OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edge of Sanity

Edge of Sanity és una pel·lícula de Gérard Kikoïne dirigida el 1989. Es tracta d'una adaptació de la cèlebre novel·la de Robert Louis Stevenson, L'estrany cas del Dr. Jekyll i Mr. Hyde.

## Argument

La història es desenvolupa a Anglaterra del segle xix. El doctor Jekyll, molt brillant metge, fa estudis sobre la cocaïna per tal d'extreure'n la molècula responsable de l'absència de cansament i de dolor. Se'n serveix d'altra banda ell mateix a petites dosis per tal de poder treballar durant hores sense sentir el menor cansament o baixada d'atenció. Les seves recerques es refereixen igualment a l'anestèsia gràcies a la cocaïna.
La seva vida és del tot normal, els seus amics metges i la seva dona el tenen en alta estima encara que tinguin dubtes sobre les seves investigacions.
Però un dia, tot es capgira. El petit simi amb qui el doctor Jekyll prova els efectes de les seves preparacions a base de cocaïna fa caure una solució experimental sobre un enorme recipient contenint la droga. El doctor Jekyll es precipita llavors per impedir el desastre però és massa tard, es desprèn fum i Jekyll n'inhala per accident una molt gran quantitat. És en aquest moment que la personalitat de Jekyll es desdobla i que Mr. Hyde veu el dia.
Aquesta dosi de cocaïna hauria del ser fatal, tanmateix, no en surt indemne. En efecte, l'enorme quantitat de droga inhalada ha tingut efectes intensos sobre el seu cervell i ha modificat irremeiablement la seva estructura, tornant-lo esquizofrènic i depenent de la seva cocaïna, que transformarà en free base llavors per poder fumar-la.
De dia, és el doctor Jekyll, aparentment normal però patint al·lucinacions i vertígens pel seu mal costat que és cada vegada més difícil de contenir. A la nit, és Mr. Hyde, quan para de lluitar contra el seu doble i desconnecta la part conscient del seu cervell.
Mr. Hyde es revela llavors tot el contrari de Jekyll. És un assassí sanguinari, fred, retorçat, calculador i pel qual les nocions de mort i de plaer són idèntiques. Recorre els carrers de Londres a la recerca de prostitutes per tal de sadollar els seus desigs...de mort. Troba igualment algunes persones molt tocades i les inicia a la cocaïna malgrat ells, en qualsevol cas al començament, tornant-los completament bojos i dependents.
Finalment, el pobre Dr. Jekyll s'enfonsarà cada vegada més en la bogeria i les barreres entre ell i Hyde s'acabaran esborrant. L'esbudellador podrà finalment reivindicar el seu dret a l'existència.

## Repartiment

* Anthony Perkins: Dr. Jekyll
* Glynis Barber: Elisabeth Jekyll
* Sarah Maur Thorp: Susannah
* David Lodge: Underwood
* Ben Cole: Johnny
* Ray Jewers: Newcomen
* Jill Melford: Flora
* Lisa Davis: Maria
* Noel Coleman: Egglestone
# Pierre Puvis de Chavannes

Pierre Cécile Puvis de Chavannes (Lió, 14 de desembre de 1824 -París, 24 d'octubre de 1898) fou un pintor simbolista francès. que va exercir una notable influencia en la pintura catalana postmodernista i noucentista (de Pablo Picasso a Joaquim Torres Garcia)

## Biografia

Després d'estudiar a l'École polytechnique, va passar una temporada a Itàlia. Va decidir consagrar-se a la pintura estudiant l'obra d'Eugène Delacroix i de Thomas Couture. Va exposar al Saló de 1850, però va tenir problemes per a tornar-ho a fer.
El 1854 i el 1855, Puvis de Chavannes va realitzar frescos i pintures murals a Amiens i al panteó de París. Les seves obres, entre les quals es troben nombroses pintures murals, són pròpies del simbolisme pictòric.
Entre 1883 i 1886 va realitzar tres grans composicions murals per decorar l'escala monumental del Museu de Belles Arts de Lió.
A Montmartre, va tenir una relació amb una de les seves models, Suzanne Valadon, que es convertiria més tard en una de les artistes més importants de la seva època.
El 1890, va ser un dels fundadors de la Société Nationale des Beaux-Arts, de la qual més tard seria president, i que més tard posaria el seu nom a uns premis, primer al Musée d'art moderne du Trocadero i després al Grand Palais dels Camps Elisis.

## Tècnica

La seva tècnica preferida fou l'oli sobre llenç, però amb una característica que el feia molt especial, que era la de simular el fresc. Organitzava les obres sobre teles de gran mida, que després encolava a les parets. Els seus temes estan inspirats en mitologia, història i literatura.
Les referències clàssiques en la seva forma de treballar estan inspirades en els artistes que va conèixer durant el seu viatge a Itàlia. Es dedicà a simplificar el dibuix i a l'aplicació del color; treballa a base de grans superfícies d'un mateixa tonalitat, que es poden considerar l'anticipació de Paul Gauguin.
Les seves obres presenten una atmosfera de calma, repòs. Semblen visions que van més enllà del temps i de l'espai.

## Algunes obres

* La mort et les jeunes filles ('La mort i les noies joves')
* Le rêve ('El somni')
* Le pauvre pécheur ('El pobre pescador')
* Vigilance ('Vigilància')
* La méditation ('La meditació')
* Marie Madeleine à la Sainte-Baume ('Maria Magdalena a la Sainte-Baume')
* Sainte Genoveva ('Santa Genoveva')
* Jeunes filles au bord de la mer ('Noies joves a la vora del mar'). París, Museu d'Orsay
* Femme folle au coin de la mer ('Dona boja al racó del mar')
* L'espérance ('L'esperança')
* Femme nue agenouillée, vue de dos ('Dona nua agenollada, vista d'esquena')
* Le Doux Pays ('Escena pastoral')

## Galeria

* Primavera (1865)
* Maria Magdalena al desert (1869)
* El colom (1871)
* L'esperança (1872)
* La mort i les joves (1872)
* El pobre pescador (detall, 1881)
* El somni (1883)

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.108. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 27 novembre 2014].

## Enllaços externs

* (anglès) Œuvres sur Artcyclopedia.
* (francès) Dessins sur la Base Joconde.
# Salutació militar

La salutació militar és la manera en què se saluden els militars estant de servei. S'efectua amb la mà dreta, tot inclinant el braç, rígid, sobre el front, a l'alçada de la cella, amb els dits junts. En la majoria dels exèrcits, es mostra el dors de la mà. Variants d'aquest model bàsic són:
* el model francès i britànic, mostrant el palmell de la mà;
* el model italià i nord-americà, amb el dors de la mà recte;
* el model polonès, mostrant també el palmell, però fet només amb dos dits, estant els altres plegats.
Quan hom duu arma llarga, aquesta salutació militar bàsica se substitueix per una altra: el gest de barrar el cos amb el braç dret recte, mentre el braç esquerre sosté l'arma.
Els estudiosos coincideixen a considerar que la forma actual de salutació militar sorgí a mitjan segle xviii, segons sembla com a estilització del gest de llevar-se el capell al pas d'un superior, forma de salutació militar que l'havia precedida (segles XVI-XVIII).
Durant la guerra civil espanyola, la salutació militar reglamentària a l'Exèrcit Popular de la República era amb el puny tancat.

## Referències

* ↑ Moa Rodríguez, Pío Luis. El derrumbe de la segunda república y la guerra civil (en castellà). Encuentro, 2011, p. 493. ISBN 8499206735.
# José de Hore

José de Hore (?, ? - Saragossa, 20 de febrer de 1854) fou un militar espanyol, amb el grau de brigadier que va encapçalar un pronunciament progressista fracassat el febrer de 1854 al capdavant del Primer Batalló del Regiment de Còrdova estacionat al palau de l'Aljafería de Saragossa. Va deixar-hi part de la tropa i amb la resta va prendre posicions al Puente de Piedra. Se li van unir uns tres-cents ciutadans, inclòs un grup de demòcrates i republicans encapçalat pel catedràtic de la Universitat, Eduardo Ruiz Pons.
Els revoltats van ocupar la zona compresa entre l'Aljafería i el pont de Piedra, i es van fer forts a la Llotja i el palau arquebisbal. Els combats amb les tropes enviades pel capità general Felipe Rivero es van desenvolupar als estrets carrers dels barris de la Seu i del Pilar, i a conseqüència d'ells va morir el brigadier Hore. Grups de paisans i de militars van fugir per la carretera d'Osca i van passar a França pel Valle de Hecho. A conseqüència d'aquest pronunciament es declara l'estat d'excepció.
La importància del fet radica que és un intent avançat dels moviments militars que iniciaran la revolució de juliol del 1854 uns mesos després, els quals, a partir del fracàs de Hore, es plantejaran amb més cura i atenció. La historiografia no ha aclarit si Hore va actuar sota instruccions d'O'Donnell, o de connivència amb Espartero i els progressistes, tal com sembla indicar el suport ciutadà que va disposar. En qualsevol cas, O’Donnell va romandre amagat a Madrid des d'aquest moment fins a finals del mes de juny.

## Referències

* ↑ José Ramón de Urquijo y Goitia La revolución de 1854 en Madrid, p. 131
* ↑ «José de Hore». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
# Flassigny

Flassigny és un municipi francès situat al departament del Mosa i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 49 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Flassigny era de 49 persones. Hi havia 24 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 8 dones vivint soles), 4 parelles sense fills, 4 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 34 habitatges, 23 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 6 estaven desocupats. 31 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 23 habitatges principals, 18 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 3 tenien dues cambres, 2 en tenien tres, 3 en tenien quatre i 14 en tenien cinc o més. 18 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 10 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Flassigny el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 8 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 30 persones, 21 eren actives i 9 eren inactives. De les 21 persones actives 17 estaven ocupades (13 homes i 4 dones) i 4 estaven aturades (1 home i 3 dones). De les 9 persones inactives 1 estava jubilada, 2 estaven estudiant i 6 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Els 2 establiments que hi havia el 2007 eren d'empreses de serveis.
L'any 2000 a Flassigny hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Flassigny a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Flassigny a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# El amor es una mujer gorda

El amor es una mujer gorda és una pel·lícula coproducció de l'Argentina i Països Baixos filmada en blanc i negre dirigida per Alejandro Agresti segons el seu propi guió que es va estrenar el 2 de juny de 1988 i que va tenir com a principals intèrprets a Elio Marchi, Sergio Poves Campos, Carlos Roffe i Mario Luciani.
És la primera pel·lícula de Agresti estrenada comercialment ja que si bé la seva òpera El hombre que ganó la razón, també coproducció amb Holanda, va ser filmada en 1984 no va ser estrenada en el circuit comercial.

## Sinopsi

Un periodista es nega a abandonar la recerca sobre la seva esposa desapareguda, fins i tot després que les autoritats ho fan, i això el margina de la societat.

## Repartiment

| Actor | Personatge |
| Elio Marchi | José |
| Sergio Poves Campos | Caferata |
| Carlos Roffe | Cap |
| Mario Luciani | Pres |
| Enrique Morales | Quique |
| Harry Havilio | Comerciant |
| Stella Fabrizzi | Mujer |
| Tito Haas | Desempleat |
| Christian Cardozo | Nen |
| Federico Peralta Ramos | Poeta |
| Theodor Mc Nabey | estatunidenc |
| Norma Graziosi | Mestra |
| Sergio Lerer | Capellà |
| Ernesto Ciliberti | |
| Silvana Silveri | |
| José Glusman | |
| Walter Balzarini | |

## Comentaris

Víctor Hugo Ghitta en La Nación va opinar:
| « | «Film aclaparadorament amarg, sobre la solitud dels afectes.» | » |
Aníbal M. Vinelli a Clarín va dir:
| « | «Amb la imaginació d'un Roberto Arlt...sentit dramàtic i anotacions d'humor.» | » |
El Cronista Comercial va dir:
| « | «Film nacional que enorgulleix...El desacord en aventura visual.» | » |
Manrupe i Portela escriuen:
| « | «Àcid retrat d'un moment i un drama no tancat: la Llei del Punt Final. Amb tocs d'humor irònic, la trama se segueix amb interès i gran amargor en aquesta estimable i prestigiosa pel·lícula d'autor, d'estètica impecable.» | » |

## Premis

Va rebre el premi al millor nou director al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1987.

## Referències

* ↑ La cámara alcohólica de Agresti. El amor es una mujer gorda (1987) a elcursodecine.com
* ↑ Dos cines en el basural de Macri a agenciapacourondo.com.ar
* ↑ La consagración de dos desconocidos, El País, 27 de setembre de 1998
* ↑ Agresti quedó chocho, Página/12
* Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995). Buenos Aires, Editorial Corregidor, 2001, p. 24/25. ISBN 950-05-0896-6.

## Enllaços externs

* Informació sobre El amor es una mujer gorda a cinenacional.com
* El amor es una mujer gorda a YouTube
# Portada/article abril 4
## Bombardejos atòmics d'Hiroshima i Nagasaki

Els bombardejos atòmics d'Hiroshima i Nagasaki van tenir lloc el 6 i el 9 d'agost de 1945, efectuats pels Estats Units segons l'ordre del president Harry S. Truman, després que els dirigents japonesos ignoraren la Declaració de Potsdam. El bombardeig atòmic va estar precedit per un període de sis mesos d'intens bombardeig estratègic amb bombes convencionals sobre 67 ciutats japoneses. La Segona Guerra Mundial va acabar oficialment gairebé un mes més tard amb la signatura de l'acta de capitulació del Japó portada a terme el 2 de setembre de 1945.
El nombre de morts és difícil de precisar i només se n'han pogut fer estimacions. El Departament d'Energia dels Estats Units (DOE) avançà la xifra de 70.000 persones a Hiroshima i de 40.000 persones a Nagasaki que van morir instantàniament.
# José de Fontes Pereira

José de Fontes Pereira (Luanda, 1838 - maig de 1891) fou un periodista i advocat radical d'Angola.

## Carrera

Considerat un primerenc nacionalista angolès i assimilado, Pereira va aprofitar una relativa llibertat de premsa a Angola des de 1870-1890 per qüestionar les obligacions i control portugueses sobre Angola. Va abordar temes com l'exportació d'angolesos negres a les plantacions de São Tomé i Príncipe, treballs coercits dins de la colònia, ineficàcia, corrupció i discriminació racial, entre molts altres.
Escrivint per a la població literària portuguesa d'Angola, Pereira va escriure sobretot en portuguès. Pereira va perdre la seva feina i va ser jutjat quan, el 1890, va suggerir que l'Imperi Britànic assumís l'administració colonial de la colònia a causa de la incompetència portuguesa. Va morir 16 mesos més tard al maig de 1891 de causes naturals.

## Referències

* ↑ Construindo A História Angolana: As Fontes e a Sua Interpretação, Rosa Cruz e Silva

## Fonts

* "Angola Is Whose House?" Early Stirrings of Angolan Nationalism and Protest, 1822-1910 by Douglas L. Wheeler, Journal of African Historical Studies, 1969

## Enllaços externs

* The Story of Africa: Europe and Africa 1800-1914 bbc.co.uk
# Festival de l'Illa de Wight

El Festival de l'Illa de Wight és un festival de música rock que va tenir lloc a l'Illa de Wight, Regne Unit, en tres edicions successives el 1968, el 1969 i el 1970. La del 1970, va obtenir la seva màxima assistència. Entre les seves aparicions estel·lars hi ha Jethro Tull, Jimi Hendrix, Bob Dylan, The Doors i The Who. L'esdeveniment no va tornar a organitzar-se fins a 2002, quan es va traslladar a Seaclose Park. Des de 2002, el festival s'organitza anualment. Aquest festival, juntament amb el de Woodstock, és considerat el reflex de la contracultura i màxim exponent del moviment hippy.

## Enllaços externs

* Festival de l'Illa de Wight - Lloc web oficial
# Portada/article abril 9
## El senyor dels anells: El retorn del rei

El senyor dels anells: El retorn del rei és una pel·lícula del 2003 dirigida per Peter Jackson, basada en el segon i tercer llibre de J. R. R. Tolkien El Senyor dels Anells i la pel·lícula que conclou la trilogia, després d'El senyor dels anells: La germandat de l'anell (2001) i El senyor dels anells: Les dues torres (2002). Va ser estrenada el 17 de desembre del 2003 i es va convertir en un dels èxits de recaptació més gran de tots el temps. A l'edició 76 de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques va guanyar els onze Òscars als quals havia estat nominada.
# Herbeys

Herbeys és un municipi francès, situat al departament de la Isèra i la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.
# Salvador Còrbia

Salvador Pasqual Còrbia, també conegut com a Txu Terrat o Ciù Terrat pel barret pla que portava,o en italià com a Salvatore Pasquale Corbia, fou un pagès i poeta alguerès, nascut el 27 de desembre de 1827 i mort el 27 de gener de 1909. En perdre la vista a causa d'una febre tifoide, va abandonar la pagesia i componia versos d'inspiració popular i religiosa com a medi de subsistència, que recitava mentre feia de captaire.La seva popularitat local fou descrita per Eduard Toda, en una de les seves estades a Sardenya, en una crònica que esmenta títols del poeta citats pel mateix autor: Cansó del Bambl, de la Assumpta, de la Eternitat, de la Misericordia, del Sant Crist, del bisbe Arduino, del bisbe Giordano, la cansó de Amor i la del Enterro.La poesia del Sant Crist, també coneguda com a Lo Santcristus, que Txu Terrat hauria escrit per a un concurs del 1854, s'ha transmès durant la celebració de la Setmana Santa algueresa amb diferents títols i versions. La primera transcripció que es conserva d'aquest poema és obra del lingüísta Joan Palomba. La figura de Txu Terrat és homenatjada en una cançó de Rafael Catardi i Angelino Ceravola, i té un carrer dedicat a l'Alguer.

## Referències

* 1 2 Monti, Nino. «Txu Terrat» (en italià). Storie di Alghero, 06-11-2019. [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ Corbera, Jaume. Caracterització del lèxic alguerès. UIB, 2000. ISBN 9788476326183 [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ Chessa, Michele. Racconti algheresi (en italià). Tipolitografia editoriale "La Celere", 1976.
* ↑ Armangué, Joan. Arxiu de tradicions de l'Alguer. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001. ISBN 9788484153221 [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ Toda, Eduard «Les Cansons de Vallvert». La Il·lustració Catalana, 193, 31-07-1888, pàg. 222 [Consulta: 16 abril 2020].
* 1 2 Armangué, Joan. La setmana santa a l'Alguer: festa, drama i cançó. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1999, p. 77-80. ISBN 9788484150473 [Consulta: 16 abril 2020].
# Juana Bolívar Palacios

Juana Bolívar Palacios (Caracas, 16 de maig de 1779 - 7 de març de 1847) va ser una aristòcrata criolla veneçolana, coneguda per haver estat la germana gran de Simón Bolívar.

## Biografia

Filla de Juan Vicente Bolívar y Ponte i de María de la Concepción Palacios y Blanco. El seu pare va morir el 1786 i la seva mare el 1792. L'11 de desembre de 1792, uns mesos després de la mort de la seva mare, va contreure matrimoni amb el seu oncle matern Dionisio Palacios y Blanco, amb tot just 13 anys d'edat.
En 1814, quan cau la Primera República fuig cap a Curaçao juntament amb els seus fills Jorge, Fernando i Benigna Palacios. L'altre fill, Guillermo i el seu marit es queden lluitant en les forces patriotes que operen a les planes i l'orient del país. També l'acompanya en el seu exili la seva germana María Antonia Bolívar Palacios, que anava acompanyada del seu marit i fills. De Curaçao partiran a l'illa de Saint Thomas. I el 1815 arriben a Haití.
El 1819 torna a Veneçuela, vivint primer a Angostura, després Ciutat Bolívar i el 1822 se'n va a Caracas. La seva filla Benigna es va casar el 1825 en primeres núpcies amb el general Pedro Briceño Méndez i, en segones núpcies, el 1852 amb Pedro Amestoy.
Juana va estar present en els actes de repatriació de les restes mortals del seu germà el 1842; amb la resta de la família, i va ser present a la cerimònia d'inhumació de Simón Bolívar, a la cripta de la família a la Catedral de Caracas.

## Mort

Juana va morir a Caracas, el 7 de març de 1847. La seva mort va commoure la societat de Caracas, on era molt estimada i respectada. Les seves restes van ser enterrades a la mateixa cripta funerària de la família com era costum de l'època. Les causes de la seva mort són desconegudes.

## Recerca sobre el seu parentiu

Davant el descobriment que l'ADN mitocondrial de les restes soterrades a la Catedral de Caracas no coincideixen amb el dels seus germans María Antonia i Simón Bolívar Palacios, es conclou que Juana no va ser filla biològica de María de la Concepció Palacios i això seria el motiu pel qual la van casar amb Dionisio Palacios, i per la qual cosa aquest no era veritablement el seu oncle. En tot cas, està documentat que Juan Vicente Bolívar i Ponte va tenir altres fills abans (i potser, fora del seu matrimoni).

## Referències

* ↑ El Panorama. «Hace 170 años falleció Juana Bolívar Palacios, hermana del Libertador Simón Bolívar», 07-03-2017. Arxivat de l'original el 1 de febrer de 2018. [Consulta: 31 gener 2018].
* ↑ Dos Santos, Petra «Restos de Bolívar, que descansan en el Panteón, son realmente suyos». , 25-07-2011 [Consulta: 3 juny 2013].
* ↑ Eumenes Fuguet Borregales. «Juan Agustín Bolívar, hermano del Libertador», 06-05-2009. [Consulta: 3 juny 2013].

## Bibliografia

* Polar, Fundación. Diccionario de Historia de Venezuela. Editorial Ex Libris, Caracas, 1992. ISBN 980-6100-17-4 Tomo I.
# Ruby Rose

Ruby Rose (Melbourne, 20 de març de 1986) és una persona no-binària actriu, model i presentadora de televisió australiana.
Rose va perseguir la carrera d'actriu a partir del 2008. Va participar en la tercera temporada de la sèrie Netflix Orange Is the New Black (2015–16) i un poc més tard va aconseguir papers en pel·lícules notòries com Resident Evil: The Final Chapter (2016), XXX: Return of Xander Cage (2017), i John Wick: Chapter 2 (2017). El 2017 va coprotagonitzar la comèdia musical Pitch Perfect 3, i el 2018 la pel·lícula de monstres The Meg. Actualment protagonitza la sèrie de l'Arrowverse Batwoman com a Kate Kane/ Batwoman.

## Referències

* ↑ «Ruby Rose – Relationships – Wear It With Pride». wearitwithpride.com.au. Arxivat de l'original el 2010-02-07. [Consulta: 28 març 2015].
* ↑ Ahlgrim, Callie «14 celebrities who don't identify as either male or female» (en anglès). Insider, 19-05-2021.