OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa de Cultura (el Masnou)

La Casa de Cultura és un monument del municipi del Masnou protegit com a bé cultural d'interès local. També se l'anomena Casa del Marquès de la Manguera, Casa Sensat-Pagès o Villa Rosa.

## Descripció

Només vinculat a un altre edifici per la banda dreta, cosa que permet veure tres dels seus murs. Està formada per una planta baixa, dos pisos, golfes i terrat. Exteriorment, tot l'interès recau en l'ornamentació, que podria ser considerada completament eclèctica, amb detalls àrabs, com els arcs de ferradura de l'entrada o els arcs lobulats del primer pis, i elements gòtics o medievals com és el cas dels arcs del tercer pis o les petites obertures circulars mostrejades de les golfes.
A l'angle esquerre de la façana destaca la tribuna mirador amb cúpula que fa cantonada, amb els arcs lobulats i la coberta d'escames ceràmiques.
El seu interior és més modernista que eclèctic.

## Història

Els primers propietaris de la casa foren Jaume Sensat i Sanjuan i la seva muller Rosa Pagès i Orta. Jaume Sensat i Sanjuan procedia d'una família marinera i va comandar el seu propi vaixell durant una dècada fins que s'instal·là a Buenos Aires on va fer la seva fortuna com a agent de borsa. A les darreries del segle xix, un cop casat amb Rosa Pagès i Orta, va tornar al Masnou i van comprar i remodelar la casa com casa d'estiueig. La reforma es van encarregar al mestre d'obres Pere Andreu i Cisa. Els elements àrabs van ser proposats pel mateix Jaume Sensat i Sanjuan, que havia viscut dos anys a Egipte.
A començament del segle XX la casa era coneguda com a Villa Rosa, tant pel nom de la propietària com pel color exterior de la casa. L'edifici també era conegut popularment com la casa del Marquès de la Manguera, pel costum de Jaume Sensat i Sanjuan de regar cada dia davant de casa amb una mànega.
L'any 1964 Maria del Carme Planas i Sensat, neboda que heretà la casa a la mort del matrimoni sense descendència, la deixa en testament a l'Ajuntament amb la condició que es destinés a usos culturals. La casa va ser restaurada l'any 1988 per convertir-la en Casa de Cultura. Actualment és un equipament municipal que funciona com a Casa de Cultura amb sales d'exposició i l'Oficina de Turisme.

## Referències

* 1 2 «Casa del Marquès de la Manguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
* 1 2 3 Casa de Cultura - El Masnou Terra de Mar
* ↑ Casa Sensat-Pagès - El Masnou - Pobles de Catalunya
# Casa de Cultura de Sant Vicenç de Montalt

La Casa de Cultura de Sant Vicenç de Montalt és una obra de Sant Vicenç de Montalt (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta baixa i dues plantes pis. Façana amb elements simètrics d'estil eclèctic, amb les obertures remarcades per motllures. Balcó en el primer pis amb barana de pedra i finestres al segon pis. El coronament de la façana presenta una petita cornisa i una barana de pedra, amb balustrada.

## Referències

* ↑ «Casa de Cultura de Sant Vicenç de Montalt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
# Casa de Cultura de la Caixa de Pensions de Manresa

La Casa de Cultura de la Caixa de Pensions de Manresa és una obra del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Aquesta construcció està situada en un lloc privilegiat, un xamfrà del centre urbà, la qual cosa li dona un gran relleu. És de planta quasi quadrada i consta d'un cos central, que culmina amb una cúpula a quatre vessants de pissarra, i les façanes laterals simètriques. En els extrems d'aquestes s'alcen dues torres no gaire altes, coronades amb merlets i arcuacions de mig punt. El tractament de la façana presenta un eclecticisme sense estridències: les obertures de la planta baixa són de mig punt, mentre que les dels altres pisos són allindanades; la construcció és amb pedra i obra vista i l'ornamentació, bàsicament emplaçada en les obertures, és amb pedra i ferro forjat, amb escultures treballades en la pedra d'inspiració gòtica.

## Història

Fou construïda per l'arquitecte Enric Sagnier i Villavechia entre el 1920-1924.

## Referències

* 1 2 «Casa de Cultura de la Caixa de Pensions de Manresa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].

## Bibliografia

* Barjau, Santi. Enric Sagnier. Barcelona: Labor, 1992 (Gent nostra; 102). ISBN 84-335-4802-6.
# Cases morisques

Les cases morisques són un conjunt d'edificis a la vila d'Ascó (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La planta baixa de les cases, té originalment una inclinació gairebé de 25 cm fins al primer pis, des d'on s'enlaira en vertical. Fins al primer pis solen ser de pedra, encara que no pas totes. Els materials emprats a la construcció de les parets és el tovot -fang pastat amb palla-, tapió -ges o fang- amb un intercalat de bigues de fusta horitzontals a cada metre, rajola a fileres horitzontals i el material incrustat cap dins, o de pedra. Acaben amb teulades fetes amb peces de tipus àrab i amb bons ràfecs. El més característic són les portes d'arc de mig punt ceràmic amb brancals de pedra, i el color blau -pel blavet- a portes i finestres.
Segons el professor arabista D. Mikel de Epalza, aquest color blau a llindes de portes i finestres és la caracterització més irrefutable de l'arabicitat d'Ascó. El color blau s'empra com a talismà o protecció contra els mals esperits i malediccions exteriors, i pintant portes i finestres amb aquest color, es protegia la casa. Al Marroc i Àfrica del Nord encara s'hi fa.

## Notes

* 1 2 «Cases morisques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2015].
# Cases-barraques de pescadors

Les Cases-barraques de pescadors és un conjunt de Begur (Baix Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de quatre cases de pescadors que resten encara o mantenen la seva tipologia.
* Restaurant Sa Tuna: encara conserva la seva estructura de casa de pescadors.
* Cases al carrer dels Catius: entre mitgeres i de 2 plantes. De crugia estreta. Té l'entrada gran a la planta baixa i que servia per entrar-hi la barca. A la planta superior només una finestra. L'entrada és d'arc rebaixat. No està ben conservada, tot i que encara manté el reboc de façana. Teulat de teula àrab. Alta casa reformada al seu costat esquerre.
* Casa a la plaça Major: de planta baixa (on hi fiquen la barca per porta de llinda planera) i pis (1 única obertura de llinda planera de pedra). Tota ella encalada. L'escala d'accés és a planta pis. És exterior i tangencial a la lateral esquerra. Teulat de teula a dues aigües.
* Casa a prop de la platja, de cossos afegits per guanyar el desnivell i que s'hi accedeix per un carrer costerut fins una mena de terrassa-porxo de teula i on es deixa el peix. És de teula. Té alguna obertura amb llinda planer de pedra.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cases-barraques de pescadors». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 21 desembre 2019].
# Cases Barates del carrer Maluquer

Les Cases Barates del carrer Maluquer són una obra noucentista de Mataró (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Grup de 28 cases de pis i planta amb tribuna. A l'entrada hi ha un petit jardí. Les façanes són arrebossades i pintades amb colors clars. El conjunt podria quedar adscrit a l'estil noucentista per l'austeritat de les formes.
Es troben incloses dins el Catàleg Municipal Artístic i Arquitectònic de Mataró de 1987.

## Història

El conjunt de les cases barates fou edificat l'any 1926 per la Caixa d'Estalvis de Mataró, qui encarregà el projecte a l'arquitecte Ferrer i Puig i a l'enginyer I. Maiol.

## Referències

* 1 2 3 «Cases Barates del carrer Maluquer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Eugen Walaschek

Eugen Walaschek (Moscou, 20 de juny de 1917 - Suïssa, 22 de març de 2007) fou un futbolista suís de la dècada de 1940.
Pel que fa a clubs jugà al Servette FC, BSC Young Boys i FC Étoile-Sporting. També jugà amb la selecció de futbol de Suïssa, amb la qual disputà la Copa del Món de futbol de 1938.
Posteriorment fou entrenador.

## Referències

* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 29 setembre 2007.
* ↑ Eugen Walaschek a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Archived copy (trainers zwit clubs)». Arxivat de l'original el 27 juny 2008. [Consulta: 14 febrer 2010].
# Barthold Heinrich Brockes

Barthold Heinrich Brockes (Hamburg, 1680 - 1747) fou un poeta alemany.

## Biografia

Va néixer a Hamburg i va ser educat al Gelehrtenschule des Johanneums. Va estudiar jurisprudència a Halle, i després d'amplis viatges per Itàlia, França i Països Baixos, es va establir a Hamburg el 1704. Va ser un dels fundadors de la Teutschübende Gesellschaft (1714), que sis anys després esdevingué Patriotische Gesellschaft. El 1720 va ser nomenat membre del senat d'Hamburg, i se li van encomanar diverses i importants funcions. Sis anys (de 1735 a 1741) va treballar com a amtmann (algutzir) a Ritzebüttel. Va morir a Hamburg.
Influït primer pel marinisme, assolí una forma d'expressió més senzilla gràcies a les seves traduccions de Pope i Thomson. És autor de Irdisches Vergnügen en Gott (1721–1748), que té com a base filosòfica la teoria de Leibniz. Handel i J.S. Bach posaren música a oratoris i poemes seus.

## Obres

Les obres poètiques de Brockes van ser publicats en una sèrie de nou volums sota el títol fantàstic de Irdisches Vergnügen a Gott (1721-1748); va traduir l'obra de Giambattista Marino titulada La Strage degli Innocenti (1715), l'assaig d'Alexander Pope Essay on Man (1740) i l'obra de James Thomson Les Estacions (1745). La seva poesia té poc valor intrínsec, però és simptomàtica del canvi que va ocórrer en la literatura alemanya a principis del segle xviii.

## Les Passions de Brockes

El seu llibret Der für die Sünden der Welt gemarterte und sterbende Jesus (1712), també conegut com la Passió de Brockes, va ser un dels primers oratori-passió, una meditació lliure i poètica sobre la història de la Passió que no utilitza com a inspiració cap dels quatre evangelistes i que va ser bastant popular i musicada per Reinhard Keiser (1712), Georg Philipp Telemann (1716), George Frideric Handel (1716), Johann Mattheson (1718), Johann Friedrich Fasch (1723), Gottfried Heinrich Stölzel (1725), i Johann Caspar Bachofen (1759), entre d'altres.

## Referències

* ↑ Eckart Kleßmann: Barthold Hinrich Brockes, Hamburg 2003, S. 118, Anm. 1.
* ↑ Poesia alemanya. Barcelona: Edicions 62/La Caixa, 1984, p. 67. ISBN 84-297.2120.7.
* ↑ Howard E. Smither. A History of the Oratorio: The oratoria in the baroque era: Protestant Gernay & England. The University North Carolina Press, 1977, p. 111.

## Bibliografia

* Brockes «Autobiografía, publicada por JM Lappenberg». Zeitschrift des Vereins für Hamburguesa Geschichte, 1847, pàgines 167 i següents.
* Alois Brandl, B. H. Brockes (1878)
* David Strauss, Brockes und H. S. Reimarus (Gesammelte Schriften, ii).
* Enciclopedia Británica 1911: Chisholm, Hugh, ed. (1911).
# Olováry

Olováry és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1245.
# Olpa

Dintre de la ceràmica grega, s'anomena olpa (en plural, olpai) a una gerra amb nansa alta.
L'olpa té una funció similar a l'enòcoa, però es distingeix d'aquesta per tenir més altura que amplada. També pel perfil llis del seu caire enfront del trilobat de l'enòcoa i per comptar amb una nansa alta que sovint s'eleva de forma característica per damunt del caire. Es troben nombrosos exemples d'olpas de ceràmica de figures negres.

## Referències

* Descripció de l'olpa Arxivat 2014-02-27 a Wayback Machine.
# Omont (Ardenes)

Omont és un municipi francès situat al departament de les Ardenes i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 92 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Omont era de 92 persones. Hi havia 32 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 50 habitatges, 36 eren l'habitatge principal de la família, 11 eren segones residències i 3 estaven desocupats. 49 eren cases i 1 era un apartament. Dels 36 habitatges principals, 34 estaven ocupats pels seus propietaris, 1 estava llogat i ocupat pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 3 tenien dues cambres, 1 en tenia tres, 5 en tenien quatre i 27 en tenien cinc o més. 29 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 12 habitatges hi havia un automòbil i a 23 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Omont el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 4 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 8 |
| 12 | 30 a 34 | 16 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 8 |
| 4 | 5 a 9 | 16 |
| 8 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 58 persones, 40 eren actives i 18 eren inactives. De les 40 persones actives 39 estaven ocupades (24 homes i 15 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 18 persones inactives 5 estaven jubilades, 6 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses de construcció i 1 d'una empresa de serveis.
Dels 2 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era una lampisteria i 1 empresa de construcció.
L'any 2000 a Omont hi havia 3 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Omont a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Omont a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Novovorónej

Novovorónej - Нововоронеж (rus) - és una ciutat de l'óblast de Vorónej, a Rússia.

## Història

Novovorónej és una 'vila satèl·lit d'una central nuclear' (en rus Города-спутники АЭС), nom donat per la Unió Soviètica a les ciutats destinades a acollir el personal d'una central nuclear. La central nuclear de Novovorónej fou la primera central nuclear construïda a Rússia. Els treballs començaren el 1957 i entrà en funcionament el 1964.
# Novozinaídinskoie

Novozinaídinskoie - Новозинаидинское (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 229 habitants. Pertany al districte (raion) de Rakítnoie.

## Referències

* ↑ «Схема территориального планирования муниципального района "Ракитянский район" Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП). Arxivat de l'original el 2022-01-09. [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ «Aleksandrovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-01-09. [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 9 gener 2022].
# Novozavoljski

Novozavoljski (en rus: Новозаволжский) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 568 habitants. Pertany al districte municipal d'Ozinki.

## Referències

* ↑ «История административно- территориального деления Саратовской губернии 1917 - 1928 годы. Справочник. Дергачевский, Новоузенский и Покровский уезды.». Arxivat de l'original el 2017-12-21.
# Otl Aicher

Otl Aicher (13 de maig de 1922, Ulm, 1 de setembre de 1991) va ser un artista alemany.
Va estudiar escultura a l'Akademie der Bildenden Kunste (Acadèmia de Belles Arts) de Múnic després de la segona guerra mundial. El 1952 es casa amb Inge Scholl. Un any més tard, el 1953, amb la seva esposa i juntament amb altres col·laboradors entre els quals hi destaca Max Bill, funda a Ulm la Hochschule für Gestaltung (HFG), l'Escola Ulm, una escola de disseny que seguia els principis de la Bauhaus i que es va convertir en un referent a Alemanya els anys 50 i 60. A l'escola, Otl és professor de comunicacions visuals mentre que el seu amic Max n'és el director. Discrepàncies respecte al model i concepte d'identitat de l'escola provoquen la renúncia de Max el 1956, anys més tard aquest nou concepte es torna famós i conegut com a Model Ulm. L'HFG crea grups de treball independents dintre de la mateixa escola encarregats del desenvolupament de noves idees i conceptes per a la indústria, posteriorment Otl col·labora en els dissenys de ràdios per a Braun que es van convertir en el signe d'identitat de la marca. El 1962 dirigeix el grup de disseny que crea la imatge corporativa de Lufthansa. Otl es converteix en director de l'HFG entre el 1962 i el 1964. L'any 1967 és l'encarregat del disseny visual dels Jocs Olímpics de Múnic. El 1972 se'n va a viure a Rotis on funda el 1984 la Rotis Institut für analoge Studien. Va morir a causa d'un accident de tràfic el 1991.

## Filosofia de treball

La seva filosofia de treball està inspirada per grans filòsofs com Ockham, Kant i principalment Ludwig Wittgenstein, el seu estil és disciplinat, organitzat i llegible, el seu gran objectiu és la funcionalitat amb un disseny amb formes geomètriques regulars, siluetes simples, finals plans i un mínim de text.

## Obra

Creador de la tipografia Traffic, usada a l'aeroport i al transport públic de Múnic i de la tipografia Rotis, utilitzada per moltes empreses i el metro de Bilbao. Col·laborador en el disseny de les imatges corporatives d'empreses com Braun (1956), Lufthansa (1960) i ERCO, també d'institucions i bancs com ZDF (canal de televisió alemany), Westdeutsche Landesbank, Dresdner Bank, Sparkasse, Raiffeisenbank, i Bayerische Rück. És el creador de la mascota oficial dels Jocs Olímpics de Múnic de 1972, va ser la primera vegada que uns jocs tenien mascota, i dels pictogrames d'esports, que encara avui dia s'utilitzen arreu del món.
És l'autor de nombrosos llibres i publicacions, hi destaquen:
* Sistemes de signes en la comunicació visual (1980)
* La cuina és per cuinar (1982)
* Caminant en el desert (1982)
* Tipografia (1988)
* Analògic i digital (1991)
* El món com a projecte (1991)

## Premis

Els principals premis i guardons que va aconseguir són:
* Premi d'honor de la X Trienal de Milà, 1954.
* Premi al millor disseny de cartells de la RFA, 1955.
* Primer premi de tipografia d'Innsbruck, 1958.

## Enllaços externs

* web oficial (alemany)
* informació biogràfica (castellà)
* biografia, obres i pensaments (castellà)
* biografia (anglès)
* Otl Aicher, Museum of Modern Art (MOMA), New York City) Arxivat 2011-07-27 a Wayback Machine.
# Otmar de Sankt Gallen

Otmar de Sankt Gallen (Sankt Gallen?, ca. 689 - Werd, llac Constança, ca. 759) va ser un monjo benedictí, primer abat de l'abadia de Sant Gal. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Biografia

Otmar era d'origen germànic i va formar-se com a sacerdot a Chur, on probablement va ésser rector de l'església de Sant Forí. El comte Waltram de Turgòvia li va encarregar la restauració del monestir de columbanians que havia fundat Sant Gal en 612, i que estava en decadència. Otmar va reorganitzar-lo, va restablir-hi la disciplina, va reconstruir l'ermita on havia viscut Gal i va reformar la regla de vida. L'any 719 es convertí en el primer abat del monestir.
La reforma monàstica dels carolingis, vinculada a la unificació política dels territoris governats pels francs, hi arribà i en 747, per pressions de Pipí el Breu, Otmar va posar el monestir sota la Regla de Sant Benet, sota la que es mantingué fins al 1805, quan el monestir desaparegué. Com a compensació, el monestir obtingué més privilegis i terres. El monestir visqué una primera època daurada, tant en l'espiritual com en el material i cultural. Otmar començà l'apostolat fora del monestir, dedicant els monjos a l'assistència a malalts: s'hi construí un hospital per a malalts inguaribles i leprosos, l'edifici sanitari més antic de Suïssa. També va fundar l'escola monàstica, on el scriptorium va iniciar la biblioteca que encara avui es conserva.
L'activitat del monestir es guanyà els pobles del voltant; això, unit a la independència que mantenia, va fer que els comtes francs Warin i Ruthard n'estiguessin descontents i promogueren conflictes contra el monestir, per la possessió de terres i la jurisdicció del bisbat de Constança (Alemanya), que volia controlar l'abadia. El 759, els nobles i un monjo, Lampert, van dur a terme una conxorxa que portà a la reclusió d'Otmar. Falsament acusat d'adulteri, fou jutjat i condemnat a morir de gana. Fou després indultat i exiliat a l'illa Werd, al llac Constança, on morí el novembre del mateix any.
* Escultura a St. Gallen
* Retaule a la parròquia de Ludwigshafen
* Estàtua a l'altar de Kirchberg
* Catedral de St. Gallen, antiga abadia

## Veneració

Otmar és considerat, amb Gal, fundador de l'abadia de Sankt Gallen. La diòcesi de Sankt Gallen, també amb Gal, el considera copatró: patronus aeque principalis.
Fou sebollit a l'abadia de Sankt Gallen deu anys més tard: el seu cos hi fou portat en secret.

### Llegenda de la bóta de vi

La tradició diu que el cos del sant era incorrupte quan van portar-lo de Werd a Steinach, abans d'arribar a St. Gallen. Com que el temps era molt dolent, els homes que el portaven, remant, van haver de fer molt d'esforç i estaven assedegats. Portaven només una bóta de vi, però tots en bevien i no s'acabava. Per això, se sol representar Otmar amb una bóta de vi.

## Enllaços externs

* Informationen über den heiligen Othmar Arxivat 2012-06-04 a Wayback Machine.
* Eintrag
# Berdeniella thermalis

Berdeniella thermalis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa, als Alps.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2014-10-29 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Fauna Europaea Arxivat 2014-10-29 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Muséum National d'Histoire Naturelle, 2003-2012 (francès)
* ↑ PESI (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)