OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vocal semitancada anterior arrodonida

La vocal semitancada anterior arrodonida és un so de la parla que es representa com a [ø] a l'alfabet fonètic internacional (el símbol que usen diverses llengües nòrdiques per representar-lo en una modificació de l'alfabet llatí). Apareix a diverses llengües germàniques, al francès i el coreà, entre d'altres. En ser una vocal, no hi ha interrupció del pas de l'aire i sí vibració de les cordes vocals. La llengua es desplaça cap endavant. Els llavis s'arrodoneixen i es mantenen en un grau d'obertura intermedi. En català no existeix com a fonema en català, que usa la vocal semitancada anterior no arrodonida [e] en aquesta posició fonològica.
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# Vavrinec Dunajský

Vavrinec Dunajský (Ľubietová, 5 de juliol de 1784-Budapest, 15 de febrer de 1833) fou un escultor eslovac.

## Vida i obres

Inicialment va rebre els ensenyaments del seu pare, també escultor. A partir de 1800 va entrar d'aprenent en el taller de talla de fusta de Martin Barger en Banská Bystrica.
En 1804 es va traslladar a Viena on va ser alumne de l'acadèmia d'art, paral·lelament va assistir a una escola Exner.
Des de 1809va viure a Budapest, on hi havia una major demanda, allí es va dedicar a la composició escultòrica, en particular de temàtica religiosa, i treballs decoratius, creus, púlpits, altars, i uns altres, situats principalment a Budapest, i també a les ciutats eslovaques (Banská Bystrica, Nitra, Bratislava, etc.)
És famós pel seu treball de l'estàtua del atlant Corgoň a la Casa del Cànon de Nitra. Es tracta de la talla en pedra d'un gegant que sosté el mur de l'edifici com l'Atles mitològic. Aquesta figura decora una de les cantonades de l'edifici.
Vavrinec Dunajský també va construir l'altar major de l'Església de la Santa Creu amb les seves pintoresques figures de la Mare de Déu i la Magdalena en Banská Bystrica.

## Referències

* 1 2 3 «Dunaiszky Lorinc». artportal. lexicon. Arxivat de l'original el 2016-08-21. [Consulta: 6 juliol 2016].
* ↑ «Banská Bystrica: The town castle complex» (en anglès). [Consulta: 6 juliol 2016].
# Vay

Vay (en bretó Gwez) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.725 habitants. Limita amb Marsac-sur-Don, Le Gâvre, Blain, La Grigonnais i Nozay.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 1145 | 1219 | 1099 | 1119 | 1122 | 1228 | 1725 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean Blandin | |

## Galeria d'imatges

* L'alcaldia
* El menhir de la Drouetterie
# Vaxainville

Vaxainville és un municipi francès situat al departament de Meurthe i Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 83 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Vaxainville era de 83 persones. Hi havia 30 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 15 parelles sense fills i 11 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

Tots els 32 habitatges que hi havia el 2007 eren l'habitatge principal de la família. Tots els 32 habitatges eren cases. Dels 32 habitatges principals, 29 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 5 en tenien tres, 8 en tenien quatre i 19 en tenien cinc o més. 16 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 16 habitatges hi havia un automòbil i a 11 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Vaxainville el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 8 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 8 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 8 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 46 persones, 34 eren actives i 12 eren inactives. De les 34 persones actives 30 estaven ocupades (18 homes i 12 dones) i 4 estaven aturades (1 home i 3 dones). De les 12 persones inactives 4 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Els 2 establiments que hi havia el 2007 eren d'empreses de fabricació d'altres productes industrials.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un taller de reparació d'automòbils i de material agrícola.
L'any 2000 a Vaxainville hi havia 7 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Vaxainville a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Vaxainville a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Wilhelm Wien

Wilhelm Carl Werner Otto Fritz Franz Wien (Fischhausen, Prússia, 1864 - Múnic, Alemanya, 1928) fou un físic alemany guardonat amb el Premi Nobel de Física l'any 1911.

## Biografia

Nascut el 13 de gener de 1864 a la ciutat de Fischhausen, actual Polònia, però en aquells moments formant part de Prússia, fou fill de Carl Wien, un gran terratinent que el 1866 es va traslladar a la ciutat de Drachstein, situada a la Prússia oriental. El 1879, ingressà a l'escola de Rastenburg i entre 1880 i 1882 va estudiar a Heidelberg
A partir de 1882 estudià física a la Universitat de Göttingen, Heidelberg i Berlín. Entre 1883 i 1885, va ser ajudant de Hermann Ludwig von Helmholtz a l'Institut Imperial de Física i Tecnologia de Charlottenburg. El 1886, va rebre el doctorat amb una tesi sobre la difracció de la llum sobre els metalls i la influència de diversos metalls sobre el color de la llum refractada. Al llarg de la seva vida, va ser així mateix professor de física a la Universitat de Giessen, de Wurzburg i de Múnic.

## Estudis científics

Els seus treballs d'investigació es van ocupar de diversos camps de la física, com la hidrodinàmica, les descàrregues elèctriques a través de gasos enrarits, l'estudi dels raigs catòdics i l'acció de camps elèctrics i magnètics sobre aquests. El 1893, va assolir combinar la formulació de Maxwell amb les lleis de la termodinàmica per tractar d'explicar l'emissivitat de l'anomenat cos negre, investigació que va cristal·litzar en l'enunciat d'una de les lleis de la radiació i que duu el seu nom en el seu honor (llei de Wien).
Va investigar també en el camp de les radiacions, i fonamentà les bases de la teoria quàntica, així com de camps com l'òptica i els raigs X.
El 1911, fou guardonat amb el Premi Nobel de Física per la formulació de la llei de radiació de la calor.
Wien es morí el 30 d'agost de 1928 a la ciutat alemanya de Múnic.

## Reconeixements

En honor seu, s'anomenà el cràter Wien de Mart.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Wilhelm Wien» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* «Wilhelm Wien» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Wolfsheim

Wolfsheim fou una banda de synthpop formada el 1987 a Hamburg, Alemanya. Els integrants que varen formar el grup foren Markus Reinhardt i Pompejo Ricciardi. El nom de la banda no es va inspirar en la ciutat del mateix nom situada a Renània-Palatinat, sinó en un personatge de ficció del llibre d'en Francis Scott Fitzgerald "El Gran Gatsby".

## Discografia

| Demos Ken Manage (1988) Any But Pretty (1989) Àlbums No Happy View (1992) Strange Ways Records Popkiller (1993) Strange Ways Records 55578 (1995) Strange Ways Records Dreaming Apes (1996) Strange Ways Records Hamburg Rom Wolfsheim (1997) Strange Ways Records Spectators (1999) Strange Ways Records Casting Shadows (2003) Strange Ways Records DVDs Kompendium (2002), Strange Ways Records | Singles "The Sparrows and The Nightingales" (1991) Strange Ways Records "It's Not Too Late (Don't Sorrow)" (1992) Strange Ways Records "Thunderheart" (1992) Strange Ways Records "Now I Fall" (1993) Strange Ways Records "Elias" (1994) Strange Ways Records "Closer Still" (1995) Strange Ways Records "A New Starsystem Has Been Explored" (1996) Strange Ways Records "Once in a Lifetime" (1998) Strange Ways Records "It's Hurting for the First Time" (1998) Strange Ways Records "Künstliche Welten" (1999) Strange Ways Records "Sleep Somehow" (1999) Strange Ways Records (vinil) "Kein Zurück" (2003) Strange Ways Records "Find You're Gone" (2003) Strange Ways Records "Blind 2004" (2004) Strange Ways Records |

## Referències

* ↑ «Significado del nombre de la banda» (en anglès). [Consulta: 11 juny 2010].
* ↑ «Strange Ways discography» (en inglés). [Consulta: 11 juny 2010].

## Enllaços externs

* Wolfsheim's official website (anglès)/(alemany)
# Wolhusen

Rickenbach és un municipi del cantó de Lucerna (Suïssa), situat al districte de Sursee.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Wittenbergen

Wittenbergen, en baix alemany Wittenbargen, és un municipi de l'amt de Breitenburg al districte de Steinburg a Slesvig-Holstein a Alemanya. El 30 de juny de 2014 tenia 161 habitants sobre una superfície de 4,59 km². El poble es troba al maresme de Breitenburg, al marge esquerre de l'Stör, que hi queda sotmès a la marea. Dos rius, el Bramau i el Hörner Au s'hi barregen amb l'Stör.
La principal activitat des de sempre ha estat l'agricultura i els serveis connexos. El molí Kaisermühle és la major empresa industrial. Antigament utilitzava un port a l'Stör que avui només s'utilitza per a la navegació esportiva i de turisme. El sender internacional per a vianants lents Mönchsweg (camí dels monjos) creua el municipi.

## Enllaços externs

* Der Mönchsweg (el sender dels monjos)

## Referències
### Referències

* ↑ «W» Arxivat 2016-03-29 a Wayback Machine., Oortsnaams vun Sleswig-Holsteen, Molfsee, Schleswig-Holsteinische Heimatbund, (en català: Topònims d'Eslesvig-Holstein)
* ↑ «Wittenbergen». A: Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 2. Quartal 2014. Hamburg: Statistisches Amt für Hamburg und Schleswig-Holstein, 6 de març de 2015, p. 22.
* ↑ «Wittenbergen» (en alemany). Web oficial de l'amt Breitenburg. Arxivat de l'original el 2016-07-01. [Consulta: 3 maig 2015].
# Elisabet Carlota d'Orleans

Elisabet Carlota d'Orleans (Saint-Cloud, 13 de setembre de 1676 - Commercy, 1744) fou princesa de sang de França de la Casa dels Orleans amb el tractament d'altesa reial que esdevingué duquessa de Lorena per matrimoni.
Era filla del príncep Felip d'Orleans i de la princesa Elisabet Carlota del Palatinat. Per via paterna, Elisabet Carlota era neta del rei Lluís XIII de França i la infanta Anna d'Espanya i per via materna de l'elector Carles Lluís del Palatinat i de la princesa Carlota de Hessen-Kassel.
El dia 25 d'octubre de l'any 1698 contragué matrimoni al castell de Fontainebleau amb el duc Leopold I de Lorena, fill del duc Carles V de Lorena i de l'arxiduquessa Elionor d'Àustria. La parella tingueren tretze fills dels quals quatre arribaren a la vida adulta:
* Leopold (1699– 1700)
* Elisabet Carlota (1700 – 1711)
* Lluïsa Cristina (1701).
* Maria Gabriela (1702– 1711).
* Lluís (1704– 1711).
* Josepa Gabriela (1706-1708)
* Leopold Carles (1707-1723)
* L'emperador Francesc I del Sacre Imperi Romanogermànic, nat a Nancy el 1708 i mort el 1765 a Innsbruck. Es casà amb l'arxiduquessa Maria Teresa I d'Àustria.
* Elionor (1710)
* La princesa Elisabet Teresa de Lorena, nada a Nancy el 1711 i morta a Torí el 1741. Es casà el 1737 amb el rei Carles Manuel III de Sardenya.
* El príncep Carles Alexandre de Lorena, nat a Lunéville el 1712 i mort a Tervuren el 1780. Es casà amb l'arxiduquessa Maria Anna d'Àustria (1718-1744).
* La princesa Anna Carlota de Lorena, nada a Lunéville el 1714 i morta a Mons el 1773.
Elisabet Carlota morí en plena Guerra de Successió d'Àustria quan es decidia el futur de la seva nora i del seu fill primogènit com a emperadors del Sacre Imperi Romanogermànic.

## Referències

* ↑ Commire, Anne. Women in World History (en anglès). vol.5. Gale, 2000, p. 146. ISBN 0787640646.
# Niccolò I Correggio

Niccolò I Correggio va néixer a Ferrara el 9 d'abril de 1427 i va ser fill de Gherardo VI Correggio. El 1430 a la mort del seu pare va rebre la part indivisa corresponent de la senyoria sobirana de Correggio, Campagnola i Fabbrico. L'oncle Pietro Correggio havia mort sense descendents i el 1441 va morir l'oncle Galasso Correggio renunciant als seus drets, i quant el 1446 va morir el seu oncle Giberto V Correggio que tampoc tenia fills, Niccolò va reunir tota l'herència compartida amb els germans Giberto VI Correggio, Manfredo I Correggio i Antonio II Correggio. Va ser senyor sobirà de Correggio, senyor de Campagnola, Rossena i Fabbrico, amb els seus germans.
Va ser patrici de Parma i Patrici de Venècia i el 1447.
Capità de l'exèrcit del duc de Milà el 1448.
Va morir l'11 de juliol de 1449 i del seu enllaç el 1448 amb Beatrice d'Este, que estava prenyada, va deixar un fill pòstum, Niccolò II Correggio.

## Referències

* ↑ «Niccolò I da Correggio». [Consulta: 29 abril 2021].
# Niccolò Mestrino

Niccolò Mestrino (Milà, 1748 - París, juliol 1789) fou un violinista i compositor italià.
A la seva Itàlia natal, Niccolò Mestrino era amic del doble contrabaix Domenico Dragonetti, amb qui va estudiar intensament i va tocar música durant un temps, en cas contrari no se sabia res de la seva educació. Niccolò Mestrino va treballar des de l'1 de novembre de 1780 durant cinc anys sota Joseph Haydn, a la capella del Príncep Esterhazy a Eisenstadt. Allà va tenir 480 marcs d'ingressos anuals, juntament amb els avantatges habituals, als músics millor pagats. Va treballar durant diversos mesos a la capella del comte Ladislaus Erdödy a Bratislava.
L'agost de 1786 va aplicar en va la posició de Kapellmeister de l'Orquestra de la Cort de Brussel, succeint al difunt Henri-Jacques de Croes. A l'època de Nadal del mateix any, va debutar al "Concert Spirituel" de París, on Antonio Lolli era un dels seus competidors. El Mercure de France va anunciar el 6 de gener de 1787 Les connaisseurs trouvent sa manière neuve, pleine d'expressió i sensibilitat... (Els coneixedors valoren la seva nova espècie plena d'expressió i sensibilitat...). Giovanni Battista Viotti, Director de l'òpera italiana recentment oberta al "Théâtre Monsieur", Mestrino va traslladar la direcció de l'orquestra el 1789, que només podia dur a terme durant uns mesos. Com a director d'orquestra, el seguia el seu compatriota Giuseppe Puppo (1749-1827).

## Obres (selecció)

* 18 Capricis per a violí (1814) (dels quals 11 van perdre)
* 3 duets per a 2 violins
* 6 Fantaisies per a violí i piano
* 2 concerts per a violí i orquestraArpegi Capriccio per a 2 violins
* 12 grans solos o estudis per a violí
* Sonates per a violí i b.c. op. 5.

## Referències

* ↑ https://archive.org/details/biographieunive11ftgoog/page/108/mode/2up?view=theater
* ↑ MGG, 2a edició Vol. 11, columnes 82 i 83

## Enllaços externs

* https://imslp.org/wiki/Category:Mestrino,_Niccol%C3%B2/Im International Music Score Library Project
# Baldriga de cames roses

La baldriga de cames roses (Ardenna creatopus) és un ocell marí de la família dels procel·làrids (Procellariidae), d'hàbits pelàgics, que habita la zona oriental del Pacífic Sud, migrant cap al nord durant l'hivern austral. Cria a les illes Juan Fernández.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Baldriga inquieta

La baldriga inquieta (Puffinus gavia) és un ocell marí de la família dels procel·làrids (Procellariidae), d'hàbits pelàgics que habita des de les aigües costaneres de Nova Zelanda fins a la costa nord-occidental d'Austràlia. Cria a illes properes a l'Illa del Nord de Nova Zelanda.
# Museu d'Art de Baltimore

El Museu d'Art de Baltimore (Baltimore Museum of Art, abreujat BMA) és un museu d'art situat a Baltimore (Maryland, Estats Units).

## Història

Fundat el 1914 i d'arquitectura neoclàssica durant l'anomenada època de les Belles Arts, el Museu d'Art de Baltimore va ser dissenyat per l'arquitecte nord-americà John Russell Pope al costat de la Universitat Johns Hopkins i ha sofert una ampliació recent que inclou les sales més grans dedicades a l'art contemporani. Reuneix prop de 90.000 obres cosa que el converteix en el principal museu de la ciutat per al segle xix i l'art modern, mentre que el Walters Art Museum està especialitzat en art antic.
A més, compta amb la col·lecció més gran del món d'obres de Henri Matisse i moltes obres de Paul Cézanne, Picasso, Vincent van Gogh, Giambattista Pittoni, Paul Gauguin, inclòs el quadre Le Violoncelliste o fins i tot d'Auguste Renoir, el quadre del qual Paysages Bords de Seine, robat i desaparegut des de fa més de cinquanta anys. La majoria d'aquestes obres provenen d'una col·lecció privada establerta al segle XX per les germanes Claribel i Etta Cone, properes a Gertrude Stein, que la van donar al museu quan van morir.
El museu també és reconegut pel seu gran nombre d'obres d'artistes estatunidencs (sobretot Andy Warhol), dibuixos, fotografies i art oceànic i africà. També compta amb un jardí d'escultures amb una superfície de gairebé 3 acres i un petit edifici neoclàssic de Benjamin H. Latrobe cap al 1812, anomenat Spring House o Diary, donat al museu el 1932, al costat de l'edifici principal del museu i restaurat a 2003.
Des de l'1 d'octubre de 2006, l'entrada al museu és totalment gratuïta, a excepció de certes exposicions especials, gràcies a les subvencions de la ciutat de Baltimore i el comtat de Baltimore.

## Col·leccions

* Art africà
* Art amerindi
* Art asiàtic
* Art contemporani
* Renaixença…
* Henri Matisse
* Sandro Botticelli
* Georgia O'Keeffe
* Francesco d'Ubertino

### Galeria d'imatges

* Jean Siméon Chardin, El joc dels ossos (vers 1734)
* Francesco Guardi, Venècia (cap al 1750)
* Benjamin West, Autoretrat (1770)
* Louis Comfort Tiffany, botigues algerianes (vers 1872-1887)
* John Robinson Tait, Vespre a la riba del llac (1876)
* Auguste Renoir, Paysages Bords de Seine (1879)
* Paul Gauguin, Dona tahitiana amb mango (1892)
* Paul Cézanne, Montagne Sainte-Victoire (1897)
* Alfred Sisley, Paisatge (1880)
* Vincent van Gogh, Parell de botes (1887)
* Theodore Robinson, mare i fill a la vora del foc (1887)
* Norbert Gœneutte, El Pont de l'Europe i la Gare Saint-Lazare en construcció (1888)
* Paul Gauguin, El violoncel·lista (1894)
* John Robinson Tait, Paisatge (vers 1900)
* Arshile Gorky, L'inabastable (1945)

## Referències

* ↑ (anglès) «Collection Overview». Artbma.org. Arxivat de l'original el 2008-04-24. [Consulta: 1er abril 2008].
* ↑ «The Cellist (Portrait of Upaupa Scheklud), 1894 - Paul Gauguin - WikiArt.org». www.wikiart.org.
* ↑ (anglès) «Free Admission to Baltimore Museum of Art and Walters Art Museum Begins octubre 1». Thewalters.org. Arxivat de l'original el 2006-10-02. [Consulta: 1er abril 2008].
# Neivo-Rudianka

Neivo-Rudianka (en rus: Нейво-Рудянка) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Sverdlovsk, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 2.599 habitants.

## Referències

* ↑ Статья об открывшемся новом ФАПе в посёлке Белоречка
* ↑ «Поселок Басьяновский» (en rus). Информация о Свердловской области. Свердловская областная универсальная научная библиотека им. В. Г. Белинского. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «Об отнесении рабочего поселка Басьяновский, расположенного на территории Верхнесалдинского района, к категории сельских населенных пунктов к виду поселок, Закон Свердловской области от 21 июля 2004 года №54-ОЗ». docs.cntd.ru. Arxivat de l'original el 2018-04-23. [Consulta: 22 abril 2018].
# Avenir ensemble

Avenir ensemble (Futur ensems) és un partit polític anti-independentista de Nova Caledònia fundat el 2004 com a escissió del Reagrupament-UMP, dirigit aleshores per Harold Martin. El lideratge de Didier Leroux va provocar el 2008 l'escissió de Calédonie ensemble.

## Posicions del partit

* Respecte militant de l'Acord de Nouméa.
* Tot i que es declara partidari del principi una persona, un vot, ha mostrat un posicionament ambigu davant el congelament del cens electoral
* Quan a Goro níquel, d'antuvi es mostrà escèptic i més tard crític amb l'establiment de la planta d'Inco al Sud, demanant una redefinició del projecte tot respectant la normativa mediambiental.
* És favorable al traspàs de les mines del Nord a la Société minière du Sud Pacifique SMSP.

## Origen

El partit té el seu origen en la primera dissidència important en el RPCR produïda durant les eleccions provincials de Nova Caledònia de 1995, del grup Una Nova Caledònia per a Tots (Une Nouvelle-Calédonie pour Tous, UNCT), que el 1998 es transformà en l'Alliance. Contràriament al que es creu, no es tractava pas d'una secció local de la Unió per a la Democràcia Francesa (UDF), encara que el seu líder Didier Leroux hi era el representant oficial de François Bayrou. Altres membres destacats del partit són Sonia Lagarde, simpatitzant amb la UMP, i Jean-Pierre Aïfa havia estat cap de la Federació per una Nova Societat Caledoniana (FNSC).

## Resultats electorals

Es presentà per primer cop a les eleccions provincials de Nova Caledònia de 2004, en les que va obtenir 16 escons al Congrés de Nova Caledònia i fou el segon partit més votat. A l'Assemblea de la Província del Sud va obtenir 19 escons i fou el partit més votat, mentre que en va obtenir un a l'assemblea de la Província del Nord. El seu cap Harold Martin fou nomenat president del Congrés de Nova Caledònia i Philippe Gomès fou nomenat president de la Província del Sud. Alhora, controlaven les alcaldies de cinc municipis: Dumbéa, Koumac, La Foa, Païta i Thio.
El partit va patir una crisi interna, però, durant les eleccions presidencials franceses de 2007, ja que mentre Harold Martin i Sonia Lagarde decidiren donar suport la candidatura de Nicolas Sarkozy (com els membres de Reagrupament-UMP), Didier Leroux va donar suport François Bayrou. El descontentament amb el nomenament de Didier Leroux com a cap del partit el 2008, a qui acusen d'haver convertit el partit en «ostatge polític» de Reagrupament-UMP, provocaria una escissió dins el partit, anomenada Calédonie ensemble, dirigida per Philippe Gomès.
A les eleccions municipals de 2008 mantenen les alcaldies de Koumac, Pouembout i Païta, però les de Bourail, la Foa, Moindou i Thio, que inicialment les havia guanyat el partit, passen a ser dominades per Calédonie ensemble. I a les eleccions provincials de Nova Caledònia de 2009 obté només 4 diputats al Congrés de Nova Caledònia, 3 escons a l'Assemblea de la Província del Sud, i un escó a l'Assemblea de la Província del Nord.

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2009-06-01 a Wayback Machine.