OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Plecoglossus altivelis

Plecoglossus altivelis, ayu (アユ, 鮎, 年魚, 香魚), és una espècie migradora de peix i l'única espècie dins el gènere Plecoglossus. És una espècie nativa de l'ecozona Paleàrtica. es presenta en rius, llacs i zones costaneres de Hokkaidō occidental al Japó sud de Corea, Xina, Taiwan, i Hong Kong.
La seva carn és molt dolça, per això en anglès rep el nom de "sweetfish"

## Subespècies

Hi ha tres subespècies però no sempre estan acceptades:
* P. a. altivelis (Temminck i Schlegel, 1846) (ayu, sweetfish)
* P. a. chinensis Y. F. Wu i X. J. Shan, 2005
* P. a. ryukyuensis M. Nishida, 1988 (Ryukyu ayu-fish)

## Ecologia i usos

És un peix omnívor que s'alimenta d'algues, crustacis, insectes, esponges i cucs. Són molt territorials. Les seves larves, després d'eclosionar, immediatament davallen cap al mar. Els adults ascendeixen als rius.
És un peix molt preuat gastronòmicament a Àsia oriental, la seva carn té aroma de meló i cogombre.
Al Japó també es pesca usant el mètode tradicional utilitzant ocells cormorans (鵜飼 ukai). (Phalacrocorax capillatus) ensinistrats.
També es cultiven en aqüicultura.
* Ayu no shio yaki (Ayu a la graella i salat)
* Ayu graellat amb sal al Japó

## Referències

* ↑ «Rock Fishing in Tokushima, Japan». USA Today.
* ↑ «Queen of Freshwater Streams». Kikkoman. Arxivat de l'original el 2014-04-25. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ "Plecoglossus altivelis". FishBase. Ed. Rainer Froese i Daniel Pauly. February del 2012. N.p.: FishBase, 2012.
* ↑ Gadsby (2004)
* ↑ Waldman, John. 100 Weird Ways to Catch Fish. 1a ed.. Mechanicsburg, PA: Stackpole Books, 2005, p. 6–7. ISBN 0811731790.
* ↑ «Cormorant Fishing "UKAI"», 01-05-2001. Arxivat de l'original el 2014-01-19. [Consulta: 15 març 2014].
* Gadsby, Patricia (2004): The Chemistry of Fish. Discover Magazine November 2004: 50-57. HTML fulltext
* Takeshima, Hirohiko; Iguchi, Kei-ichiro & Nishida, Mutsumi (2005): Unexpected Ceiling of Genetic Differentiation in the Control Region of the Mitochondrial DNA between Different Subspecies of the Ayu Plecoglossus altivelis. Zool. Sci. 22(4): 401–410. doi:10.2108/zsj.22.401 (HTML abstract)
* World Conservation Monitoring Centre (WCMC) (1996). Plecoglossus altivelis ssp. ryukyuensis. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 31 gener 2008 (en anglès).
# Esse-Khaia

Esse-Khaia (rus: Эсэ-Хайя o Эсе-Хая) o Egue-Khaia (Эге-Хая) és un possiólok de la República de Sakhà, a Rússia. Es troba a 20 km de Batagai.
# Teixidor pardalenc de coroneta castanya

El teixidor pardalenc de coroneta castanya (Plocepasser superciliosus) és un ocell de la família dels ploceids (Ploceidae).

## Hàbitat i distribució

Viu a les sabanes de l'Àfrica subsahariana, al nord de l'equador, des del Senegal i Gàmbia, cap a l'est fins a Etiòpia, Eritrea i nord d'Uganda.

## Referències

* ↑ «Teixidor pardalenc de coroneta castanya». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
# Ilse Heylen

Ilse Heylen (Wilrijk, 21 de març de 1977) és una esportista belga que va competir en judo.
Va participar en tres Jocs Olímpics, entre els anys 2004 i 2012, obtenint una medalla de bronze a Atenes 2004, en la categoria de –52 kg. Va guanyar sis medalles al Campionat Europeu de Judo entre els anys 2004 i 2010.

## Palmarès internacional

Jocs Olímpics :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2004 | Atenes ( Grècia) | 3 | –52 kg |
| Campionat Europeu ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2004 | Bucarest ( Romania) | 2 | –52 kg |
| 2005 | Rotterdam ( Països Baixos) | 1 | –52 kg |
| 2006 | Tampere ( Finlàndia) | 3 | –52 kg |
| 2007 | Belgrad ( Sèrbia) | 3 | –52 kg |
| 2009 | Tbilisi ( Geòrgia) | 3 | –52 kg |
| 2010 | Viena ( Àustria) | 3 | –52 kg |

## Referències

* ↑ «Ilse Heylen» Arxivat 2014-10-22 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Ilse Heylen» en Judoinside.com (anglès)
# Stolperita

La stolperita és un mineral de la classe dels natius.

## Característiques

La stolperita és un element químic de fórmula química AlCu. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016. Cristal·litza en el sistema isomètric. És el dimorf de la cupalita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz la stolperita pertany a «01.AA - Metalls i aliatges intermetàl·lics de la família coure-cupalita» juntament amb els següents minerals: alumini, coure, or, plom, níquel, plata, steinhardtita, auricuprur, cuproaurur, tetraauricuprur, anyuiïta, khatyrkita, novodneprita, cupalita, hunchunita, hollisterita, icosaedrita, kryachkoïta i proxidecagonita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al meteorit Khatyrka, trobat a Koriàkia (Districte Federal de l'Extrem Orient, Rússia). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral. Ha estat trobada com inclusions en khatyrkita, icosahedrita i hollisterita; també envoltada de forsterita, espinel·la, i vidre. Forma cristalls de 0.5 a 3 micres de mida.

## Referències

* ↑ «Stolperite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 octubre 2016].
# Sant Miquel de Castelló

Sant Miquel de Castelló és una ermita al terme municipal de la Vall d'en Bas, a la comarca de la Garrotxa, justament al damunt del poble dels Hostalets d'en Bas. S'enlaira sobre un contrafort del Serrat de Sant Miquel dintre de la serra dels Llancers, als últims contraforts del nord-est del massís del Collsacabra. La panoràmica que s'ofereix des del mirador de l'ermita abasta tota la Vall d'en Bas, Olot i el Pirineu. A una hora de camí a peu cap al sud-est hi ha el poble de Falgars, el més alt del municipi.

## Història

Aquesta esglesiola havia estat la capella del castell dels vescomtes de Bas però, malgrat que la fortalesa apareix esmentada documentalment d'ençà el segle xi, no es disposa encara de cap notícia que refereixi el passat històric de la seva església; de fet, una única menció ens la proporcionen els nomenclàtors diocesans de la darreria del segle xiv on figura la «Capella Sancti Michaelis de Castilione in parrochia sancti Stephani de Occulo»
Des del 1974 l'edifici està habilitat com a refugi de muntanya amb capacitat per a 20 persones, depenent del Grup Excursionista i Esportiu Gironí (GEIEG).

## Arquitectura

L'edifici consta d'una sola nau coberta amb una volta de canó capçada sense absis diferenciat i el seu estat actual correspon a la restauració que s'hi efectuà l'any 1947.
L'accés s'hi efectua per la façana sud-oest que comunica amb el recinte de l'antic castell i, l'únic element que n'identifica el caràcter d'església és el campanar d'espadanya d'un sol ull, que destaca per sobre de les cobertes. L'aparell és de petits carreus, molt poc desbastats, units amb morter de calç en filades que tendeixen a la uniformitat i que indiquen les formes rústegues de l'arquitectura del segle xii.

## Referències

* ↑ «Sant Miquel de Castelló». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Catalunya Romànica. vol. IV La Garrotxa. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1987, p. 411. ISBN 84-7739-156-4.
# Piròmetre de radiació monocromàtic

Un piròmetre de radiació monocromàtic és un dispositiu utilitzat per mesurar la temperatura d'un objecte o d'un punt específic a través de la detecció de la radiació electromagnètica que emet l'objecte. Aquest tipus de piròmetre utilitza un sensor de radiació monocromàtic, és a dir, un sensor que només és sensible a una determinada longitud d'ona o freqüència de la radiació electromagnètica. Això permet al piròmetre mesurar la temperatura amb una alta precisió i una baixa incertesa, ja que la radiació electromagnètica que emet un objecte depèn de la seva temperatura de manera molt precisa.
Aquests piròmetres treballen en la banda de les ones visibles, i són particularment útils en la mesura de la temperatura de cossos metàl·lics, ja que és en aquestes longituds d'ona quan té una major emissivitat.
Dins d'aquest tipus de piròmetres mereixen una especial menció els que utilitzen com a detector el propi ull humà. Van ser els primers aparells de pirometria que es van utilitzar i encara estan vigents en algunes aplicacions.
Es basen en el fet de comparar visualment la lluminositat de l'objecte radiant amb el filament d'una làmpada incandescent. Per això se superposen, gràcies a un enginy òptic, i es varia el corrent elèctric de la làmpada fins que deixa de ser apreciable a la vista. La variació del corrent ens pot donar un valor de la temperatura si s'ha calibrat la lluminositat de la làmpada prèviament.

## Avantatges

* Sistema precís
* Sensible
* Calibratge ràpid
* Bons resultats entre 700 °C i 3500 °C
* Treballa solament amb una franja estreta de l'espectre visible

## Desavantatges

* Per mesurar efectivament la temperatura d'un objecte, aquest ha d'estar com a mínim a 700 °C.
* No és possible obtenir un mesurament continu, amb valors variables en el temps.

## Referències

* 1 2 «¿Qué es un pirómetro óptico y para qué se utiliza?» (en castellà). [Consulta: 5 juny 2020].
# Enoch Beery Seitz

Enoch Beery Seitz (Rush Creek Township, 24 d'agost de 1846 - 8 d'octubre de 1883) fou un matemàtic estatunidenc.

## Vida i Obra

Seitz, tercer fill del segon matrimoni del seu pare, va passar la seva infància a la granja paterna, rebent una educació molt bàsica. El 1870 va rebre algun curs de matemàtiques a la Ohio Weleyan University, sense arribar a graduar-se. El 1872 va ser nomenat professor de institut de secundària de Greenville (Ohio) on va romandre fins que el 1879 va ser nomenat catedràtic de matemàtiques de la Missouri State Normal School (actualment Universitat Truman State), càrrec que només va tenir durant quatre anys, ja que va morir el 1883 d'una febre tifoide.
Malgrat l'extremadament elogiosa biografia publicada al The American Mathematical Monthly (que arribar a comparar-lo amb Demòstenes, Shakespeare i Napoleó en els seus camps), les úniques aportacions de Seitz a les matemàtiques van ser en el camp de les freqüències i les probabilitats a través de la solució de problemes.

## Referències

* ↑ Finkel, 1894, p. 3.
* ↑ Sørensen, 2016, p. 102.

## Bibliografia

* Finkel, B.F. «Biography: E. B. Seitz» (en anglès). The American Mathematical Monthly, Vol. 1, Num. 1, 1894, pàg. 3-6. ISSN: 0002-9890.
* Sørensen, Henrik Kragh. «Appropiating Role Models for the Mathematical Profession: Biographies in The American Mathematical Monthly around 1900». A: Volker R. Remmert, Martina R. Schneider, Henrik Kragh Sørensen (eds.). Historiography of Mathematics in the 19th and 20th Centuries (en anglès). Springer, 2016. ISBN 978-3-319-39647-7.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Enoch Beery Seitz» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# The Address Downtown Dubai

The Address Downtown Dubai (àrab: العنوان وسط المدينة دبي, al-ʿUnwān Wasaṭ al-Madīna Dubayy), antigament conegut com a The Address Downtown Burj Dubai, és un gratacel amb funcions d'habitatge i hotel, amb 63 pisos (302,2 m), a la zona Burj Dubai Development Area de Dubai, als Emirats Àrabs Units.

## Incendi de 2015

Al voltant de les 21:30 del 31 de desembre de 2015, un foc va començar al vintè pis de l'edifici. El fort vent causà que s'estengués ràpidament per tot l'edifici, que fou evacuat al voltant de les 21:45. El centre comercial Dubai Mall, situat a prop, també fou evacuat per precaució. Un representant de la seguretat civil de Dubai digué que quatre equips de bombers havien intentat controlar el foc. Catorze persones foren lleument ferides.

## Vegeu també

* Llista de gratacels de Dubai
* Burj Khalifa

## Referències

* ↑ «Fire breaks out at The Address hotel, Downtown Dubai.». Gulf News, 31-12-2015 [Consulta: 31 desembre 2015]. Arxivat 25 de desembre 2018 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-12-25. [Consulta: 19 febrer 2022].
* ↑ «Live: Huge skyscraper fire in Dubai». The Telegraph, 31-12-2015 [Consulta: 31 desembre 2015].
* ↑ DXBMediaOffice (December 31, 2015).
# José Eloy Jiménez Moreno

José Eloy Jiménez Moreno (Hellín, 14 de juny de 1971), conegut al món de l'esport com a Eloy Jiménez o simplement Eloy, és un exfutbolista i entrenador manxec. A la seva època de jugador ocupava la posició de davanter.

## Trajectòria

Va iniciar la seua carrera a l'Hellín Deportivo. La temporada 91/92, amb l'equip a Preferent, marca 43 gols, una xifra que fa que equips de superior categoria es fixen en ell, i fitxa pel Yeclano CF, de Segona B. A l'any següent recala a l'Hospitalet, per aquella època filial de l'Espanyol, i la temporada 94/95, al Llevant UE, amb qui queda primer de la categoria de bronze. A eixa 94/95, els granotes són dirigits per Juande Ramos, i el manxec marca 14 gols. Malgrat fer una excel·lent campanya a la lliga regular, van perdre l'ascens en la darrera jornada de l'eliminatòria de promoció. La temporada següent, Eloy recala a la UD Las Palmas, també de Segona B. Amb els canaris es proclama per segon any consecutiu campió de grup, però aquest any sí que assoleixen l'ascens, amb una aportació decisiva de 25 gols.
El davanter no continua a les Canàries, i recala a l'Elx CF, amb qui torna a pujar a Segona Divisió. La temporada 97/98, debuta a la categoria d'argent amb els il·licitans. Va ser probablement la seva millor temporada com a futbolista: va disputar tots els minuts a la lliga i acabà tercer màxim golejador, amb 20 gols. L'estiu de 1998 retorna a Las Palmas, amb qui aconsegueix un nou ascens, ara a primera divisió, l'any 2000.
La temporada 00/01 es produeix la seua aparició a la màxima categoria amb la UD Las Palmas. A diferència de Segona, no és titular i tan sols marca dos gols. La temporada 01/02, la seua presència és anecdòtica i a mitja campanya marxa al Córdoba CF. Jugant a Segona, i tot hi gaudir de minuts, tan sols marca 3 gols en any i mig.
A la 03/04 retorna a la Segona B, a les files del CE Castelló. El seu rendiment va ser desigual a les dues campanyes que va romandre. A la primera fou titular i màxim golejador, amb la pobre xifra de 9 dianes. Eloy va disputar la seva quarta promoció d'ascens i va caure per segona vegada. La temporada següent, va perdre importància a l'equip, però aconseguí un nou ascens de categoria.
Després d'això, anuncia la seua intenció de retirar-se, però encara es manté un any més en actiu, a l'Hellín Deportivo, el seu primer equip, novament a Preferent.

### Entrenador

El primer any a l'Hellín efectua la doble tasca de jugador i entrenador, aconseguint l'ascens a Tercera divisió. Després de tres temporades més al club del seu poble natal, on sempre va mantindre la categoria, el 2009 es fa càrrec de la UB Conquense, de Segona B.

### Altres mèrits

* 1 ascens a Primera divisió: 1999/00 amb la UD Las Palmas.
* 3 ascensos a Segona divisió: 1995/96 amb la UD Las Palmas, 1996/97 amb l'Elx CF i 2004/05 amb el CE Castelló.
* 1 Trofeu Basilio (màxim golejador del CE Castelló): temporada 2003/04.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Ipsolòfids

Els ipsolòfids (Ypsolophidae) són una família de lepidòpters glossats de la superfamília dels iponomeutoïdeus (Yponomeutoidea). Inclou 163 espècies d'arnes.

## Sistemàtica

La família Ypsolophidae inclou dues subfamílies i tres gèneres:

### Subfamília Ypsolophinae

* Phrealcia Chrétien, 1900
* Ypsolopha Latreille, 1796

### Subfamília Ochsenheimeriinae

* Ochsenheimeria Hübner, 1825

## Referències

* ↑ van Nieukerken et al. «Order Lepidoptera Linnaeus, 1758. In: Zhang, Z.-Q. (Ed.) Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness». Zootaxa, 2011, pàg. 212–221.
* ↑ «BioLib - Ypsolophidae» (en anglès). [Consulta: 24 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Ypsolopha A funet. Recuperat en Oct 13 2007.
* Plutellidae Col·lecció del Museu Zoològic siberià Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* Ypsolophidae A Arnes japoneses
# Sòlid de xarxa covalent

Un sòlid de xarxa o sòlid de xarxa covalent és un compost químic (o element) en què els àtoms estan units per enllaços covalents en una xarxa contínua que s'estén per tot el material. En un sòlid de xarxa no hi ha molècules individuals, i tot el cristall pot ser considerat com una macromolècula. Les fórmules per a sòlids de xarxa, igual que les dels compostos iònics, són relacions simples dels àtoms components representats per una unitat de fórmula.
Els exemples de sòlids de xarxa inclouen: el diamant amb una xarxa contínua d'àtoms de carboni i diòxid de silici o quars amb una xarxa tridimensional contínua d'unitats de SiO₂ i el grafit i el grup de mica de minerals silicats estructuralment consisteixen en fulls de làmines bidimensionals contínues amb enllaços covalents dins de la capa, amb altres tipus d'unions que mantenen les capes juntes.

## Propietats

* Duresa: molt dura, a causa dels forts enllaços covalents al llarg de la xarxa (la deformació pot ser més fàcil, però, en direccions que no requereixen el trencament de qualsevol dels enllaços covalents, com en la flexió o lliscament de les fulles de grafit o mica).
* Punt de fusió: alta, ja que la fusió representa la ruptura dels enllaços covalents (en comptes de superar les forces intermoleculars febles).
* En fase sòlida la conductivitat elèctrica: variable, en funció de la naturalesa de la unió: en sòlids de xarxa en què tots els electrons s'utilitzen per a enllaços sigma (per exemple, diamant, quars) són mals conductors, ja que no hi ha electrons deslocalitzats. No obstant això, els sòlids de xarxa amb enllaços phi deslocalitzats (per exemple, grafit) o dopants poden exhibir una conductivitat similar al metall.
* En fase líquida la conductivitat elèctrica: Baixa, com a macromolècula composta d'àtoms neutres, significa que la fusió no allibera nous portadors de càrrega (com ho faria amb un compost iònic).
* Solubilitat: generalment insoluble en qualsevol dissolvent a causa de la dificultat de dissoldre una molècula tan gran.

## Exemples

* Nitrur de bor (BN)
* Diamant (carboni)
* Grafit (carboni)
* Quars (SiO₂)
* Carbur de silici (SiC)

## Referències

* 1 2 Zumdahl, Steven S.; Zumdahl, Susan A. Chemistry. 5a. Houghton Mifflin, 2000, p. 470-6. ISBN 0-618-03591-5.
* ↑ Brown, Theodore L.; LeMay, H. Eugene, Jr.; Bursten, Bruce E.; Murphy, Catherine J. Chemistry: The Central Science. 11è. Upper Saddle River, NJ: Prentice Hall, 2009, p. 466-7. ISBN 978-0-13-600617-6.
# Safareig públic la Portalera

El Safareig públic la Portalera és una obra de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta baixa. Presenta les típiques característiques arquitectòniques i tipològiques de safareig. L'estructura és de murs de càrrega, pilars de formigó i forjat unidireccional de bigues i biguetes de ferro. La coberta està formada per la mateixa estructura, possiblement amb un acabat impermeable. És de dues vessants amb un pendent molt suau. El safareig públic està voltat per una tanca formada per un mur força deteriorat de materials diversos (tàpia, maçoneria, maó).
En el recinte tancat s'accedeix, per una porta, emmarcada per unes pilastres que aguanten un frontó semicircular. El mur, degut a la inclusió de la porta, guanya alçada i emmarca la porta i el frontó amb una altra espècie de frontó que ajuda a emfatitzar l'entrada. Dins d'aquest hi ha un esgrafiat d'un escut de Caldes i les paraules "Lavadero Público". Cal destacar principalment el gran safareig de pedra.

## Història

Se'n diu La Portalera a l'antiga porta situada a partir dels carrers de la Sinagoga i d'Hostalrich. Oberta potser per a deixar pas el Rec Comú vers les Hortes de Baix (a partir del 1454 fins al segle XIX). Degut a la proximitat del safareig a l'antiga porta, adoptà el seu nom.
El safareig se situa en el carrer de la Muralla, aquest nom li és donat per l'Ajuntament de la vila, perquè era el carrer que estava emplaçat on hi havia l'antiga muralla de la ciutat, el safareig per tant se situava al costat de la muralla.
La imatge de l'entorn ha estat molt malmesa al llarg dels temps, trobant-se actualment una arquitectura molt heterogènia, tant de cases noves com velles, d'una qualitat i unes condicions inadequades, amb unes alçades i uns materials d'acabat molt desigual.

## Referències

* ↑ «Safareig de la Portalera de Caldes de Montbui».
* 1 2 3 4 5 6 «Safareig públic la Portalera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Piròmetre de Wedgwood

El piròmetre de Wedgwood és un instrument de mesura per calibrar la calor d'un producte del forn, o qualsevol altre mitjà de producció de calor significativa. Va ser inventat per l'empresari Josiah Wedgwood, avi matern de Charles Darwin i avi patern de la seva esposa Emma Wedgwood.
L'objectiu de Wedgwood era d'avaluar la calor produïda als forns refractaris de la seva empresa de porcellana i de Faiança. Per a això, es posa sobre la placa de llautó el piròmetre, graduat de 0 a 240, un cilindre d'argila dessecat, a continuació es posa el cilindre en un cresol refractari que s'instal·la al forn per avaluar. El grau de retracció del cilindre dona la temperatura del forn.
La correspondència amb altres escales comunes seria de 72,2225 °C, 130 °F o 57,778 °Ré per un grau de l'escala de Wedgwood.

## Referències

* ↑ Piròmetre de Wedgwood
# Eumel (filòsof)

Eumel (en llatí Eumelus, en grec antic Εὔμηλος) fou un filòsof peripatètic grec.
Va escriure l'obra titulada περί τῆς ἀρχαίας κωμῳδίας ("perí tes archaías komodías" Sobre les comèdies antigues). Podria ser el mateix personatge que menciona amb aquest mateix nom Diògenes Laerci, quan relata una història sobre la mort del filòsof Aristòtil.

## Referències

* ↑ 2.Eumelus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 88
# Trenč

Trenč és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1327.
# Isakas Anolikas

Isakas Anolikas (Šiauliai 1903- Fort novè (Kaunas) 1943) va ser un ciclista lituà d'origen jueu lituà. Anolikas formava part del Macabi Sport Club, fundat el 1920.
Va representar a Lituània en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1924 a París i en el Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 a Amsterdam. Les dues vegades no va acabar la prova contrarellotge individual de 188 quilòmetres a causa d'errors tècnics. Anolikas va ser campió lituà el 1925, el 1926 va guanyar la cursa individual de 10 km i el mateix any va guanyar l'or en equip en cursa de 70 km.
Va morir durant l'Holocaust l'any 1943: va ser afusellat al Fort novè de Kaunas.

## Referències

* ↑ «Isakas Anolikas» (en anglès). Sports Reference. Arxivat de l'original el 2009-12-09. [Consulta: 8 novembre 2013].
* 1 2 Gečas, Steponas; Arvydas Jakštas. «Lietuvos žydų talento įvairovė: sportas. Litvakai prieškario Lietuvos sporte ir tarptautinėse olimpiadose» (en lituà). The International Commission for the Evaluation of the Crimes of the Nazi and Soviet Occupation Regimes in Lithuania, 2003. Arxivat de l'original el 2012-02-12. [Consulta: 8 novembre 2013].