OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vittoria Aleotti

Vittoria Aleotti (Ferrara, Itàlia, 1575 — després del 1620) fou una compositora i organista italiana, filla del prominent arquitecte Giovan Battista Aleotti, qui l'esmenta en el seu testament, escrit en 1631, i potser també germana menor de Raffaella Aleotti o potser la mateixa persona.

## Biografia

Escoltant les lliçons de música que la seva germana major rebia de l'ancià Alessandro Milleville i més tard d'Ercole Pasquini, va aprendre música tan ben que a l'edat de 6 anys va sorprendre la seva família per la seva facilitat per tocar el clavicordi.
Als 14 anys va ser enviada a estudiar al convent agustí de Sant Vito en Ferrara, un lloc reconegut pel seu nivell d'ensenyament musical. A partir d'aquell moment no es tenen notícies de Vittoria, mentre que Raffaella adquireix molta fama com a compositora i organista. És possible que el seu nom de baptisme fos Vittoria i Raffaella fos el nom que va adoptar en prendre els hàbits de monja. En 1636 Raffaella va ser nomenada Abadessa del convent, càrrec que va exercir fins al 1639. És esmentada en la guia de Guarini de la ciutat de Ferrara com algú molt versat en música, tot indicant les seves publicacions de motets i madrigals.
Aleotti (Vittoria) va arranjar madrigals de Giovanni Battista Guarini, que després van ser enviats pel seu pare al comte de Zaffo, qui els va publicar en la impremta de Vincenti de Venècia en 1593. Una altra col·lecció de motets (de Raffaella) va ser impresa per Amadino en 1593, tractant-se de la primera publicació que es conserva de música sacra composta per una dona.
A més de les seves composicions, Raffaella Aleotti va ser també organista del convent i mestra d'un conjunt d'instrumentistes i cantants que donaven concerts. Segons Ercole Bottrigari (un escriptor de l'època) es tractava d'un dels millors conjunts d'Itàlia.

## Referències

* ↑ Dedicatòria de Giovanni Battista Aleotti al llibre de madrigals de Vittoria Aleotti Arxivat 2012-06-29 at Archive.is "Ghirlanda de Madrigali a quatro voci", editat en 1593.

## Bibliografia

* Suzanne G. Cusick. "Raffaella Aleotti", Grove Music Online, ed. L. Macy, grovemusic.com Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine. (accés amb subscripció) (en anglès)
* Suzanne G. Cusick. "Vittoria Aleotti", Grove Music Online, ed. L. Macy, grovemusic.com Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine. (accés amb subscripció) (en anglès)

## Enllaços externs

* Women Composer's Festival: Women Composers before 1750. (PDF, anglès)
* Música d'Aleotti Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
# Enric III de Bar

Enric III de Bar, nascut el 1259, mort a Nàpols el setembre de 1302, va ser comte de Bar de 1291 a 1302. Era fill de Teobald o Tibald II, comte de Bar, i de Jeanne de Toucy.

## Biografia

Van fer les seves primeres armes en el moment d'un conflicte entre el seu pare i el bisbe de Metz, Bucard d'Avesnes; després va servir a Ferri III, duc de Lorena. Es disposava a marxar a combatre a Terra Santa quan va morir el seu pare.
Set anys abans, la comtessa de Xampanya Joana I s'havia casat amb el futur rei de França Felip IV el Bell, fent del Barrois el veí immediat del domini reial. Volent assegurar-se bones aliances de cara a un veí tan poderós, es va casar el 1293 amb Elionor, filla del rei Eduard I d'Anglaterra (1269-1297).
La guerra no va trigar a esclatar entre França i Anglaterra i Enric es va trobar implicat en els conflictes, que es van acabar el 4 de juny de 1301 pel tractat de Bruges. Enric va haver de cedir algunes fortaleses al seu poderós veí, però sobretot retre homenatge a Felip IV de França per a una part del seu comtat que serà anomenat el Barrois Movedís, i es va comprometre a anar a Xipre per combatre l'infidel.
Va anar al Regne de Nàpols amb l'objectiu d'embarcar-se per a l'Orient. A Nàpols va prestar ajuda al rei Carles II, qui va haver de rebutjar una invasió del rei Frederic I de Sicília. Fou greument ferit en el transcurs d'un enfrontament i va morir poc després.

## Matrimoni i fills

Es va casar a Bristol el 20 de setembre de 1293 amb Elionor d'Anglaterre (1269 † 1297), filla d'Eduard I d'Anglaterra, rei d'Anglaterra i d'Elionor de Castella, i van tenir:
* Eduard I (1295 † 1336), comte de Bar
* Joana (1295 † 1361), casada amb Joan, comte de Warren, de Sussex i de Strathein. El matrimoni fou anul·lat el 1315, i Joana serà regent del Ducat de bar a partir de 1354 (any en què el comtat de Bar fou elevat a ducat).

## Fonts

* Georges Poull, La Maison souveraine et ducale de Bar, 1994
# Vesculari Flac

Vesculari Flac (Vescularius Flaccus) fou un cavaller romà que tenia la confiança de l'emperador Tiberi, al que va denunciar a Escriboni Libó l'any 16. No és la mateixa persona de nom Vesculari que fou executada per ordre de l'emperador l'any 32.
# Uromys boeadii

Uromys boeadii és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmic de l'illa de Biak (Indonèsia). El seu hàbitat natural són els boscos tropicals humits. A data de novembre del 2017 tan sols se n'havia trobat un espècimen. Està amenaçat per la caça i la destrucció del seu medi. L'espècie fou anomenada en honor del zoòleg indonesi D. R. S. «Pak» Boeadi.

## Referències

* ↑ Wright, D.; Leary, T. Uromys boeadii. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 7 desembre 2017.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 47-48. ISBN 978-0801893049.
# Uromys emmae

Uromys emmae és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmic de l'illa d'Owi (Indonèsia). El seu hàbitat natural són els boscos tropicals humits. A data de novembre del 2017 tan sols se n'havia trobat un espècimen. Està amenaçat per la desforestació que afecta el seu medi. L'espècie fou anomenada en honor d'Emma Flannery, filla d'una dels científics que la descrigueren.

## Referències

* ↑ Wright, D.; Leary, T. Uromys emmae. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 7 desembre 2017.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 126. ISBN 978-0801893049.
# Eru (plat)

Eru és una menja del Camerun, una especialitat de l'ètnia banyang originària del departament de Manyu a la regió sud-oest del país. És una mena de sopa de verdures feta amb fulles de Gnetum africanum (anomenada okok o eru al Camerun) tallades.
L'eru es cuina a foc lent amb fulles de Talinum fruticosum, oli de palma, escamarlans, peix fumat i pell de vaca (anomenada localment kanda) o de vedella. Aquest plat es menja tradicionalment amb fufu o gari (farina de mandioca).

## Referències

* ↑ «Eru || Comment préparer le eru ? – Camerdish» (en francès). [Consulta: 26 abril 2022].
* ↑ «Aujourd’hui je vous parle du Cameroun» (en francès). Fondation Orient-Occident, 24-05-2023. [Consulta: 3 desembre 2023].
# Verónica Hernández Agramunt

Verónica Hernández Agramunt (Castelló de la Plana, 30 de juny de 1971) és una farmacèutica i política valenciana, diputada a les Corts Valencianes en la VIII legislatura.

## Biografia

Doctora en farmàcia per la Universitat de València, ha estat professora de farmàcia a la Universitat CEU-Cardenal Herrera en Castelló i en la Facultat de Farmàcia en la Universitat de València. Des de 2005 exerceix la seva professió a Sorita. Des de 2008 és membre de la Comissió de Sanitat de la secció castellonenca del Partit Popular.
En gener de 2015 va substituir en el seu escó Ricardo Costa Climent, elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 2011. Ha estat secretària de la Comissió d'Economia, Pressupostos i Hisenda de les Corts Valencianes.

## Referències

* ↑ Una boticaria para cien vecinos, El Periódico Mediterráneo, 20 de novembre de 2006
* ↑ Verónica Hernandez Agramunt releva a Ricardo Costa, El Mundo, 3 de gener de 2015
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 18 agost 2015].
# Vint-i-tres

El vint-i-tres és un nombre natural que segueix el vint-i-dos i precedeix el vint-i-quatre. S'escriu 23 en xifres àrabs, XXIII en les romanes i 二十三 en les xineses.
Ocurrències del vint-i-tres:
* És un nombre primer.
* És el nombre atòmic del vanadi.
* És el nombre d'elements no-metalls, incloent-hi l'hidrogen.
* És el número dels Illuminati.
* És un dels «nombres misteriosos» de la sèrie Lost, Perduts.
* El 2007 es va estrenar una pel·lícula basada en aquest nombre, The Number 23 de Joel Schumacher.
* Designa l'any 23 i el 23 aC.
* En un grup de 23 o més persones a l'atzar, la probabilitat que n'hi hagi dues que celebrin l'aniversari el mateix dia supera el 50%.
* El Factorial de 23 té 23 xifres.
* És el quart nombre de Thàbit.

## Referències

* ↑ «Nombres primers, nombres misteriosos, nombres meravellosos». Agrupació Astronòmica d'Osona. [Consulta: 17 abril 2022].
* ↑ «Vint-i-tres». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Hiodòntids

Els hiodòntids (Hiodontidae) són l'única família de l'ordre dels hiodontiformes, peixos de riu teleostis del superordre dels osteoglossomorfs, entre els quals s'inclouen només un parell d'espècies vives, distribuïdes per rius de Nord-amèrica, i diverses espècies extintes.

## Descripció

Tenen una longitud corporal màxima d'uns 50 centímetres, amb una aleta anal relativament llarga i una aleta caudal aforquillada.

## Sistemàtica

Acutalment la seva classificació està en discussió. Els hiodontiformes són un ordre relativament nou, formats per una única família, la dels hiodòntids, amb només dues espècies vives del gènere Hiodon i tres gèneres d'espècies extintes. Aquest ordre no es reconegut per algunes fonts, que situen aquesta família dins de l'ordre dels osteoglossiformes.
Independentment de a quins ordre pertany, aquesta família està formada pels següents 4 gèneres:
* Eohiodon †
* Hiodon - Peixos ulls de lluna
** Hiodon alosoides (Rafinesque, 1819)
** Hiodon tergisus (Lesueur, 1818)
* Plesiolycoptera †
* Yanbiania †

## Referències

* ↑ Nelson, J.S.. Fishes of the world (en anglès). 2a edició. Nova York: John Wiley & Sons, Inc., 1984, p. 523.
* ↑ Árbol de vida del orden Hiodontiformes (anglès)
# Catedral de Changhung

La Catedral de Changchung (hangul: 장충성당) és la Catedral catòlica del bisbe de Pionyang, Corea del Nord, situada a Changchung al barri de Songyo-guyok. És una de les quatre esglésies cristianes de Pionyang.
Abans de la Divisió de Corea, Pionyang va ser la ciutat amb el major nombre de creients cristians a Corea, i va ser coneguda com la "Jerusalem de Corea". En 1945, gairebé 1/6 dels seus ciutadans eren cristians. Per tant, Pionyang es va convertir en l'única diòcesi en el nord de Corea.
Després de la Divisió de Corea, no obstant això, sota el govern comunista Kim Il-sung va perseguir als cristians com a col·laboradors i espies imperialistes, fins i tot el famós cristià nacionalista Cho Man-sik, al principi més influent que Kim, va ser detingut i afusellat. Gran part de la comunitat catòlica va ser morta o empresonada, i molts més van fugir cap al sud.
La catedral original, construïda de maó vermell al segle xix, va ser destruïda en la Guerra de Corea per les forces nord-americanes. Anteriorment, en 1949, l'últim bisbe oficial de Pionyang, Francis Hong Yong-ho, havia estat empresonat pel govern comunista i més tard va desaparèixer.
En 1988 una nova catedral va ser inaugurada en l'est de Pionyang. Al mateix temps, dues esglésies protestants es van obrir en un esforç del govern per mostrar la llibertat religiosa. No obstant això, la catedral no té actualment cap bisbe o sacerdot encara ordenat, ja que Pionyang no té bones relacions amb la Santa Seu.

## Referències

* ↑ Foster-Carter, Aidan «Pyongyang Watch: Some of that old-time religion Arxivat 2009-12-07 a Wayback Machine.». Asia Times, 23 diciembre 2000 [Consulta: 16 agost 2009].
* 1 2 http://www.foxnews.com/world/2014/08/15/while-pope-visits-south-north-korea-quiet-catholics-cut-off-from-vatican/
# Nacho Carretero

Nacho Carretero Pou, nascut a A Coruña l'any 1981, és un periodista i escriptor gallec.
Va començar a treballar en les redaccions de diversos mitjans de comunicació i després va passar a ser autònom als mitjans de comunicació com a JotDown, XL Semanal, Gatopardo o El Mundo. Realitzar reportatges sobre el narcotràfic a Galícia, el genocidi de Ruanda, el virus d'Ebola a l'Àfrica, la guerra de Síria, els incendis del nord-oest de la península ibèrica de 2017 o el Deportivo da Coruña.
Del seu llibre sobre el narcotràfic a Galícia, Fariña (2015), es va convertir en una sèrie de televisió amb el mateix nom (Fariña) estrenada en Antena 3 al 28 de febrer del 2018, una setmana després que el llibre havia patit un embargament judicial per l'ordre de la jutgessa de Collado Villalba, Alejandra Pontana, després que l'ex-alcalde d'O Grove, Alfredo Bea Gondar, denunciara l'autor per una presumpta vulneració del seu dret a l'honor. El llibre va ser número u en vendes i la sèrie va assolir a una gran audiència.

## Obra

* Fariña. Historia e indiscreciones del narcotráfico en Galicia (Libros del K. O., 2015) ISBN 9788416001460
* Nos parece mejor (Libros del K. O., 2018), sobre la història del Deportivo da Coruña. ISBN 9788416001859
* En el corredor de la muerte (Espasa Libros, 2018) ISBN 9788467049824

## Referències

* ↑ Articles escrits per Nacho Carretero, en la pàgina de JotDown (castellà).
* ↑ "Nacho Carretero, sobre els incendis a Galícia", reportatge en La Sexta, 8 de febrer de 2018 (castellà).
* ↑ "Així va ser la visita de l'escriptor i periodista Nacho Carretero al rodatge de 'Fariña'" (castellà), article en la web d'Antena 3.
* ↑ "Una jutgessa ordena el segrest del llibre 'Fariña' a petició d'un ex-alcalde d'O Grove" (gallec), article en Pontevedra Viva, 21 de febrer del 2018.
* ↑ 'Fariña' se situa com el llibre més venut en Amazon després d'anunciar-se el seu segrest (gallec)
* ↑ Les cinc claus de l'èxit de 'Fariña', la sèrie sobre el narcotràfic gallec que ha conquerit a l'audiència. (gallec)
* ↑ Fitxa de l'editorial.
* ↑ Fitxa de l'editorial.
* ↑ Fitxa de l'editorial.

## Enllaços externs

* Biografia de l'autor a la pàgina web de l'editorial Libros del K. O. (castellà).
# Sula (Sogn og Fjordane)

Sula (també anomenada Indre Solundøy) és una illa situada al municipi de Solund, al comtat de Sogn og Fjordane, Noruega. L'illa, de 116 quilòmetres quadrats, és l'illa principal del municipi. L'illa està situada a la desembocadura del Sognefjorden al costat nord del Sognesjøen, a uns 18 quilòmetres a l'est de Holmebåen, el punt més occidental de Noruega. El poble més gran de l'illa és Hardbakke. L'altra àrea principal del poble és Hersvikbygda a la part nord de l'illa.
L'illa compta amb un servei de ferri des del poble de Krakhella a Rutledal a Gulen, al continent, i també des del poble de Losnegard a la veïna illa de Losna, immediatament a l'est de Sula. Només al sud-oest de Hardbakke hi ha un pont de Sula a la veïna illa de Steinsundøyna cap a l'oest. Un canal estret ample de 65 metres separa les dues illes.
* Vista de l'illa de Sula (mirant al sud-oest)
* Vista de Hardbakke, a l'illa de Sula

## Referències

* 1 2 «Sula øy – Store norske leksikon» (en noruec). Store norske leksikon.
# La Zubia

La Zubia és un municipi de la província de Granada, situat a mig camí entre la Vega de Granada i Sierra Nevada. Limita amb els municipis de Cájar, Monachil, Dílar, Gójar, Ogíjares i Granada.
# La Zarza de Pumareda

La Zarza de Pumareda és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita amb Cabeza del Caballo a l'Est, El Milano al Sud, Cerezal de Peñahorcada i Mieza a l'Oest i amb Aldeadávila i Masueco al Nord.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 239 | 219 | 169 | 168 |

## Enllaços externs

* Escut oficial de La Zarza de Pumareda
# Las

* Aquest article tracta sobre la ciutat de Lacònia. Vegeu-ne altres significats a «Las (poeta)».
Las o Laas (en grec antic Λᾶς Λάας) era una de les ciutats més antigues de Lacònia, situada a la costa oest del golf de Lacònia. És l'única ciutat d'aquella costa que menciona el Periple de Pseudo-Escílax. Es localitza, segons aquestes fonts, entre el Cap Matapan i Gítion, situada a uns 40 estadis. Laas, en grec significa "roca", sobre la qual s'alçava la ciutat. Homer la menciona a la Ilíada i es deia que els Dioscurs l'havien destruït.
La ciutat era una mica separada de la costa, a 10 estadis, diu Pausànies, encara que segons el Periple tenia un port. Es trobava en una vall entre les muntanyes anomenades Àsia i propera als monts Ilium i Cnacadium. Pausànies diu que davant de les muralles de la ciutat va veure una estàtua d'Hèracles i un trofeu en honor dels lacedemonis que es van unir als macedonis quan Filip II de Macedònia va encapçalar una expedició pel Peloponès. Entre les ruïnes diu que hi havia una estàtua d'Atena Àsia. La ciutat tenia una font anomenada Galaco (Γαλακώ) pel color lletós de la seva aigua, que tenia a prop un gimnàs amb una estàtua d'Hermes. A més de les ruïnes del nucli antic, sota la muntanya Àsia, també n'hi havien als altres pics. Al mont Ilium hi havia un temple de Dionís, i al cim un altre d'Asclepi, i al mont Cnacadium un temple d'Apol·lo.
En un període posterior no era un lloc de molta importància. Titus Livi l'anomena vicus maritimus (poblet marítim) i Pausànies ja diu que era un llogaret amb les ruïnes de la ciutat a la muntanya, i existia una petita ciutat nova a la plana. Parlen de Las Polibi i Estrabó, que diuen que s'havia anomenat Asine i s'ha suposat que alguns fugitius de la ciutat d'Àsine a l'Argòlida s'havien establert aquí i haurien donat aquest nom a la ciutat. William Smith creu que mai es va dir Asine, i que era una confusió amb el nom del mont Àsia.
Al seu lloc hi ha ara les ruïnes d'una fortalesa de l'edat mitjana i queden algunes restes de les muralles. La muntanya es diu Passavá, i l'antiga font Galaco és el rierol Turkóvrysa, entre el puig Passavá i la vila de Kárvela, a uns 3 km de la muntanya.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Las». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 21 desembre 2020].
Viccionari
# Laura Andrés Castells

Laura Andrés Castells (Les Termes, Sabadell) és una pianista, compositora i professora de música catalana.
Es va fer coneguda pel gran públic com a professora d'Operación Triunfo. Ha treballat amb companyies de teatre com La Cubana o Dagoll Dagom. També ha treballat amb Shakira, Salva Racero i Beth abans de publicar els seus primers discs. A més del seu projecte, Laura Andrés realitza gires a escala internacional tocant tributs d'altres autors a Candlelight Sessions d'autors com Yann Tiersen, Ludovico Einaudi o Coldplay, amb arranjaments fets per ella mateixa.

## Formació

Va estudiar en el Conservatori Superior de música de Barcelona, va cursar el Posgrau en piano i música de cambra a París i és diplomada superior per l'Institut Jacques-Dalcroze i Master of Arts en pedagogia Dalcroze HES-SO per l'Haute École de Musique de Ginebra.

## Discografia

* #blanc (2021), Premi Enderrock 2022 al millor disc de música clàssica i contemporània.
* Kintsugi (2022)
* Venus (2023)

### Amb Beth

* Natural Women (2022)

### Publicacions de diversos artistes

* Disc de la Marató 2022 (tema 13 Lluitar (versió de Try) amb el trio DoneSStrings i el quartet de corda Billows)

## Reconeixements

* Premi Enderrock 2022 al millor disc de música clàssica i contemporània per #blanc
* Finalista del Premi Sabadellenc de l'Any 2022

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Artista del mes: Laura Andrés» (en castellà). Hinves.com, 21-11-2022. [Consulta: 15 setembre 2023].
* ↑ Monfà, Ana. «Laura Andrés: “#blanc reivindica que, venint de moments turbulents, hem de seguir endavant”». iSabadell, 27-05-2021. [Consulta: 16 setembre 2023].
* 1 2 3 Alfaro, Toni. «Laura Andrés, pianista: “Transmetre la meva música em cura la bogeria “». Diari de Sabadell, 20-06-2021. [Consulta: 15 setembre 2023].
* 1 2 «Laura Andrés, 'coach' vocal» (en castellà). RTVE, 12-01-2020. [Consulta: 15 setembre 2023].
* ↑ «LAURA ANDRES · PRESENTACIÓ KINTSUGI». tresc.cat. [Consulta: 15 setembre 2023].
* ↑ «Trobada amb Laura Andrés». Girona Cultura. [Consulta: 15 setembre 2023].
* ↑ «Laura Andrés» (en anglès). Pocket Piano. [Consulta: 15 setembre 2023].
* ↑ «NOVA SESSIÓ DE PRESENTACIÓ DEL DISC ‘NATURAL WOMEN’ AMB LAURA ANDRÉS I BETH A LA CAVAURPÍ SABADELL». U i U, 04-04-2022. [Consulta: 15 setembre 2023].
* ↑ Muñoz, Jordi. «Antonio Martos, guanyador del Premi Sabadellenc de l’Any 2022». iSabadell, 16-03-2023. [Consulta: 16 setembre 2023].
# La Massona i la Llarga

La Massona i la Llarga són dues llacunes litorals localitzades al municipi de Castelló d'Empúries.
Antigament havien estat els desguassos de l'estany de Sant Pere sobre la maresma progradant, però foren aïllades després de la dessecació. La làmina d'aigua superficial està regulada per una comporta que dona a l'estany Sirvent. Donada aquesta alteració del cicle d'inundació, les comunitats halòfiles es veuen progressivament desplaçades per d'altres d'helofítiques.
Les jonqueres halòfiles de Juncus maritimus (hàbitat d'interès comunitari, codi1410) i els salicornars (hàbitat d'interès comunitari, codi 1420) ocupen les zones més allunyades de l'aigua. Arran d'aigua, els canyissars són la comunitats més dominant. Per acabar, a la platja, es localitzen dunes de diferents tipus: dunes litorals fixades amb comunitats del Crucianellion maritimae i dunes movents del cordó litoral amb borró (Ammophila arenaria) (hàbitats d'interès comunitari, codis 2210 i 2120,respectivament). Les llacunes per si mateixes, també constitueixen un hàbitat d'interès comunitari prioritari (codi 1150). Hi ha també l'hàbitat d'interès comunitari 1320 Espartinars.
La titularitat pública i la gestió com a Reserva Natural Integral han permès la recuperació dels hàbitats que defineixen la zona. No obstant, la presència d'una població estacional massificada i les activitats turístiques i de serveis associades als mesos d'estiu, fan que alguns hàbitats es vegin alterats, essencialment els costaners. L'estabilització dels paràmetres ambientals és suficient en la majoria dels casos per a la recuperació i manteniment d'aquests hàbitats. S'inclou també, dins dels límits de la zona humida de la Massona i la Llarga, una peça força naturalitzada de l'estany Sirvent, al nord del càmping que limita amb la zona humida.
L'espai presenta diverses figures de protecció. Forma part del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà i s'inclou també dins l'espai del PEIN i la Xarxa Natura 2000 ES0000019 Aiguamolls de l'Empordà. A més, pertany a la Reserva natural integral II, de "Les Llaunes".

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Masona i la Llarga». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 13 juliol 2014].