Consulta: 2015].
* ↑ BauNetz Media GmbH. «Ausstellung in Itzehoe über moderne Architektinnen / Die Neuen kommen! - Architektur und Architekten - News / Meldungen / Nachrichten - BauNetz.de». BauNetz. [Consulta: 2015].
* ↑ «OstravaBlog». Ostravablog.cz. Arxivat de l'original el 2015-02-15. [Consulta: 2015].
# Marie Jensen

Marie Jensen (Würzburg, 1845 - Prien am Chiemsee, 1921) va ser una retratista alemanya.
Jensen va néixer a Würzburg com a filla de l'escriptor alemany Johann agost Moritz Bruehl (1819–1877). El 1865 es va casar amb el poeta i novel·lista històric Wilhelm Jensen a Viena, el retrat del qual va pintar.
Es va incloure al llibre Dones pintores del món. La parella va tenir sis fills, dels quals quatre van sobreviure. La parella va viure primer a Stuttgart, i després es va traslladar a Kiel, on va néixer la seva filla petita Katharina (més tard es va casar amb Ernst, príncep de Saxe-Meiningen, i va tenir sis fills). El 1872 es van traslladar a Friburg on van conèixer el paisatgista Emil Lugo, que va fer 50 làmines per al seu llibre sobre els voltants de Friburg i la Selva Negra. Quan els Jensen es van traslladar a Munic, Lugo els va acompanyar, i quan van passar els estius a Fraueninsel, ell també els va acompanyar. Marie està enterrada allà amb el seu marit sota una làpida de l'artista Bernhard Bleeker al costat de la tomba d'Emil Lugo.

## Referències

* ↑ Women Painters of the World on Project Gutenberg
* ↑ Grave of Wilhelm and Marie Jensen
# Ratpenat de ferradura de Bourret

El ratpenat de ferradura de Bourret (Rhinolophus paradoxolophus) és una espècie de ratpenat que es troba a Laos, Tailàndia i el Vietnam. Hi ha dubtes importants sobre la seva validesa taxonòmica i és probable que sigui una subespècie del ratpenat de ferradura xinès.

## Referències

* ↑ Zhang, L. «Recent Surveys of Bats (Mammalia: Chiroptera) from China. I. Rhinolophidae and Hipposideridae» (en anglès). Acta Chiropterologica, 11, 1, 2009, pàg. 71–88. DOI: 10.3161/150811009X465703.
* ↑ Tu, V. T.; Furey, N. M.; Görföl, T.; Hassanin, A.; Arai, S.; Koyabu, D.; Douangboubpha, B.; Csorba, G. «A taxonomic reassessment of Rhinolophus rex Allen, 1923 and its allies (Chiroptera: Rhinolophidae)» (en anglès). Vertebrate Zoology, 73, 2023, pàg. 545-556. DOI: 10.3897/vz.73.e101487.
* Fordham et al. (2006). Rhinolophus paradoxolophus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 9 desembre 2007 (en anglès).
Espècies vivents de rinolofoïdeus :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Família Hipposideridae :
Família Megadermatidae :
Família Nycteridae :
Família Rhinolophidae :
Família Rhinonycteridae :
# Marie Killick

Marie Louise Killick (1914, Mitcham, Surrey – 1964, Guildford, Surrey, Anglaterra) va ser una enginyera d'àudio anglesa que va patentar una pua de safir truncada de fonògraf el 1945 per tocar discos de gramòfons.
Restablida la seva patent, el 1953 va ser implicada en un pleit contra Pye Ltd. (Killick v Pye Ltd) per la seva patent. El Tribunal Suprem de Justícia va donar la raó a Killick el 1957. L'emissora Pye va apel·lar però finalment el judici, celebrat el 1958, li va tornar a donar la raó. Tanmateix, la seva bancarrota de l'any següent li va impedir treure beneficis econòmics del seu invent.

## Referències

* ↑ Meridian Focus Documentary «A Gem of an Idea». British Film Institute [Consulta: 26 octubre 2016]. Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 26 octubre 2016].
* ↑ «WOMAN INVENTOR WINS; Briton May Get 14 Million for Her Phonograph Stylus». New York Times, 23-07-1958, p. 3. p. 3.
* ↑ «Golden Dream Comes To End In Bankruptcy». Chicago Daily Tribune, 26-09-1959, p. W_A15 [Consulta: 26 octubre 2016]. Arxivat 2012-09-19 a Wayback Machine.
* ↑ Barrie Blake-Coleman «A Gem of an Idea: Mrs Killick and the Sapphire Stylus». Inventors World Quarterly #4, Winter 1995.
* ↑ Barrie Blake-Coleman and Cynthia Killick «A Gem of an Idea: Mrs. Killick and the Sapphire - Postscript». Inventors World Quarterly.
# Mecanismo interior

Mecanismo interior és una pel·lícula espanyola del 1971, opera prima del director cubà establert a Espanya Ramón Barco.

## Sinopsi

Lucía és una actriu neuròtica que durant el rodatge d'una pel·lícula pensa que tots la tracten amb hostilitat, fins i tot Norma, l'esposa del director que veritablement desitja ajudar-la. Però ella prefereix la companyia d'una principiant frívola qui li assegura que entrar a la seva habitació "és com entrar al seu cervell". Allí, amb records i somnis fantàstics, crea una falsa realitat on dona vida un amant imaginari, Robert, una versió millorada del seu marit Carlos. Lucía odia Carlos perquè és a la presó pel colpejar un jovenet que li recordava el seu germà deficient mental, que va morir dramàticament, fet del que se'n sent culpable. Tot aix`p li fa cercar aixopluc en Roberto, que en realitat no existeix. Quan torna Carlos es creu rebutjada per Roberto i reacciona de manera totalment esquizofrènica i amb desesperació.

## Repartiment

* María Mahor
* Dean Selmier
* Emiliano Redondo
* Gisia Paradís
* Ángela Rhu
* Julio Muñoz Carrascosa
* Gloria Berrocal

## Recepció

La pel·lícula va formar part de la selecció oficial al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1971, on va recollir males crítiques, considerant-la "delirant i avorrida" i fins i tot "una mala imitació d'Antonioni o Bertolucci". Tot i això, sí fou lloada l'actuació de María Mahor, qui l'any següent va rebre el premi a la millor actriu atorgat pel Sindicat Nacional de l'Espectacle.

## Referències

* ↑ Mecanismo interior, decine21.com
* ↑ Mecanismo interior a videomercury.com
* ↑ Veinticinco años sin Gisia Arxivat 2020-07-08 a Wayback Machine., Diario del AltoAragón, 10 d'agost de 2009
* ↑ Una cinta española, realizada por un joven cubano, protestada.- Una regocijante pelicula italiana incluida, no se sabe por que, en el concurso, La Vanguardia, 17 de juliol de 1971
* ↑ Premios Sindicales Cinematográficos, La Vanguardia, 1 de febrer de 1972
# Bou en conserva

El bou en conserva o en grans (en anglès corned beef) és una carn de bou o vedella que ha estat tractada primer amb salmorra i posteriorment bullida amb vinagre a foc lent. Els trossos de carn emprats solen pertànyer a talls de la falda de l'animal. L'origen del nom prové del procés de salmorra en el qual s'afegeixen grans de sal que en anglès es diuen corn. De vegades s'envasa en llaunes metàl·liques. Aquest aliment es menja a diversos llocs del món, entre els quals Canadà, els Estats Units (on els irlandesos estatunidencs en mengen en un dinar tradicional el Dia de Sant Patrici), el Regne Unit, Nova Zelanda, Austràlia i Alemanya (on es menja de manera similar al spam).
El terme anglès corned beef es fa servir indistintament per referir-se a tres tipus diferents de carn curada. La curada i remullada, més tendra per la sal que generalment és un bistec; la curada seca, més salada i seca i de textura ferma que pot fer-se a partir de diferents talls de carn de vaca; i la carn picada, carn salada feta a partir de diferents parts de carn de vaca.

## Referències

* ↑ Com cuinar corned beef

## Vegeu també

* Pastrami
* Carn fumada
* Confitat
# H-TCP

H-TCP és una altra implementació de TCP amb un algorisme de control de congestió optimitzat per a xarxes d'alta velocitat amb alta latència (LFN: Long Fat Networks). Va ser creat per investigadors de l'Institut Hamilton d'Irlanda.
H-TCP és un mòdul opcional a Linux des de la versió 2.6 del nucli, i s'ha implementat per a FreeBSD 7.

## Principis de funcionament

H-TCP és un algorisme basat en pèrdues, que utilitza augment additiu/disminució multiplicativa (AIMD) per controlar la finestra de congestió de TCP. És un dels molts algorismes d'evitació de la congestió de TCP que pretén augmentar l'agressivitat de TCP en camins de producte amb retard d'ample de banda (BDP) elevat, alhora que es manté la "amabilitat TCP" per a camins BDP petits. H-TCP augmenta la seva agressivitat (en particular, la taxa d'augment de l'additiu) a mesura que augmenta el temps des de la pèrdua anterior. D'aquesta manera s'evita el problema que troben HSTCP i BIC TCP de fer els fluxos més agressius si les seves finestres ja són grans. Per tant, es pot esperar que els nous fluxos convergin cap a l'equitat més ràpidament amb HTCP que amb HSTCP i BIC TCP.

## Fortaleses i debilitats

Un efecte secundari d'augmentar la taxa d'augment a mesura que augmenta el temps transcorregut des de la pèrdua de l'últim paquet és que els fluxos que no perden un paquet quan ho fan altres fluxos, poden prendre una part injusta de l'ample de banda. Les tècniques per superar-ho estan actualment en fase d'investigació.
La implementació de Linux d'H-TCP també té una opció per evitar la "injustícia RTT", que es produeix a TCP Reno, però és un problema particular per a la majoria de variants d'alta velocitat de TCP (encara que no FAST TCP).

## Nom

L'algorisme es va introduir inicialment com a H-TCP, sense esmentar què significa la "H". No obstant això, sovint s'anomena "Hamilton TCP", per a l'Institut Hamilton on es va crear.

## Referències

* ↑ «H-TCP: TCP for high-speed and long-distance networks» (en anglès). [Consulta: 16 novembre 2023].
* ↑ Armitage, Grenville; Stewart, Lawrence; Welzl, Michael; Healy, James ACM SIGCOMM Computer Communication Review, 38, 3, 2008, pàg. 27–38. DOI: 10.1145/1384609.1384613.
* ↑ Leith, D.; Shorten, R. «H-TCP : TCP for high-speed and long-distance networks». semanticscholar, 2004.
* ↑ «H-TCP: TCP for high-speed and long-distance networks» (en anglès). [Consulta: 16 novembre 2023].
# Rectoria (Sant Quirze de Besora)

La Rectoria és una obra de Sant Quirze de Besora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció de planta quadrangular, amb teulada de quatre vessants i dos pisos amb golfes. Té l'accés a la part del sud, on hi ha una gran entrada en la que hi ha l'escala que condueix al primer pis, destinat a residència. A la part de llevant, als nivells del primer i segon pis hi ha una galeria amb arcades. La planta baixa, als costats de llevant, tramuntana i ponent, es troba envoltada de terres, el nivell de les quals és més elevat que les del carrer, de tal manera que la casa és envoltada d'un hort-jardí al qual s'hi accedeix des del primer pis.

## Història

Aquest edifici va ser concebut com a Casa rectoral des dels seus inicis, a finals del segle xix (1890), i la seva estructura original no ha sofert massa modificacions estructurals. Des dels seus inicis fins a l'actualitat ha acomplert aquesta missió. Durant el període de la Guerra civil no va ser objecte de destrosses importants, com sí ho fou l'església, encara que sí perdé l'arxiu parroquial conservat fins aquelles dates.

## Referències

* 1 2 «Rectoria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Rectoria (Ripoll)

La Rectoria és una rectoria de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici obra d'Antoni Coll Fort, data de l'any 1901. L'edifici consta de planta quadrada i situat aïlladament sobre la parcel·la, tracta per igual totes les façanes de l'edifici i té en compte criteris d'orientació impossibles d'emprar en les tipologies utilitzades habitualment fins ara. L'ús del rajol i la maçoneria basta sense recórrer als llenguatges del repertori formal, fan que l'autor obtingui un resultat discret però correcte.

## Referències

* ↑ «Rectoria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].