OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# L'Esplet

La zona humida de l'Esplet està formada per tres basses artificials, creades l'estiu de 2006 per la Fundació Emys entre el riu Esplet gros i el riu Esplet petit, amb l'objectiu de formar una zona humida especialment favorable per a la tortuga d'estany. Algunes de les basses s'han creat amb prou fondària perquè conservin l'aigua tot l'any (tret d'anys d'excepcional sequera) i s'han constituït també zones més somes i zones entollades que formin ambients humits temporals, per fomentar al màxim la biodiversitat.
A l'entorn de les tres basses s'ha realitzat una plantació d'arbres de ribera, amb freixes de fulla petita, oms, pollancres, etc. La vegetació aquàtica és encara incipient, degut a la recent creació de les basses i a les condicions expecionals de sequera de la primavera del 2008. És de preveure el creixement d'un cinyell perimetral de canyís i boga, a més de l'aparició d'altres espècies higròfiles (càrexs, joncs, etc.) en els herbassars perimetrals. L'entorn de la zona humida és ocupat per extenses plantacions d'arbres de creixement ràpid (pollancres, plàtans). Entre aquestes plantacions transcorren alguns recs i rieres que faciliten la colonització d'aquest espai amb diverses espècies d'amfibis i rèptils procedents de sectors relativament allunyats.
A més de la tortuga d'estany (Emys orbicularis), l'espai pot ser important com a zona de reclutament d'amfibis, com la salamandra (Salamandra salamandra), la granota pintada (Discoglossus pictus), la reineta (Hyla meridionalis), la granoteta de punts (Pelodytes punctatus), el gripau d'esperons (Pelobates cultripes), el gripau corredor (Epidalea calamita), etc.
No es detecten amenaces significatives per a aquest espai. La finca on es troben les basses és propietat de l'Ajuntament de Riudarenes. La titularitat pública i l'acord de custòdia existent amb la Fundació Emys per a la gestió de la finca fan preveure que la zona humida evolucionarà molt favorablement, si es mantenen les condicions actuals.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Esplet». Zones humides de Catalunya. Gencat. Arxivat de l'original el 18 de febrer 2015. [Consulta: 18 febrer 2015].
# Lapinjärvi

Lapinjärvi (Lappträsk en suec), és un municipi situat al sud de Finlàndia. Es tracta d'un municipi bilingüe, amb una majoria de palants del finès i una minoria del suec.
# Lawrenceville (Virgínia)

Lawrenceville és una població dels Estats Units a l'estat de Virgínia. Segons el cens del 2000 tenia 1.275 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lawrenceville tenia 1.275 habitants, 376 habitatges, i 209 famílies. La densitat de població era de 535,1 habitants per km².
Dels 376 habitatges en un 24,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 35,1% hi vivien parelles casades, en un 13,8% dones solteres, i en un 44,4% no eren unitats familiars. En el 39,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 21,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,16.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17,3% tenia menys de 18 anys, un 33,2% entre 18 i 24, un 17,5% entre 25 i 44, un 18,2% de 45 a 60 i un 13,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 25 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 73,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.594 $ i la renda mediana per família de 41.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.583 $ mentre que les dones 18.056 $. La renda per capita de la població era de 12.353 $. Entorn del 12,7% de les famílies i el 21,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lawrenceville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lawrenceville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 13 agost 2010].
# La Batllia d'Avall

La Batllia d'Avall és un veïnat de la comuna vallespirenca d'Arles, a la Catalunya del Nord.
És a la dreta del Tec, a llevant del Barri d'Avall de la vila d'Arles, barri que representa el nord del nucli urbà.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «8 - Arles». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Arles». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ La Batllia d'Avall en els ortofotomapes de l'IGN
# La Batllia (Sant Joan de les Abadesses)

La Batllia és una masia a mig camí de Sant Joan de les Abadesses i Sant Pau de Segúries (al Ripollès) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La masia de la Batllia ja ve citada en el capbreu de l'Abat de Vilalba que es conserva a l'arxiu del monestir de Sant Joan de les Abadesses i que data del segle xiv, concretament de l'any 1397, amb el nom de mas Condamina d'Auceja. Posteriorment el mas el trobem esmentat com a mas Coromina d'Auceja o les Coromines d'Auceja. No serà fins al segle xvii quan el trobem inscrit per primera vegada com a mas Batllia de la parròquia de Sant Joan i Pau. El nom de “Batllia” prové del fet que antigament aquesta masia era la batllia de la contrada, o sia casa on vivia el batlle.

## Arquitectura

És una masia formada per sis construccions notables quant a la seva planta i grandària. Una d'aquestes, de planta quadrada i teulat a dues vessants, és destinada a habitatge i consta de dues galeries o eixides decantades a migdia de quatre arcades cadascuna. Les altres obertures laterals són finestres mitjanes i l'accés a l'habitatge es troba al cantó de ponent de l'estructura.
Les altres construccions destinades a quadres, pallisses i magatzems, són totes de dues plantes i teulada a dues aigües. Estan enllaçades entre si i formen una era de batre en forma de pati. Una de les pallisses encara conserva unes obertures en forma d'arcades, concretament tres, i una balconada afegida posteriorment. Aquesta és l'antiga pallissa de la casa que encara conserva la seva funció primordial.

## Referències

* 1 2 3 «Masia la Batllia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Legorreta

Legorreta és un municipi de Guipúscoa, de la comarca del Tolosaldea.

## Persones cèlebres nascudes en aquesta localitat

* Mikel Lasa (1971): futbolista internacional.
* José Ramón Soroiz: actor de teatre, cinema i televisió.
* Maixabel Lasa (1951): directora de l'oficina d'atenció a les víctimes del terrorisme del govern basc. És vídua de Jáuregui.
* Juan María Jáuregui (1951-2000): militant del PSE-EE, va ser governador civil de Guipúscoa. Va morir assassinat per ETA.
* Patxi Ezkiaga (1943): escriptor en basc.
* Juan de Oriar: va ser secretari del rei Felip III d'Espanya.
# Leguernita

La leguernita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el nom de Francois Le Guern (1942-2011), un vulcanòleg molt actiu i un expert en gasos volcànics i sublimats.

## Característiques

La leguernita és un sulfat de fórmula química Bi$_{38}$O$_{42}$(SO₄)$_{15}$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del C.L. Garavelli Museum, al departament de Ciències de la Terra i Geoambientals de la Università degli Studi di Bari Aldo Moro, a Itàlia, amb el número de mostra: 18/nm-v28.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al cràter La Fossa, situada a l'illa de Vulcano, a les illes Eòlies, dins la província de Messina (Sicília, Itàlia), on es troba com a cristalls en forma d'agulla de fins a 0,4 mm de llarg i 0,01 mm de diàmetre que formen agregats fibrosos. Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Leguernite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 novembre 2021].
# Larrabetzu

Larrabetzu és un municipi de la província de Biscaia, País Basc, pertanyent a la comarca de Gran Bilbao.

## Concejos

* Alaio
* Astoreka
* Barrenetxe
* Basara
* Belarrinaga
* Bersonaga
* Elexaga
* Erkinko
* Galartza
* Gaztelu
* Goikola
* Goikoelexea
* Legina
* Loroño
* Sarrikolea
* Ugalde
* Zarandoa

## Personatges il·lustres

* Toti Martinez de Lezea (1949-), escriptor.
* Gotzon Barandiaran (1974-), escriptor.
* Mikel Artetxe (1976-), ciclista.
* Etxahun Lekue (1979-), bertsolari.

## Enllaços externs

* (basc) Web de l'Ajuntament de Larrabetzu
* (basc) Web de Larrabetzu
# Estació de Torelló

Mapa sinòptic línia R3 :
Torelló és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada a la població de Torelló a la comarca d'Osona. L'estació es troba a la línia Barcelona-Ripoll per on circulen trens de la línia R3 de Rodalies de Catalunya operat per Renfe Operadora.
Aquesta estació de l'antiga línia de Barcelona a Sant Joan de les Abadesses (actualment el tram Ripoll - Sant Joan és una via verda) va entrar en servei l'any 1879 quan es va obrir el tram entre Vic i Torelló.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 67.000 passatgers.
En el seu origen no disposava de marquesina. Per la seva instal·lació es van haver d'aixecar els dos mòduls laterals. L'actuació va tenir lloc vers 1928 coincidint amb la electrificació de la línia. Cal dir que les estacions de Torelló, Manlleu i Sant Quirze de Besora son idèntiques.

## Serveis ferroviaris

Rodalia de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| L'Hospitalet de Llobregat | Manlleu | | Borgonyà | Ripoll |
| L'Hospitalet de Llobregat | Manlleu | | Sant Quirze de Besora | Ribes de Freser Puigcerdà La Tor de Querol |

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R3». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 26 de març 2010. [Consulta: 22 juliol 2010].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].
* ↑ «estacio de torelló» (en catala). lluis garcia rifa.

## Vegeu també

* Llista d'estacions d'Adif a Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Vrémia

Vrémia (rus: Вре́мя, lit. El temps) és el principal noticiari del vespre a Rússia, que s'emet a Pervi Kanal (rus: Первый канал, Pervy kanal) i anteriorment al Programa 1 de la Televisió Central Soviètica (TsT SSSR, rus: Центральное телевидение СССР, ЦТ СССР). El programa s'emet des de l'1 de gener de 1968 (no hi va haver cap transmissió entre l'agost de 1991 i el desembre de 1994) i s'ha emès en color des de 1974.
En l'època soviètica de Vrémia, el programa tenia un biaix a favor del govern i típicament no s'informaven notícies que potencialment podien provocar un sentiment contrari al govern. El programa feia reportatges que promovien el socialisme i representaven l'Occident de forma negativa. La redacció estava lligada al Politburó. Aquesta situació va canviar després de la glàsnost, quan es va introduir un director de notícies a més de la font de les notícies provinents de fonts oficials. Això va fer que la TsT SSSR informés acuradament el col·lapse dels països satèl·lit comunistes de la Unió Soviètica a Europa de l'Est el 1989. Això també va fer que Vrémia es mostrés crítica i no censurada, desencadenant les protestes que va accelerar el final de la Unió Soviètica.
Vrémia es realitza en tres edicions diàries, transmeses a Moscou a les 13:00, 17:00 i 21:00 hores local (= UTC+3), les últimes de les quals han estat la principal edició del programa des dels seus inicis l'any 1968. A causa de la gran mida del país (que inclou fins a onze zones horàries), les edicions deVrémia també es televisen (o bé en directe o bé en diferit) a l'hora de Moscou més dues, quatre, sis i vuit hores, segons la localitat.

## Referències

* ↑ Soviet television: a new asset for Kremlin watchers Arxivat 2018-10-06 a Wayback Machine. p. 48; 7days.ru Entrevista amb Ekatherina Andreeva
# Casto Moliner Roig

Casto Moliner Roig (Benassal, 3 d'abril de 1908 - Barcelona, 13 de desembre de 1957), també escrit com Casto Moliné, fou un futbolista valencià de les dècades de 1920 i 1930.

## Trajectòria

Jugava a la posició de defensa esquerre. S'inicià en la pràctica del futbol als equips infantils de la UE Sants, passant posteriorment al primer equip. L'any 1928 marxà al València CF, però els drets federatius els tenia l'Espanyol, club pel que havia fitxat als 19 anys. Aquest fet provocà les impugnacions del Llevant FC i el Gimnàstic FC al campionat valencià, fet que s'arranjà amb el consentiment final de l'Espanyol. Acabada la temporada el RCD Espanyol se l'emportà de gira i ja no el tornà al València. Jugà tres temporades a l'Espanyol, de les quals fou titular a la defensa les dues darreres, disputant en total 36 partits de lliga a primera divisió. També disputà diversos partits amb la selecció de futbol de Catalunya els anys 1930 i 1931.
Posteriorment fou entrenador. Dirigí el Terrassa FC, on no finalitzà la temporada, essent substituït pel seu segon, Juan Bejarano. La temporada 1949-50 entrenà el Cadis CF a la Tercera Divisió, dirigint un total de 34 partits. Acabada la temporada retornà a Catalunya on entrenà el CF Torrassenc la temporada 1952-53. Va morir jove, a l'edat de 49 anys el 1957.

## Referències

* ↑ «Casto Moliner Roig». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 17 gener 2016].
* 1 2 3 «Obituario». Mundo Deportivo, 14-12-1957. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «1928/1929 - Nace el Campeonato de Liga». ciberche.net. Arxivat de l'original el 2014-10-25. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «Perfil a ciberche». ciberche.net. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «Perfil a BDFutbol». BDFutbol. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «DATOS EN CÁDIZ C.F.». cadistas1910. Arxivat de l'original el 2014-10-25. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ «Lo que nos dicen los del Torrasense». Mundo Deportivo, 18-10-1952. [Consulta: 1r octubre 2014].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Enna (aranya)

* Aquest article tracta sobre un gènere d'aranyes, Etna. Vegeu-ne altres significats a «Etna».
Enna és un gènere d'aranyes araneomorfes de la família dels traquèlids (Trachelidae). Fou descrit per primera vegada per Octavius Pickard-Cambridge l'any 1897.
Les espècies d'aquest gènere es troben a Amèrica del Sud i Amèrica Central.

## Taxonomia

Segons el World Spider Catalog amb data de 20 de gener de 2019 hi ha les següents espècies reconegudes:
* Enna baeza Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna bartica Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna bonaldoi Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna caliensis Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna caparao Silva & Lise, 2009
* Enna caricoi Silva & Lise, 2011
* Enna carinata Silva & Lise, 2011
* Enna chickeringi Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna colonche Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna eberhardi Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna echarate Silva & Lise, 2009
* Enna estebanensis (Simon, 1898)
* Enna frijoles Silva & Lise, 2011
* Enna hara Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna huanuco Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna igarape Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna jullieni (Simon, 1898)
* Enna junin (Carico & Silva, 2010)
* Enna kuyuwiniensis Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna maya Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna meridionalis Silva & Lise, 2009
* Enna minor Petrunkevitch, 1925
* Enna moyobamba Silva, Víquez & Lise, 2012
* Enna nesiotes Chamberlin, 1925
* Enna osaensis Silva, Víquez & Lise, 2012
* Enna paraensis Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna pecki Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna redundans (Platnick, 1993)
* Enna rioja Silva, 2013
* Enna riotopo Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna rothi Silva, Lise & Carico, 2008
* Enna segredo Silva & Lise, 2009
* Enna silvae Silva & Lise, 2011
* Enna triste Silva & Lise, 2011
* Enna trivittata Silva & Lise, 2009
* Enna velox O. Pickard-Cambridge, 1897
* Enna venezuelana Silva & Lise, 2011
* Enna xingu Carico & Silva, 2010
* Enna zurqui Silva & Lise, 2011

## Referències

* 1 2 Pickard-Cambridge, O. (1897c). Arachnida. Araneida. In: Biologia Centrali-Americana, Zoology. London 1, 225-232.
* 1 2 3 (anglès) World Spider Catalog: Enna O. Pickard-Cambridge, 1897 en la família Trachelidae +base de dades. Accés el 19 de gener de 2019.
# Enna (desambiguació)

«Enna» té aquests significats:
* Enna, una ciutat de Sicília.
* August Enna (1859 – 1939), un compositor d'òperes danès.
* Enna (aranya), un gènere d'aranyes de la família dels traquèlids (Trachelidae)
# Elobey Grande

Elobey Grande és una illa de forma triangular que pertany a Guinea Equatorial, es troba a la desembocadura del Riu Mitémélé. Avui dia està poc poblada. Està separada de l'illa d'Elobey Chico (una illa encara més petita que actualment està deshabitada) per un canal d'un quilòmetre i mig. Es troba a 6 quilòmetres de la costa continental.
La superfície és de dos km² i la població al cens de 1900 era de 109 persones, totes elles indígenes d'ètnia benga o ndowe. A l'illa es comptaven aleshores nou pobles, entre els quals Bokaikakamboa, Edumuguenga, Boaka, Gaale i Bendauga; el 1960 als mapes només apareixen 6 poblets, amb cap nom coincident: Mboeloni a la punta nord, boboba a la costa est; Bidue, prop de la punta sud-est, Utande al nord-oest i Bondey i Coes al sud; en aquest mapa Elobey Chico apareix deshabitada.
Al mig de l'illa hi ha el turó d'Edumuguenga de 80 metres del qual baixa el rierol Utande. A la vora de l'illa hi ha alguns illots. Els nadius es dedicaven a la pesca i criaven alguns animals. La temperatura mitjana és de 35 graus (entre 22 i 35). El terra és arenós i poc útil pel cultiu fora d'algunes hortalisses, però hi aigua potable mercès a pous. Els arbres són cocoters i arbres del cautxú que dona molts bons resultats perquè aguanta l'estació seca. Els ramats de llana prosperen fàcilment.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopedia del Mundo, Durvan S.A., Bilbao 1966, article España, mapes
* ↑ Enciclopèdia Espasa, vol. 19, article Elobey
# Elnec

ELNEC és una empresa eslovaca fabricadora de programació de dispositius de sistemes de circuits programables integrats.

## Història

Des de la seva fundació el 1991, la companyia s'ha orientat cap al desenvolupament i la fabricació d'eines per a desenvolupadors com els programadors de dispositius, emuladors, simuladors i analitzadors lògics.
L'activitat principal de l'empresa en l'actualitat és només el desenvolupament i fabricació d'equips que transfereixen dades en diversos dispositius semiconductors no volàtils. Aquests dispositius es poden classificar en tres categories: microcontrolador, memòria flaix, dispositius lògics programables. La majoria dels programadors de dispositius ELNEC es poden ser com universals, a causa de l'acord de molts dispositius programables de diferents companyies de semiconductors com Microchip, STMicroelectronics, la microelectrònica EM, etc., els seus productes també es venen sota noms com ODM, B & K Precisió, Dataman o de Minato.

## Referències

* ↑ «Device programmers manufacturers». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 14 desembre 2016].
* ↑ About Elnec
* ↑ «Elektor BeeProg+ review». Arxivat de l'original el 2016-08-05. [Consulta: 14 desembre 2016].
* ↑ «Circuit Cellar SmartProg2 review». Arxivat de l'original el 2011-06-10. [Consulta: 14 desembre 2016].
* ↑ «Dataman's partners». Arxivat de l'original el 2011-07-08. [Consulta: 14 desembre 2016].
# Enric Cubas i Oliver

Enric Cubas i Oliver (Barcelona, 16 de juliol de 1886 - Barcelona, 10 d'abril de 1966) va ser un polígraf i escriptor català.

## Trajectòria

Enric Cubas va néixer al Passatge de la Pau de Barcelona, fill de Jerònim Cubas i Ramírez, natural de Barcelona, i de Joaquima Oliver i Rodríguez, de Sarrià.
Llicenciat en Filosofia i Lletres, va destacar per les seves activitats catalanistes i exercí com a professor d'història de Catalunya al CADCI. Durant el període Guerra Civil Espanyola, entre els anys 1936 i 1939, va formar part de l'equip del Servei de Patrimoni de la Generalitat de Catalunya, liderat per Agustí Duran i Sanpere, i col·laborà amb el Servei de Protecció dels Arxius Documentals, i després del 1939, a “Barcelona Divulgación Histórica” i al Museu Marítim de Barcelona. L'any 1940 la Comissió Gestora del Museu Marítim de Barcelona el va nomenar cap dels seus arxius. El 1945 va assolir el càrrec de conservador de l'entitat i l'abril de 1949 el de director, una funció que va desenvolupar fins a la seva jubilació definitiva l'any 1958.

## Publicacions

Entre les seves publicacions es troben articles en diverses revistes, uns Estudis de codificació catalana en 1809 (1911), el llibre de poemes Llibre nou (1918) i Epistolari d'Àngel Guimerà (1930).

## Fons Enric Cubas

A la Biblioteca de Catalunya es conserva part de la seva documentació personal i professional, tal com dietaris de l'activitat del Servei de Protecció d'arxius i documentació del Museu Marítim, correspondència rebuda i obra literària vinculada als Jocs florals de Vilapiscina (poesia, novel·la i teatre). Conté també documentació de l'Apostolat de Mar. El Museu Marítim de Barcelona també conté nombroses notes i còpies manuscrites de documents que va recollir d'altres institucions. La cronologia dels documents se situa en els anys en què exercí les tasques professionals al Museu Marítim.

## Referències

* 1 2 3 «Enric Cubas i Oliver». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1886, número de registre 3628.
* ↑ Graña i Zapata, Isabel. L'acció pancatalanista i la llengua: Nostra Parla, 1916-1924. L'Abadia de Montserrat, 1995, p. 39. ISBN 978-84-7826-604-3 [Consulta: 2 desembre 2019].
* ↑ «Fons Enric Cubas i Oliver, 1900-1960». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya [Consulta: 2 desembre 2019].
* ↑ «Cubas, Enric (Barcelona, 1866-1950)». Biblioteca de Catalunya. [Consulta: 2 desembre 2019].
* ↑ «Fons de l'Arxiu General de l'MMB: Fons personals: Enric Cubas i Oliver, 1940–1956». Biblioteca de Catalunya. Arxivat de l'original el 21 de maig 2019. [Consulta: 2 desembre 2019].

## Enllaços externs

* El fons personal d'Enric Cubas es conserva a la Biblioteca de Catalunya
# Els casos del Departament Q. L'efecte Marcus

Els casos del Departament Q. L'efecte Marcus (títol original, Marco effekten) és una pel·lícula thriller germanodanesa dirigida per Martin Zandvliet i estrenada el 2021. És la cinquena pel·lícula basada en les vuit novel·les policíaques de Jussi Adler-Olsen. El rodatge va tenir lloc a Praga. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

En Marcus, un home sensesostre, és detingut per la policia. Té en el seu poder el passaport d'un funcionari, ara desaparegut, que havia estat acusat de pedofília, però que finalment l'havien deixat en llibertat. L'inspector Mørck no aconsegueix que parli en Marcus, que roman en silenci i sembla traumatitzat. Aleshores, el sensesostre fuig.

## Repartiment

* Ulrich Thomsen: Carl Mørck
* Zaki Youssef: Assad
* Sofie Torp: Rose
* Anders Matthesen: Teis Snap
* Luboš Oláh: Marco
* Henrik Noël Olesen: Marcus Jacobsen
* Thomas W. Gabrielsson: Hardy
* Lisa Carlehed: Mona
* Caspar Phillipson: Rene Eriksen
* Louise Gammelgaard: Jeanne
* Mads Reuther: Gordon

## Referències

* ↑ «Afdeling Q er tilbage! Se den første teaser-trailer til Marco Effekten» (en danès). kino.dk. [Consulta: 21 març 2021].
* ↑ «Els casos del Departament Q: L'Efecte Marcus». Goita què fan, ara!. [Consulta: 4 març 2023].