OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Zmeika

Zmeika (en rus: Змейка) és un poble (un possiólok) del krai de Khabàrovsk, a l'Extrem Orient de Rússia. El 2012 tenia 11 habitants. Pertany al districte rural de Lazó.

## Referències

* ↑ Закон Хабаровского края от 14.03.2005 № 264 «Об административных центрах сельских поселений и муниципальных районов Хабаровского края»
# Muntanyes Chin

Les muntanyes Chin (Chin Hills) són una serralada de Myanmar que s'estenen de l'estat de Manipur a l'Índia, fins a l'Arakan (Arakan Yoma). La muntanya més alta és el Nat Ma Taung o Khonumthung (Mount Victoria en anglès) de 3.053 metres al sud de l'estat Xin de Birmània. Se les anomena també localment com Zotang Hills o Lentang Mualdung, i estan habitades pels xin o zomis.
L'ecoregió de Chin Hills-Arakan Yoma montane forests està formada per pins, plantacions de te i arbres de teca. Falam és la ciutat principal, i està situada al sud de les muntanyes en territori sota administració de Birmània.
Les muntanyes Chin connectes les muntanyes Lushai o Mizo amb les muntanyes Patkai que venen de Nagaland (Naga Hills)

## Enllaços externs

* Yangon Universities Hiking & Mountaineering Association Arxivat 2009-09-07 a Wayback Machine.
# Charles Tellier

Louis Abel Charles Tellier (Amiens, França, 29 de juny de 1828 – París, 1913) va ser un enginyer que l'any 1868 construí la primera màquina frigorífica industrial. L'any 1867 també construí l'anomenat "cavall amònic", que era un motor d'amoníac capaç d'arrossegar un tractor.

## Biografia

Era fill d'un industrial de teixits a Condé-sur-Noireau a Normandia.
Charles va estudiar els motors i la producció d'aire comprimit mitjançant l'amoníac. El 1868 va començar a experimentar en refrigeració i la va aplicar als primers vaixells frigorífics per a conservar la carn i altres aliments moridors.
Es va recolzar en els treballs de laboratori de Michael Faraday, qui obtingué una temperatura de -11 °C, i de Charles Thilorier qui, per liqüefacció, arribà a -79 °C. La seva primera màquina frigorífica era per circulació de gas amoníac fet líquid, posteriorment la millorà amb una màquina frigorífica de comprensió mecànica i la va instal·lar en la fàbrica d'un mestre xocolater anomenat Menier.
L'any 1876 el primer vaixell frigorífic va tranportar carn de Buenos Aires a Rouen.
El 1911 li van concedir el premi Joest per part de l'Institut de France i els 1912 va ser fet cavaller de la Legion d'Honor francesa.
Escriví Histoire d'une invention moderne, le frigorifique (1910).

## Referències

* ↑ Homer, Trevor. The Book Of Origins: The first of everything - from art to zoos. Little, Brown Book Group, 8 de març de 2012, p. 154. ISBN 978-1-4055-1610-5.

## Bibliografia

* Atlas de l'Histoire : n°31 d'Avril 1963 - Article titré : Cinquantenaire de Charles Tellier et signé Dr. P. Theil

## Enllaços externs

* Biografia de Charles Tellier Arxivat 2009-10-15 a Wayback Machine.
# Gai Horaci Pulvil

Gai Horaci Pulvil (llatí: Gaius Horatius M. f. M. n. Pulvillus) va ser un magistrat romà possiblement fill de Marc Horaci Pulvil (cònsol). Formava part de la gens Horàcia, i era de la família dels Horaci Pulvil.
Va ser elegit cònsol l'any 477 aC junt amb Tit Meneni Lanat. Va ser enviat a continuar la guerra amb els volscs, però va ser cridat per fer front als etruscs que s'havien apoderat del Janícul i havien creuat el Tíber després de derrotar els Fabii a Cremera i al cònsol Lanat. Pulvil va lluitar contra els etruscs en una primera batalla prop del temple de l'Esperança, sense resultat decisiu, però a la segona batalla a la porta Col·lina, es va imposar.
Horaci Pulvil va ser cònsol per segona vegada vint anys després, el 457 aC amb Quint Minuci Esquilí Augurí i va fer la guerra als eques als que va derrotar destruint Corbió.
Va morir l'any 453 aC de l'epidèmia de pesta que aquell any va afectar Roma. També havia estat àugur.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 605.
# Saraghrar

El Saraghrar és una muntanya que s'alça fins als 7.340 msnm. És el quart cim independent més alt de l'Hindu Kush, una gran serralada situada entre l'Afganistan i el Pakistan. El massís del Saraghrar és una enorme i irregular altiplà situat a uns 7.000 msnm, protegit per totes bandes per enormes parets de granit i gel. Els seus diferents cims no han estat ben estudiats, i la informació facilitada per les diferents expedicions que han visitat la zona és sovint enganyosa. Els principals cims són: NE o Saraghrar I (7.340 m), NW (7.300 m), SW (7.148 m), S (7.307 m) i SE (7.208 m).

## Ascensions

El 1958, un equip britànic dirigit per Ted Norrish va fer un primer intent al cim del nord-est (7.340 m). Aquesta expedició finalitzà prematurament per la mort del membre de P. S. Nelson.
El 24 d'agost de 1959, el cim nord-est va ser escalat per primera vegada per un equip italià dirigit per Fosco Maraini. Aquesta expedició també incloïa a Franco Alletto, Giancarlo Castelli, Paolo Consiglio, Carlo Alberto " Betto " Pinelli (tots quatre van fer el cim), Silvio Jované, Franco Lamberti (metge de l'expedició) i Enrico Leone, tots membres del Club Alpino Italiano. Van ascendir a través de la glacera Niroghi, al nord-est del massís.
El 24 d'agost de 1967 Satoh Yukitoshi i Hara Hirosada, membres d'una expedició japonesa dirigida per Kenichiro Yamamoto van arribar al cim Sud per primera vegada per la glacera de Rosh-Gol.
El 1971 Nagano, membre d'una expedició japonesa dirigida per Akiyama Reiske, van coronar per primera vegada el cim SW el 29 de juliol.
Tres expedicions catalanes van intentar el cim NW els anys 1975, 1977 i 1982 a través d'una ruta rocosa. El 9 d'agost de 1982, Juan López Díaz (líder de l'expedició), Enric Lucas Llop i Nil Bohigas i Martorell van arribar al cim NW II (7.200 m).
El 29 de juliol de 2005, cinc membres d'una expedició suïssa dirigida per Jean-Michel Zweiacker coronaren per primera vegada el cim SE (7.208 m).
El 10 de setembre de 2021, els alpinistes georgians Archil Badriashvili, Giorgi Tepnadze i Baqar Gelashvili varen aconseguir la primera ascensió del cim NW (7.303 m).

## Bibliografia

* Paropamiso (per Fosco Maraini, 2003) (Mondadori, Milà, Itàlia) ISBN 88-04-51209-1
* Chitral Tour Guide Book' '(per Rahmat Karim Baig, 2004)
* Hindu Kush Study Series (2 volums) (per Rahmat Karim Baig, 1994/1997) (Rehmat Printing Press, Peshawar, Pakistan)

## Referències

* ↑ "Afghanistan and Central/Southern Pakistan" Peaklist.org. Consulta 13 febrer 2013.
* ↑ Saraghrar a peakbagger.com
* ↑ «Asia, Pakistan, Saraghrar». American Alpine Journal, 1960, vol. 12.
# Fennoscàndia

Fennoscàndia és un terme geogràfic que serveix per designar l'àrea nord-est de l'Europa continental. Fennoscàndia inclou la península Escandinava (Noruega i Suècia), Finlàndia, península de Kola i Carèlia a Rússia.
La regió, com a tal, és en realitat una península, que es connecta amb el continent a través de Rússia, al Nord delimita amb el Mar Blanc i el Mar de Barents, al Sud amb el Mar Bàltic, el Golf de Finlàndia, el Golf de Botnia i Kattegat i Skagerrak, per l'oest delimita amb el Mar del Nord i el Mar de Noruega.
Fennoscàndia com a concepte és especialment útil per a descriure i definir els casos en què les fronteres polítiques no són importants, per exemple, en la cultura, la Biologia, la geologia i l'Arqueologia, entre d'altres.
En geologia, el terme Fennoscàndia fa referència a la part emergida de la Placa del Bàltic, amb una antiguitat de 3,1 milions d'anys.
En el context cultural Fennoscàndia seria, més o menys, un sinònim de països nòrdics, i sovint s'utilitza per emfatitzar l'estreta relació entre Finlàndia, els Sami i els escandinaus.
# Àcid sapiènic

L'àcid sapiènic, el qual nom sistemàtic és àcid (Z)-hexadec-6-enoic, és un àcid carboxílic monoinsaturat de cadena lineal amb setze àtoms de carboni, la qual fórmula molecular és ${\ce {C16H30O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras rar i se simbolitza per SA o C16:1 n-10.
És únic entre la complexitat dels lípids sebacis per la posició extremadament rara del doble enllaç, situat entre els carbonis 6 i 7. Es produeix per acció de l'enzim Δ2-desaturasa sobre l'àcid palmític (C16:0), el mateix enzim que limita la velocitat en la formació d'àcids grassos poliinsaturats. Entre els mamífers, el seu humà té la quantitat més gran d'àcids grassos lliures, dels quals l'àcid sapiènic és l'àcid gras monoinsaturat més abundant. També hom el troba als cabells i a les ungles, però a cap altra part del cos humà. És el component més gran (85%) dels àcids grassos presents en l'oli de llavors de Thunbergia alata, a l'oli de les llavors de Zanthoxylum alatum n'hi ha un 15,4 %.
Coherent amb el paper dels àcids grassos en la modulació de les interaccions hoste-microbis, l'àcid sapiènic té l'activitat més gran antimicrobiana entre els àcids grassos lliures en el seu humà, alhora que demostra la selectivitat de Staphylococcus aureus, un patogen oportunista.

## Referències

* 1 2 Prouty, Stephen M.; Pappas, Apostolos. Sapienic Acid: Species-Specific Fatty Acid Metabolism of the Human Sebaceous Gland (en anglès). Springer, Cham, 2015, p. 139–157. DOI 10.1007/978-3-319-09943-9_10. ISBN 9783319099422.
* ↑ «monoenoic fatty acids». Arxivat de l'original el 2012-10-23. [Consulta: 16 abril 2018].
* ↑ Spencer, G. F.; Kleiman, R.; Miller, R. W.; Earle, F. R. «Occurrence ofCis-6-hexadecenoic acid as the major component ofThunbergia alata seed oil» (en anglès). Lipids, 6, 10, 01-10-1971, pàg. 712–714. DOI: 10.1007/bf02531295. ISSN: 1558-9307.
* ↑ Ahmad, F.; Ahmad, I.; Osman, S. M. «The C16 monoenoic acid of zanthoxylum alatum seed oil» (en anglès). Journal of the American Oil Chemists' Society, 57, 7, 01-07-1980, pàg. 224–225. DOI: 10.1007/bf02673945. ISSN: 1558-9331.
# Qaydu

Qaydu, Qaidu, Kaidu o Kaydu és el nom dels següents personatges:
* Kaidu Khan (1230-1301), kan ogodeïda rival de Kubilai Khan
* Qaidu, llegendari cap d' ulus (territori) mongol que vivia vers l'any 1000
* Qaydu ibn Pir Muhammad, sobirà de Kabul, Gazni i Kandahar, successor del seu pare Pir Muhammad ibn Jahangir
# Gabriel Vaquer Vicenç

Gabriel Vaquer Vicenç va néixer a Felanitx (Mallorca) l'any 1475 i va morir a Lluc, Escorca (Mallorca) l'any 1535. Va ser un prevere felanitxer (clergue). A la Seu de Mallorca va exercir diferents càrrecs i també va viure una temporada a Roma. Des de l'any 1516 fins a la seva mort va ocupar el lloc de prior del Santuari de Lluc. Va manifestar-se en contra dels revoltats durant les Germanies (1521-1523) i per això fou segrestat. Va haver de pagar 6 ducats, 4 quarteres de blat de xeixa i 6 diners per poder estar en llibertat. L'any 1531 varen posar les bases jurídiques de l'Escolania de Blauets de Lluc.

## Referències

* ↑ Miquel Dolç (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum. Palma: Promomallorca, p.. ISBN 978-84-8661717-2
# Societat Assíria del Progrés Nacional

Societat Assíria del Progrés Nacional és la principal organització dels assiris a l'Iran.
La seva bandera és vermella amb dos franges blaves (probablement simbolitzant els dos rius, Tigris i Eufrates) i un símbol daurat al centre. El nom de l'entitat es troba en lletres aramees sobre el símbol, en semicercle.

## Referències

* Franciae Vexilla, 29
# Àcid sciadònic

L'àcid sciadònic, el qual nom sistemàtic és àcid (5Z,11Z,14Z)-icosa-5,11,14-trienoic, i anomenat també àcid podocàrpic i àcid càltic, és un àcid carboxílic poliinsaturat de cadena lineal amb vint àtoms de carboni, la qual fórmula molecular és ${\ce {C20H34O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras rar, de cadena llarga, i se simbolitza per C20:3 n-3. Presenta tres enllaços dobles, no conjugats, als carbonis 5, 11 i 14, tots ells amb conformació cis.
S'ha aïllat en moltes espècies de coníferes: Nigella bucharica (30 %), Podocarpus nagi (29 %), Nigella integrifolia (29 %), calta o Caltha palustris (23 %), Sciadopitys verticillata (18 %) de la qual prové el nom comú àcid sciadònic, Podocarpus andinus (17 %), Juniperus rigida (14 %) i altres.
S'empra com antiinflamatori.
A les coníferes se'l troba juntament amb altres àcids grassos que presenten també un doble enllaç al carboni 5, o Δ⁵, aïllat de la resta d'enllaços dobles i que n'és característic d'aquest grup d'àcids, format també per l'àcid juniperònic, l'àcid taxoleic, l'àcid pinolènic i l'àcid coniferònic.

## Referències

* ↑ «PlantFAdb: 20:3-delta-5c,11c,14c; Podocarpic acid; 5,11,14-Eicosatrienoic Acid, (Z,Z,Z)-; Podocarpic acid; Sciadonic acid; Calthic acid; (5Z,11Z,­14Z)‑icosa-5,11,14‑tri­enoic acid». [Consulta: 25 abril 2018].
* ↑ «My Site» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-01-10. [Consulta: 25 abril 2018].
* ↑ Alasalvar, Cesarettin; Shahidi, Fereidoon. Tree Nuts: Composition, Phytochemicals, and Health Effects (en anglès). CRC Press, 2008-12-17. ISBN 9781420019391.
# Claudine Guérin de Tencin

Claudine Alexandrine Guérin de Tencin, baronessa de Saint-Martin-de-Ré (27 d'abril de 1682 – 4 de desembre de 1749) va ser una escriptora francesa que hostatjava un saló literari. Era la mare de Jean le Rond d'Alembert, encara que ella el va deixar a les portes de l'església de Saint-Jean-le-Rond de París als pocs dies del naixement del filòsof i enciclopedista.
Claudine nasqué a Grenoble, on el seu pare, Antoine Guérin, sieur de Tencin, era el president del Parlament. Claudine va arribar a ser monja, però se secularitzà amb permís formal del papa Climent XI. Es creu que va tenir una relació amorosa, quan encara era monja, amb el soldat irlandès exilat Arthur Dillon.
Es va unir amb la seva germana Mme. de Ferriol a París, on aviat establí un salon. Entre els seus nombrosos amants i benefactors es trobaven Louis-Camus Destouches, amb qui va tenir un fill il·legítim, Jean le Rond d'Alembert, i Guillaume Dubois, el futur primer ministre i arquebisbe.
Una de les seves relacions, Charles-Joseph de la Fresnaye, es va suïcidar a casa seva i Mme. de Tencin va haver de passar un temps al Châtelet i després a la Bastille, però va ser-ne declarada innocent pel Grand Consul.
Ella considerava que el rei Louis XV estava massa influït pel seu millor amic, el Maréchal de Richelieu.
En el seu saló literari hi acudien habitualment Bernard le Bovier de Fontenelle, Charles de Secondat, Baron de Montesquieu, Charles-Irénée Castel de Saint-Pierre, Pierre de Marivaux, Alexis Piron i d'altres.
Va admetre-hi també estrangers com Henry St John, Viscount Bolingbroke i Philip Stanhope, Earl of Chesterfield.

## Novel·les

Va ser una novel·lista de mèrit considerable. La seva millor obra és Mémoires du comte de Comminge (1735).
Els seus llibres, amb els de Marie-Madeleine de La Fayette, van ser editats per Etienne i Jay (París, 1825); i la seva correspondència com Lettres de Mmes. de Villars, de La Fayette et de Tencin (París, 1805–1832).

## Referències

* ↑ Lesfonts del sgle XIX o anteriors escriuen 1681. Vegeu per exemple Bibliothèque du Dauphiné, per Guy Allard (1797, Giroud & fils), page 304.
* Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
# Garriga de Montllobar

La Garriga de Montllobar és un indret del terme municipal de Tremp, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme de Fígols de Tremp. Està situat al nord-oest de Montllobar, al nord de la carretera C-1311, a l'alçada del punt quilomètric número 13. És a la capçalera dels barrancs de Torricó i de Cambranal.

## Enllaços externs

* Garriga de Montllobar al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sistema integrat de gestió de biblioteques

Un sistema integrat de gestió de biblioteques (SIGB) és un programari destinat a la gestió informàtica i l'automatització de les diferents activitats necessàries per al funcionament d'una biblioteca (gestió de les col·leccions i dels usuaris, catalogació, circulació, adquisicions, consultes, estadístiques, etc.). Un SIGB es basa generalment en una base de dades relacional, un programari per interaccionar amb aquestes bases de dades, una interfície destinada als professionals i una altra destinada als usuaris.
Tradicionalment un SIGB s'organitza en mòduls, com per exemple:
* adquisicions (comandes, rebudes, facturació dels documents)
* catalogació (creació de registres a la base de dades)
* préstec (prestar els documents als usuaris i el seu retorn)
* publicacions periòdiques (control de les col·leccions de revistes i diaris)
* el catàleg en línia (interfície per als usuaris)

## Història

Els SIGB van aparèixer als anys 1970 i 1980, i es van desenvolupar durant les següents dècades. Des dels anys 2000, però, l'auge de les publicacions electròniques (per les quals els SIGB tradicionals estan poc adaptats) i de serveis a Internet com Google, van qüestionar el model de SIGB existent. Recentment han començat a aparèixer sistemes basats en SaaS i tecnologies al núvol, juntament amb eines de descoberta que substitueixen els catàlegs en línia.

## Referències

* ↑ Tennant, Roy. «Picking When to Jump, Part 2». Library Journal. Reed Business Information, 16-04-2008. Arxivat de l'original el 15 març 2012. [Consulta: 20 gener 2009]. «Across the pond they use the term library management systems (LMS) for what we call the integrated library system (ILS).»
* ↑ Martín Gavilán, César. SIGB. Catálogos y gestión de autoridades. Diseño y prestaciones de OPACs, 2008, p. 1-15 [Consulta: 11 desembre 2015].
# Schinopsis brasiliensis

Schinopsis brasiliensis és una espècie d'arbe que té els nos comuns de baraúna o braúna, quebracho, i chamacoco.
És endèmica del Brasil, on es troba a la Caatinga.
Pot fer fins a 12 m d'alt.
La seva fusta és molt dura, la segona en duresa de totes les espècies segons el test de Janka.

## Referències

* 1 2 Cardoso, M. P., et al. (2005). A new alkyl phenol from Schinopsis brasiliensis. Natural Product Research 19(5) 431-33.
* 1 2 Saraiva, A. M., et al. (2011). In vitro evaluation of antioxidant, antimicrobial and toxicity properties of extracts of Schinopsis brasiliensis Engl. (Anacardiaceae). African Journal of Pharmacy and Pharmacology 5(14) 1724-32.
* ↑ Dantas, B. F., et al. (2008). Biochemical changes during imbibition of Schinopsis brasiliensis Engl. seeds. Revista Brasileira de Sementes 30(2) 214-19.
* ↑ Saraiva, A. M., et al. Quantitative analysis of Schinopsis brasiliensis Engl. extract when incorporated into oil-in-water microemulsion. Arxivat 2015-11-22 a Wayback Machine.
# Àcid ricinoleic

L'àcid ricinoleic, de nom químic àcid 12-hidroxi-9-cis-octadecenoic, és un àcid gras omega-9 insaturat. És el principal component de l'oli de ricí, obtingut de les llavors madures d'aquesta planta (Ricinus communis L.) i d'altres de la família de les euforbiàcies. Al voltant del 90% de l'àcid gras contingut en l'oli de ricí format per àcid ricinoleic. Se l'havia anomenat, també, àcid pàlmic.

## Producció

Hom produeix l'àcid ricinoleic per a les indústries de saponificació i per a la destil·lació fraccionada o la hidrolització de l'oli de ricí. El ricinoleat de zinc s'empra en productes cosmètics i en desodorants.
El primer intent de preparar àcid ricinoleic el feu Friedrich Krafft el 1888.

## Activitat biològica

L'àcid ricinoleic té efectes analgèsics i antiinflamatoris. i activa específicament el receptor 3 de la prostaglandina.

## Vegeu també

* Oli de ricí
* Àcid ricinelaídic, l'isòmer trans de l'àcid ricinoleic
* Ricinoleïna, el triacilglicerol de l'àcid ricinoleic
* Ricinoleat de sodi, la sal sòdica de l'àcid ricinoleic
* Poliricinoleat de glicerina, un polímer de la glicerina amb cadenes laterals d'àcid ricinoleic, usat com a emulsionant de la xocolata

## Referències

* ↑ James AT, Hadaway HC, Webb JP «The biosynthesis of ricinoleic acid». Biochem. J., 95, maig 1965, pàg. 448–52. PMC: 1214342. PMID: 14340094.
* ↑ «zinc ricinoleate». Environmental Working Group.
* ↑ ms/ifs/zinc_ricinoleate.asp Tom's of Maine - About Our Products
* ↑ Rider, T.H. «Plantilla:Fixcaps». Journal of the American Chemical Society, 53, novembre 1931, pàg. 4130–4133. DOI: 10.1021/ja01362a031 [Consulta: 5 febrer 2013].
* ↑ Vieira C, Evangelista S, Cirillo R, Lippi A, Maggi CA, Manzini S «Effect of ricinoleic acid in acute and subchronic experimental models of inflammation». Mediators Inflamm., 9, 5, 2000, pàg. 223–8. DOI: 10.1080/09629350020025737. PMC: 1781768. PMID: 11200362.
* ↑ Tunaru S, Althoff TF, Nüsing RM, Diener M, Offermanns S «Castor oil induces laxation and uterus contraction via ricinoleic acid activating prostaglandin EP3 receptors». Proc Natl Acad Sci USA, 109, 23, 2012, pàg. 9179–9184. DOI: 10.1073/pnas.1201627109. PMC: 3384204. PMID: 22615395.
# Ramon (nom)

Ramon és un nom propi masculí que prové etimològicament del germànic Ragin-mund, «el que protegeix pel consell»
Molt popular, especialment a Catalunya, on es coneixen diverses formes que han acabat transcendint a la resta de l'Estat espanyol, com Raimon i Raimond o les formes antigues Raimund i Remismunt. També es coneix l'hipocorístic o forma familiar Moncho.
Actualment, no és un nom molt freqüent per als nadons, ja que ocupa la posició 346, amb un percentatge del 0,44, segons l'IDESCAT; però, sí que ho fou entre les dècades dels anys quaranta i fins als setanta.

## Onomàstica

* 31 d'agost: Sant Ramon Nonat

## Variants en altres llengües

* Alemany: Raimunde
* Anglès: Raymond, Ray
* Espanyol: Ramón
* Euskera: Erraimundo
* Francès: Raimond
* Gallec: Ramón
* Italià: Raimondo

## Personatges famosos

* Ramon I de Tolosa (810-863), comte i duc de Tolosa), Roergue, Carcassona, Rasès, Carcí i Llemosí
* Ramon Borrell (972-1017), comte de Barcelona, Girona i Osona
* Ramon I de Cerdanya (?-1068), comte de Cerdanya i de Conflent, i comte de Berga
* Ramon Berenguer I (ca. 1023-1076), comte de Barcelona, Girona, Osona, Carcassona i Rasès
* Ramon IV de Tolosa (1042-1105), comte de Tolosa, comte de Trípoli, comte de Roergue, comte de Nimes, comte d'Albi, comte de Carcí i comte de Narbona
* Ramon Berenguer II (1053-1082), comte de Barcelona, Girona, Osona, Carcassona i Rasès
* Ramon Berenguer III (1082-1131), comte de Barcelona i Girona, d'Osona, Besalú, Provença i Cerdanya
* Ramon Berenguer IV, dit el Sant (1113/1114-1162), comte de Barcelona i Girona, príncep d'Aragó i comte de Ribagorça i regent del comtat de Provença
* Ramon Nonat (1204-1240), religiós mercedari, cardenal, venerat com a sant de l'església catòlica
* Ramon de Penyafort (1180-1275), religiós dominic català, un dels grans especialistes en dret canònic de l'edat mitjana
* Ramon Llull (1232-1316), escriptor, filòsof, místic, teòleg, professor i missioner mallorquí del segle xiii
* Ramon Muntaner (1265-1336), militar, administrador, polític i cronista català, eminentment conegut per ser el redactor d'una de les quatre grans cròniques

## Referències

* 1 2 3 Albaiges i Olivart, Josep Maria. El libro de los nombres. Barcelona: Cercle de Lectors, 1987, pàg. 140. ISBN 84-226-1702-1.
* ↑ «Noms més freqüents dels nadons». IDESCAT. [Consulta: 17 octubre 2020].
* ↑ «Nom de la persona: RAMON/RAMÓN (home). Per dècades. Catalunya». IDESCAT. [Consulta: 17 octubre 2020].