OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castella la Nova

Castella la Nova va ser una regió històrica castellana que comprenia aproximadament les actuals províncies de Ciudad Real, Conca, Guadalajara, Madrid i Toledo. Es componia, bàsicament, de les comarques històriques de La Alcarria, de La Sierra, i de la Manxa i al nord estava limitada per Castella la Vella, a l'est per l'Aragó i el Regne de València, al sud pel Regne de Múrcia i Andalusia i a l'oest per Extremadura.
El seu origen és l'extensa Taifa de Toledo, territori conquerit l'any 1085 pel rei Alfons VI de Castella. Des del segle xvi es comença a conèixer com a Castella la Nova.
El 1785, després de l'ordenament territorial de Floridablanca, Castella la Nova va quedar dividida en les províncies de Conca, Guadalajara, La Manxa, Madrid i Toledo, quedant fora de la regió el centre i sud de l'actual província d'Albacete que va quedar integrada dins de la província de Múrcia. En tot cas la regió només tenia entitat com a divisió territorial que merament apareixia en els mapes. Com succeí amb les altres regions històriques de Castella, ni durant l'Antic Règim ni amb l'Estat Liberal, la regió no va tenir cap mena de dimensió institucional, tampoc caràcter jurisdiccional, polític o administratiu.
Amb la divisió provincial de 1833 de Francisco Javier de Burgos, la província de La Manxa es va substituir per la de Ciudad Real, tot i que part del seu territori també va passar a les províncies de Toledo, Conca i Albacete, província inexistent fins aleshores i que es va crear amb territoris de les antigues províncies de Conca, La Manxa i Múrcia, i va quedar integrada administrativament dins de la Regió de Múrcia, tot i que la major part de la província formava part de la Manxa.
Més tard, durant la Segona República tampoc va rebre cap mena de procés d'autonomia com si va succeir amb altres regions, com Catalunya, i el franquisme en revertir aquests processos va desposseir a les regions històriques de qualsevol mena de significat, més enllà del seu ensenyament a les escoles. Després de la reforma i nova divisió politicoadministrativa de 1978, Castella la Nova va deixar de tenir entitat política i el seu antic territori es correspon aproximadament al de les Comunitats Autònomes de Madrid i de Castella-La Manxa, que va incorporar la província d'Albacete.

## Referències

* 1 2 3 «Castella la Nova». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 2 març 2016].
* 1 2 3 López-Davalillo Larrea, Julio. Geografía regional de España (en castellà). Madrid: UNED, 2014.
* ↑ Losa Serrano, Francisco Javier. El señorío de Montealegre (en castellà). Univ de Castilla La Mancha, 1998, p. 99. ISBN 8489958173.
# Catedral de Sant Sebastià (Bratislava)

La Catedral de Sant Sebastià o simplement Catedral del Ordinariato Militar (en eslovac: Katedrála sv. Šebastiána) és el nom que rep un temple de l'Església Catòlica a Bratislava que és des de 2009 la catedral del Ordinariato Militar a Eslovàquia.
La primera pedra de l'església va ser col·locada en 1995 i va ser consagrada el 2003 pel Papa Juan Pablo II. No obstant això, la construcció no va començar fins a la primavera de 2007, després que es va emetre el permís per construir el gener de 2007. L'arquitecte del projecte va ser Ladislav Banhegyi. El sostre va ser construït en 2008. El treball a l'interior va durar fins a l'estiu de 2009. El 13 de juny de 2009 va tenir lloc la cerimònia de consagració, presidida pel Bisbe Stanislav Zvolensky.

## Vegeu també

* Església Catòlica Romana

## Referències

* ↑ «Katedrála sv. Šebastiána, Bratislava, Bratislava, Slovakia». [Consulta: 14 febrer 2017].
* ↑ (www.aglo.sk), AGLO solutions. «Úvodná stránka :: Ministerstvo obrany SR» (en eslovac). [Consulta: 14 febrer 2017].
* ↑ Mons. Viliam Judák: "Katedrála – matka chrámov v diecéze." In: Pútnik svätovojtešský 2011. Trnava: Spolok svätého Vojtecha, 2010, s. 63. ISBN 978-80-7162-824-8
# Castell de Bóixols

El Castell de Bóixols fou un castell medieval situat en el poble de Bóixols, del terme municipal d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà.
Estava situat a l'extrem sud de l'actual poble de Bóixols, aturonat a l'extrem més alt del pendís on hi ha disposades les cases del poble actual. En queden poques restes recognoscibles, atès que el lloc fou ocupat -encara ho és- per instal·lacions agropecuàries i cases.
El petit fragment conservat són restes de murs i d'una torre de planta circular, actualment annexes a una casa la major part de nova construcció, que antigament havia estat part d'unes instal·lacions agropecuàries. El fragment de torre fa 80 cm d'ample per 3 metres d'alçada. Devia ser un espai murat i amb torres, que protegia un espai interior, ample, que aprofitava el mateix turó, on hi havia les estances.
És un jaciment arqueològic protegit declarat Bé cultural d'interès nacional (BCIN) i considerat dins del catàleg del patrimoni cultural català.

## Etimologia

Aquest castell duu el nom de la població on es troba, i del qual podria ser l'origen.

## Referències

* ↑ Decret 22.4.1949 del Ministerio de Cultura (BOE 5.5.1949)
* ↑ Inventari del Patrimoni Arqueològic Català. Direcció General del Patrimoni Cultural. Generalitat de Catalunya

## Bibliografia

* BENITO I MONCLÚS, Pere [et al.]. "Castell de Bóixols", a el Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* CATALÀ, Pere. "Castell d'Abella, cap de baronia". A: Els castells catalans. Volum VI (2a part). Barcelona, Rafael Dalmau, Editor, 1979. ISBN 84-232-0158-9.
# Castell de Bürresheim

El castell de Bürresheim es troba prop de Mayen a l'estat federat alemany de Renània-Palatinat. Està aïllat en un paisatge de muntanyes boscoses i rierols. Pot considerar-se "germà" del castell d'Eltz per la seva semblança.

## Descripció

El castell de Bürresheim, el castell d'Eltz i el castell de Lissingen són els únics castells de la riba esquerra del Rin en l'estat de Renània-Palatinat que no han estat mai destruïts.
Es compon de diferents edificis, sent el campanar un dels primers a ser construït. Els diferents edificis s'han anat afegint els uns als altres entre el segle xii i el segle xiii. Les armadures dels diferents sostres coberts de pissarra i les torres daten de l'origen de l'edifici.
A partir de l'any 1700, es pot veure un petit jardí barroc que està al sud del castell.

## Història

Una família noble que hi va viure durant generacions, fins a 1938, va col·leccionar nombroses peces de mobiliari del segle xv fins al XIX i pintures que mostren a la família i als prínceps, col·lecció que es pot veure actualment.
La torre de l'homenatge, que és la part més antiga del conjunt, data del segle xii. Les bases de l'ala est daten del segle xiv, així com les modificacions ulteriors que li han donat el seu aspecte exterior actual.
És possible imaginar la vida rudimentària de finals del segle xv observant les sales del castell que daten de la fi de l'edat mitjana. A cada pis podrem trobar un gran sala amb pilars de fusta de roure, bigues i xemeneies enormes, però més tard tenim peces més agradables, confortables, dividides en diverses més petites.

## Cinema

El castell de Bürresheim va aparèixer en la pel·lícula de 1989 Indiana Jones i l'última croada dirigida per Steven Spielberg. En aquest film, el castell va ser anomenat com Castell de Brunwald i situat a Àustria prop de la frontera alemanya.

## Referències

* ↑ http://www.alemania-romantica.info/Fortificaciones-y-castillos.4929.0.html Arxivat 2016-08-28 a Wayback Machine. Fortificacions i castells, Alemanya romàntica, Oficina de turisme de Renània Palatinat.
* ↑ Magnus Backes. Burgen und Stadtwehren der Eifel (en alemany). Neuwied: Verlag Strüde, 1966.
* ↑ «Photographs of German Castles and Manor Houses» (en anglés). Castlesandmanorhouses.com. [Consulta: 2 agost 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina del castell de Bürresheim (en alemany)
* Informació sobre el castell. a la Wayback Machine (arxivat a 2007-setembre-28). (en francès)
# Caucalis

Caucalis és un gènere monotípic de plantes apiàcies que anteriorment englobava quatre espècies incloent Caucalis bischoffii Koso-Pol. La seva única espècie actualment és Caucalis platycarpos.

## Distribució

Sud-oest d'Àsia, Nord d'Àfrica i gran part del centre i sud d'Europa; per gran part de la península Ibèrica incloent els Països Catalans.

## Taxonomia

Caucalis platycarpos va ser descrita per Linnaeus i publicat a Species Plantarum 1: 241. 1753.

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
* ↑ «Caucalis». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 23 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Caucalis platycarpos en Herbario de Jaca
* Taxonomia de Caucalis
* Taxonomia de Caucalis
# Catedral de la Dormició (Vladímir)

La catedral de la Dormició (o de l'Assumpció) de la ciutat de Vladímir és una de les principals esglésies de la Rússia medieval dels segles xiii i xiv. Forma part del Patrimoni de la Humanitat.
La catedral va ser encomanada per Andrei Bogoliubski i dedicada a la Mare de Déu, que es va promoure com la santa patrona de Vladímir. Edificada entre els anys 1158 i 1160, va ser ampliada en el lapse de 1185-1189 per reflectir el prestigi de la ciutat. Amb una superfície de 1.178 metres quadrats, va ser la més gran església russa en els següents 300-400 anys.
Andrei Bogoliubski, Vsèvolod III Iúrievitx i altres governants del Principat de Vladímir-Súzdal van ser sepultats a la cripta d'aquesta església. A diferència d'altres tants santuaris, la catedral va sobreviure a la gran devastació i l'incendi de Vladímir el 1239, quan les hordes mongoles de Batu Khan hi van fer presència.
Als murs exteriors de l'església hi ha relleus esculpits a les arcuacions, capitells i mènsules. L'interior va ser pintat al segle xii i repintat per Andrei Rubliov i Daniil Txiorni el 1408. La catedral de la Dormició va servir de model per a Aristotile Fioravanti quan va dissenyar la catedral de la Dormició del Kremlin de Moscou (1475 - 1479).

## Icona de la marededeu de Vladimir

La icona de la marededeu de Vladimir és una antiquíssima obra mestra de la pintura romana d'Orient del segle xi. En primera instància, en portar-la de l'Imperi Romà d'Orient, es va guardar a Kíev. D'allà el príncep Andrei Bogoliubski el 1155 la va portar a Vladímir a la catedral de la Dormició; després, el 1395, sota el govern del príncep Basili I de Moscou, fill de Dmitri Donskoi, va ser enviada a Moscou i dipositada a la catedral de la Dormició del Kremlin. Des de 1930 es conserva a la galeria Tretiakov de Moscou.
# Casa Alfonso (Montblanc)

La Casa Alfonso és un edifici del municipi de Montblanc (Conca de Barberà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un habitatge plurifamiliar entremitgeres de finals del segle xix recuperant un portal de l'edifici anterior del segle xviii. La façana presenta elements decoratius eclecticistes.
Hi ha la inscripció de 1775 a un costat del portal d'accés.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Alfonso». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].

## Enllaços externs

* «Casa Alfonso». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Casa Alegret (Figueres)

La Casa Alegret és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici situat al centre històric de la ciutat molt a prop de la Rambla de Figueres. Es tracta d'un edifici entre mitgeres, a on la planta baixa, que presenta encoixinat, té un local comercial i portal lateral. Al primer pis hi ha balconada correguda i la finestra està emmarcada i amb decoració floral a la llinda. En els altres dos pisos superiors, balcons de mida menor segons l'alçada. Els dos primers pisos estan emmarcats per pilastres d'ordre corinti, amb pilastres estriades, i el tercer presenta motius ornamentals (florals i hídries), a cada costat del balcó. Corona la façana una cornisa, fris, barana amb balustrada i terrassa. L'any 1999 aquest edifici va ser rehabilitat integralment com a comerç i habitatge unifamiliar.

## Referències

* 1 2 «Casa Alegret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Casa Alejos

La Casa Alejos és una obra noucentista de la Ràpita (Montsià) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici cantoner, és notable per la seva façana frontal, de composició simètrica. Té una planta baixa i un pis, i presenta tres eixos de composició verticals; a la planta baixa, una porta i dues finestres amb arcs conopials. Al pis superior, tres balcons sobre mènsules amb barana metàl·lica i obertura rematada per cornisa sobre mènsules amb ornaments que figuren petits frontons. Sobre el central, a l'eix de simetria, una finestra de doble arc amb pilar central. Sobre el mateix eix de simetria, el trencant d'aigües de la coberta a dos vessants (de teula), que es transforma sobre el parament de la façana en una cornisa ondulada amb acabaments de ceràmica. La façana lateral continua l'esquema compositiu d'eixos verticals, balcó i finestra.
Per l'altre lateral, el primer pis dona accés a una terrassa sobre la botiga contigua, amb una capelleta en rajola policromada sobre la paret.

## Referències

* 1 2 «Casa Alejos». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].

## Enllaços externs

* «Casa Alejos». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Canyelles

La Casa Canyelles és un edifici al municipi de Vilafranca del Penedès inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Obra que s'inclou en el llenguatge popular del noucentisme, la Casa Canyelles va ser realitzada per l'arquitecte Santiago Güell i Grau. El projecte data del 16 de setembre de 1924 i va ser aprovat per l'Ajuntament el 7 d'octubre del 1924. El 10 de febrer de 1925 es realitzà un projecte de tanca aprovat el 18 de març del mateix any. Ambdós projectes es conserven a l'arxiu de l'Ajuntament de Vilafranca. Edifici entre mitgeres i cantoner. Té un jardí hort. És de planta baixa i la coberta és inclinada amb teula àrab. A la part posterior hi ha una galeria. Cal destacar els elements decoratius de la façana: rajoles blanques i blaves, boles de coronament i garlandes. Presenta fris i obertures de forma rectangular i amb llinda.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Canyelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Catocala hymenaea

Catocala hymenaea és una espècie de papallona nocturna de la subfamília Erebinae i la família Erebidae. Es troba des d'Orient Mitjà fins a l'oest d'Àsia.
Hi ha una generació per any. Els adults volen de maig a juliol.
Les larves s'alimenten d'espècies de Prunus, incloent Prunus spinosa.

## Referències

* ↑ http://www.taxapad.com/local.php?taxonidLC=85997706

## Enllaços externs

* Funetː Catocala hymenaea Arxivat 2019-07-20 a Wayback Machine. (en)
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa: Catocala hymenaea (en)
# Catocala electa

Catocala electa és una espècie de papallona nocturna de la subfamília Erebinae i la família Erebidae.

## Distribució

Es troba a Europa i Àsia (fins a Corea).

## Descripció

Fa 65-80 mm d'envergadura alar. Els adults volen de juliol a setembre, depenent de la ubicació.

## Plantes nutrícies

Les larves s'alimenten de salzes i pollancres.

## Subespècies

* Catocala electa electa
* Catocala electa tschiliensis Estrèpit-Haas, 1927
* Catocala electa zalmunna Butler, 1877

## Galeria

* Catocala electa
* Catocala electa

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual: Catocala electa (castellà)
* Catocala electa a Moths and Butterflies of Europe and North Africa
* www.lepiforum.de
* www.schmetterling-raupe.de
* Rosy underwing UKmoths
# Catocala duplicata

Catocala duplicata és una espècie de papallona nocturna de la subfamília Erebinae i la família Erebidae. Es troba a Corea i Japó (Hokkaido, Honshü, Shikoku i Kyüshü).
Fa aproximadament 47 mm d'envergadura alar.

## Referències

* ↑ http://www.taxapad.com/local.php?taxonidLC=85997651

## Enllaços externs

* Funet: Catocala duplicata Arxivat 2019-07-20 a Wayback Machine. (en)
* Catocala d'Àsia: Catocala duplicata Arxivat 2011-07-23 a Wayback Machine.
# Caça esportiva

La caça esportiva o caça de trofeus és la caça d'animals salvatges com a activitat de lleure. Els caçadors esportius solen conservar una part de l'animal com a trofeu i símbol de l'èxit de la caça. L'objecte de la caça és habitualment un mascle de grans dimensions o ornaments cridaners, com ara banyes grosses. Alguns països venen autoritzacions per caçar animals salvatges. Per exemple, el 2014 costava 30.000 dòlars matar un elefant o un lleó a Botswana, mentre que un guepard en costava uns 7.000, un búfal o una girafa més de 3.500 i una zebra menys de 2.000. La bibliografia científica ha demostrat que la caça esportiva no és un mètode eficaç per controlar les poblacions d'animals com els senglars.

## Referències

* ↑ «Botswana prohibeix la caça d'animals salvatges». VilaWeb, 1 gener 2014. [Consulta: 23 setembre 2020].
* ↑ «Els veïns de Can Carreres, tips de la presència de caçadors a la urbanització». Ràdio Calella Televisió, 21 febrer 2020. [Consulta: 23 setembre 2020].
# Caçador blanc, cor negre

Caçador blanc, cor negre (títol original: White Hunter, Black Heart) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Clint Eastwood i estrenada l'any 1990. Ha estat doblada al català.

## Argument

El director John Wilson marxa a rodar el seu proper film a Àfrica però ràpidament prefereix la caça al rodatge. Fins al punt de no pensar que a un elefant en particular.

## Repartiment

* Clint Eastwood: John Wilson
* Jeff Fahey: Pete Verrill
* Charlotte Cornwell: Miss Wilding
* Norman Lumsden: George
* George Dzundza: Paul Landers
* Marisa Berenson: Kay Gibson
* Richard Vanstone: Phil Duncan
* Edward Tudor-Pole: Reissar
* Roddy Maude-Roxby: Thompson
* Richard Warwick Marcel Guido): Basil Fields
* John Rapley: el armer
* Catherine Neilson Kelvine Dumour): Irene Saunders
* Alun Armstrong: Ralph Lockhart
* Timothy Spall: Hodkins
* Mel Martin: Margaret McGregor
* Boy Mathias Chuma: Kivu
* Jamie Koss: Mme Duncan
* Geoffrey Hutchings: Alec Laing

## Producció
### Desenvolupament

El 1951, l'escriptor Peter Viertel segueix el cineasta John Huston en el rodatge de La reina d'Àfrica. Se n'inspira per la seva novel·la Caçador blanc, cor negre on crea el personatge de John Wilson, fortament inspirat en John Huston. No obstant això, si John Huston havia denunciat la caça de l'elefant al seu film Les Arrels del cel, el personatge del film de Eastwood prefereix abandonar el rodatge per anar a caçar.
Per tenir més informació, Clint Eastwood va estar amb la filla de John Huston, l'actriu Anjelica Huston.
La Warner va acceptar finançar aquest film a condició que Clint Eastwood dirigeixi L'Aixeca, que s'estrenaria alguns mesos després de Caçador blanc, cor negre.

### Càsting

Diversos actors encarnen personatges inspirats en persones reals: Pete Verrill (interpretat per Jeff Fahey) és el novel·lista Peter Viertel, Paul Landers (George Dzundza) és el productor Sam Spiegel, Kay Gibson (encarnada per Marisa Berenson) s'inspira en Katharine Hepburn, mentre que el personatge de Phil Duncan (Richard Vanstone) està basat en Humphrey Bogart.

### Rodatge

El rodatge ha tingut lloc principalment a Kariba a Zimbabwe, sobretot prop del llac Kariba, les Cascades Victòria i a Hwange, durant dos mesos el 1989.
El vaixell utilitzat al film és un decorat construït a la Gran Bretanya, que ha estat després portat a Àfrica.
Algunes escenes d'interiors han estat rodades als Pinewood Productora s prop de Londres.

## Premis i nominacions

* El film va ser a la selecció oficial al Festival de Canes 1990.
* Premi Chicago Film Critics Association 1991: nominació al premi al millor director.

## Referències

* ↑ «Caçador blanc, cor negre». esadir.cat.
* ↑ «White Hunter, Black Heart». The New York Times.
* 1 2 3 4 Anecdotes a Internet Movie Database (anglès)
* 1 2 (anglès) Entrevista amb el decorador John Graysmark, Cue International, maig 1990.
* ↑ Howard Hughes. I.B. Tauris. Aim for the Heart: The Films of Clint Eastwood (en anglès), 2009, p. 144. ISBN 978-1-84511-902-7.
* ↑ Distincions a Internet Movie Database (anglès)
# Cecilia Wikström

Cecilia Karin Maria Wikström (Svanstein, 17 d'octubre de 1965) és una política sueca. Membre del Partit Popular Liberal, és eurodiputada des de 2009. També és sacerdot de l'Església de Suècia i autora de diversos llibres. Entre 1995 i 2010 va estar casada amb l'exministre d'Educació Jan-Erik Wikström, pare de Jeppe Wikström. Prèviament, s'havia casat amb el sacerdot suec Björn Bolin Cecilia Wikström es va llicenciar en teologia per la Facultat de Teologia de la Universitat d'Uppsala el 1993. Ha tingut diverses posicions en l'Església de Suècia, com a rectora, capellana universitària, capellana de presó i canonge de la catedral d'Uppsala.

## Enllaços externs

* Cecilia Wikström - Lloc web oficial
# Cecilia Seghizzi

Cecilia Seghizzi (Gorizia, 5 de setembre de 1908 – Gorizia, 22 de novembre de 2019) fou una compositora, pintora i violinista italiana.

## Biografia

Va néixer a Gorizia, petita ciutat d'Itàlia a la frontera amb Eslovènia, al peu dels Alps, filla del compositor i mestre de capella Cesare Augusto Seghizzi (1873 - 1933), un dels compositors més apreciats de la cançó popular furlana. Després de l'exili al camp de refugiats de Wagna d'Estíria durant la primera guerra mundial, Cecilia va començar a estudiar el violí amb el professor Alfredo Lucarini i es va graduar amb honors del Conservatori Giuseppe Verdi de Milà. A la dècada del 1930 va alternar l'activitat de concert amb la docència a instituts de secundària i de música. Al mateix temps, va començar a dedicar-se a la composició, completant els seus estudis amb un diploma al conservatori Giuseppe Tartini de Trieste, sota la direcció de Vito Levi. Als anys cinquanta va fundar i dirigir el complex polifònic Gorizia, amb el qual va obtenir el primer premi al concurs polifònic nacional de Brescia. El reconeixement va ser seguit per una sèrie de concerts i enregistraments per a llocs importants tant italians com estrangers.
El 5 de setembre de 2018 va celebrar els seus 110 anys amb l'alcalde Rodolfo Ziberna i dos regidors, convertint-se així en un supercentenària italiana.
Va morir el 22 de novembre de 2019 a l'edat de 111 anys i 78 dies.

## Estil

El catàleg d'autor de Gorizia inclou més de 130 composicions, entre les quals destaquen les dedicades al cant coral. El seu estil, decididament conservador, en els moments més avançats està lligat al neoclassicisme, i no hi ha rastre de les novetats aportades per l'avantguarda musical des dels anys trenta.

## Composicions principals

* Sonata per a oboè i piano (1963)
* A la nit (per a flauta, soprano i piano, 1979)
* Concertino (per a vent i cordes, 1981)
* Divertimento (per a violí i piano, 1982)
* Valzerino (per a flauta i piano, 1984)

## Referències

* ↑ «Addio a Cecilia Seghizzi, decana della musica goriziana». ilfriuli.it. [Consulta: 22 novembre 2019].
* ↑ Cecilia Seghizzi (105 anni): «La mia Grande Guerra»
* ↑ I 110 anni di Cecilia Seghizzi
* ↑ «La goriziana Cecilia Seghizzi spegne 110 candeline». Arxivat de l'original el 2022-02-28. [Consulta: 23 abril 2020].
* ↑ «Nonna Cecilia compie 111 anni. "Il mio segreto? Niente ascensore e poche medicine"» (en italià). L'HuffPost, 06-09-2019. Arxivat de l'original el 2022-02-28. [Consulta: 22 novembre 2019].

## Enllaços externs

* Associazione Seghizzi, a seghizzi.it.
* Cecilia Seguizzi (105 anni): «La mia Grande Guerra», a messageroveneto.gelocal.it.