OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Polizón a bordo

Polizón a bordo és una pel·lícula espanyola dirigida per Florián Rey en 1941. Va obtenir un gran èxit de públic, sent durant dècades la pel·lícula amb major recaptació del cinema espanyol. La pel·lícula va constituir el primer gran èxit de la productora de Cesáreo González Rodríguez, Suevia Films.

## Sinopsi

La història conta emigració d'un gallec, Manucho Loreiro que marxa a fer fortuna en companyia d'un amic com a polissó a Amèrica. La fortuna s'enceba en l'amic pobre tornant ric i aconseguint els amors de la noia però equivocant a tots fent-se passar per pobre i per ric a l'amic que ha tornat desventurat, provocant-se un munt d'embolics.

## Repartiment

* Ismael Merlo com Antonio.
* Antonio Casal com Manucho.
* Lina Yegros com Rosiña
* Guadalupe Muñoz Sampedro
* Tony d´Algy com senyoret.
* Salvador Videgain com l'alcalde.
* Anselmo Fernández com galleguiño.
* Charito Leonis la pastissera.
* Xan Das Bolas el sereno.
* Fernando Sancho com cambrer.

## Referències

* ↑ Bentley p.84
* ↑ Bentley, Bernard P. E.. A Companion to Spanish Cinema (en anglès). Boydell & Brewer Ltd, 2008. ISBN 9781855661769.
* ↑ ¡Polizón a bordo! - Película (en castellà).
* ↑ Fotogramas, Por Redacción. «Polizón a bordo» (en espanyol europeu), 29-05-2008.

## Enllaços externs

* Polizón a bordo a Decine21.com
* Polizón a bordo a sensacine.com
# Pou del Xic

El Pou del Xic és un pou del terme municipal de Castell de Mur, en territori del poble de Puigmaçana, de l'antic municipi de Mur.
És a 585 msnm, al costat de llevant de la Masia del Xic i al nord del Corral del Xic. Aquest conjunt és a ponent de Puigmaçana, al nord de l'extrem oest dels Plans de Puigmaçana. Al seu nord-est hi ha el Pou del Tros del Cinto.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pou del Mas del Pou del Gel

El Pou del Mas del Pou del Gel és una obra de Vilaplana (Baix Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es troba molt a prop de l'enrunat Mas del Pou, cap a l'Est. És una estructura cilíndrica i revestit de pedra seca. N'ha desaparegut la cúpula. Unes pedres que sobresurten al capdamunt de la paret devien ésser el suport de les arcades que la sostenien. Els arcs eren de totxanes.
Diàmetre estimat: 8 metres. Profunditat: 6,5 metres, al fons hi ha terra acumulada, el gruix de la qual s'ignora. Hi creixen els saüquers. Gairebé al fons actual hi ha un forat, encarat en una rasa que baixa dels Motllats. Pot ser era un desguàs. No es veu on devia ésser la galeria horitzontal d'entrada.

## Història

En parla una promesa de transport del 07/07/1720. També en parla un contracte d'arrendament entre l'ajuntament de Reus i Miquel Macip, de Prades, del 15/05/1775. Interpretem que aquest pou era propietat de la universitat de Prades.
Sembla que cap el 1850 encara s'hi empouava.

## Referències

* 1 2 3 4 «Pou del Mas del Pou del Gel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Pou del Mas del Pou del Gel». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Premis Ondas 1987

Els Premis Ondas 1987 van ser la trenta-quatrena edició dels Premis Ondas, atorgats el 1987. En aquesta edició es diferencien les categories: Premis Nacionals de ràdio o televisió, internacionals de ràdio i internacionals de televisió.

## Nacionals de ràdio

* Radio Nacional de España en el seu 50è Aniversari
* El primero de la mañana d'Antena 3
* El espejo de la cadena COPE
* Coplas de mi Ser de la Cadena SER
* Océano de Radio Club Tenerife

## Nacionals de televisió

* No passa res de TV3
* En familia de TVE
* Un, dos, tres... responda otra vez de TVE
* Qué noche la de aquel año de TVE
* Europa, Europa de TVE

## Internacionals de ràdio

* Claire Waldoff - Der Stern Von Berlin, ARD/SFB
* The News Huddlines election special, BBC
* Fantafilm: Tarzan Story, RAI
* Gran Format, RTL Télé Lëtzebuerg
* Le banc d'arguin, Radio France

## Internacionals de televisió

* Miep Gies: Camera 2: La deuxième vie de Klaus Barbie, Antenne 2
* Manp'a Shikchok, KBS
* Herinneringer aan Anne Frank, NOS/ AVRO de Holanda
* Telescope: Oh les maisn, SRG SSR
* The Krypton Factor, UKIB/ Granada Television

## Hispanoamericans de ràdio i televisió

* Un día en la vida de España, Telemundo dels EUA
* Eco-Entrevistas de Jacobo Zabludowsky, Televisa
* RCN Radio Cadena Nacional de Colombia
* Hombres de ley, ATC de l'Argentina

## Referències

* ↑ Miguel Ríos e Iñaki Gabilondo entre los galardonados con los Premios Ondas, El País, 6 de novembre de 1987

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial dels Premis Ondas Arxivat 2019-05-08 a Wayback Machine.
# El coraje del pueblo

El coraje del pueblo és una pel·lícula boliviana de 1971 dirigida per Jorge Sanjinés, i protagonitzada per Domitila de Chungara, Eusebio Gironda, Federico Vallejo i Felicidad Coca García.

## Argument

La pel·lícula relata les massacres esdevingudes abans i després de la Revolució boliviana, enfocant-se en la nit de Sant Joan durant el govern del dictador René Barrientos Ortuño. Els protagonistes -dels quals alguns van viure en carn pròpia els fets- relaten les seves experiències enmig d'aquesta agitada etapa del país sud-americà en la qual les forces repressores de Barrientos van cometre tota mena d'atrocitats amb el pretext de sufocar el moviment subversiu inspirat en la figura del Che Guevara. nooo

## Repartiment

* Domitila de Chungara
* Eusebio Gironda
* Federico Vallejo
* Felicidad Coca García

## Referències

* ↑ «Película boliviana: El coraje del pueblo». [Consulta: 13 gener 2021].
* ↑ «Un cine junto al pueblo: seis películas de Jorge Sanjinés se exhiben en la Muestra de Cine Comunitario». [Consulta: 13 gener 2021].
* ↑ «Presentan retrospectiva de Jorge Sanjinés en Muestra de cine comunitario», 19-09-2020. [Consulta: 13 gener 2021].
* ↑ «El coraje del pueblo: cine de movilidad». [Consulta: 13 enero 2021].
* ↑ «[http://tierraentrance.miradas.net/2009/11/reviews/el-coraje-del-y ab pueblo.html#:~:text=El%20Coraje%20del%20Pueblo,%20comienza,cortar%20las%20cadenas%20de%20opresi%C3%B3n. El coraje del pueblo]» (en castellà). [Consulta: 13 gener 2021].

## Enllaços externs

* El coraje del pueblo a Internet Archive
# Cantó de Sant Fermin

El cantó de Sant Fermin és un cantó francès del departament dels Alts Alps, situat al districte de Gap. Té 8 municipis i el cap és Sant Fermin.

## Municipis

* Aspres-los-Còrps
* Chaufaier
* Lo Glaisiú
* La Chapela-en-Gaudemar
* Sant Fermin
* Sant Jaume-en-Gaudemar
* Sant Maurici-en-Gaudemar
* Vilard-Lobiera

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1961-1998 | Pierre Rozier | PSU, després PS |
| 1998-2010 | Robert Blache | Divers droite |
| 2010- | Marc Zecconi | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 1.829 | 1.984 | 1.930 | 1.725 | 1.543 | 1.565 | 1.597 |
# Finzi

«Finzi» té aquests significats:
* Aldo Finzi
* Gerald Raphael Finzi
# Finwë

Finwë és un personatge fictici de l'univers de J.R.R. Tolkien, la Terra Mitjana. Va ser el primer rei dels nóldor (i com a tal a vegades se'l coneix com a Noldóran), i va liderar la seva gent en el viatge per la Terra Mitjana cap al reialme benaventurat de Valinor a Aman. Va ser gran amic d'Elu Thingol, Rei de Doriath.
La traducció del nom de Finwë no és clara. El glossari publicat al Silmarí·lion tradueix Fin per "cabell", però d'altres fonts diuen que vol dir "habilitat"
Finwë va tenir dues esposes. La primera va ser Míriel, que va morir poc després de néixer el seu únic fill: Fëanor. La segona esposa era Indis, dels vanyar, que li va donar dos fills: Fingolfin i Finarfin, i dues filles: Findis i Irimë.
Durant l'intent de Melkor de corrompre els nóldor, Finwë va calmar la seva gent i els va fer tornar a confiar en els Valar. Quan Fëanor va ser exiliat de Tirion, Finwë va anar amb ell a Formenos. Va ser el primer a morir a Valinor, quan Melkor va matar-lo a les portes de Formenos per prendre els Silmarils. Aquest assassinat va ser un dels desencadenants de la revolta dels nóldor.
# Evagri de Constantinoble

* Per a altres significats, vegeu «Evagri».
Evagri de Constantinoble (mort ca. 380) va ser un patriarca de Constantinoble, cap al 370. És venerat com a sant a tota la cristiandat.

## Biografia

Se'n sap poc, de la seva vida. L'any 370, els arrians van escollir Demòfil de Constantinoble com a successor d'Eudoxi d'Antioquia, que havia mort. El bàndol catòlic, però, i el patriarca catòlic deposat d'Antioquia, Eustaci, van escollir Evagri com a patriarca. Pocs mesos després, l'emperador Valent el va desterrar i va viure la resta de la seva vida a l'exili.
Algunes fonts diuen que va ser escollit novament en 379 o 380, quan Demòfil va ser expulsat per l'emperador Teodosi I, però no n'hi ha proves documentals.

## Referències

* ↑ Eusebi. Historia ecclesiastica, IV, 14.
# Otto Dresel

Otto Dresel (Andernach, 1826 - Boston, Estats Units, 1890) fou un pianista i compositor alemany.
Va estudiar piano amb Ferdinand Hiller i Felix Mendelssohn-Barhtoldy. El 1848 va participar en la revolució alemanya de març, el que li va causar dificultats. El mateix any va emigrar cap als Estats Units on va actuar diversos anys com a concertista i compositor a Nova York. El 1852 es va instal·lar a Boston. Hi contribuí en gran manera a popularitzar la música de cambra alemanya, tant com a executant com a editor d'obres d'aquest gènere, curosament revisades i digitades.
Va compondre diversos concerts quartets, sonates i lieder d'un accentuat sentiment romàntic.

## Referències

* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). apèndix IV. Madrid: Espasa-Calpe, cop. 1930-1933, p. 536. ISBN 84-239-4579-0.
* ↑ Gillespie, John. «Dresel, Otto (1826-1890), pianist, teacher, and composer». A: American National Biography (en anglès). 1. Oxford University Press, 2000-02. DOI 10.1093/anb/9780198606697.article.1800323.
# Palazzo Venezia

El Palazzo Venezia o Palazzo di Venezia, conegut originàriament com a Palazzo Barbo, és un palau de la ciutat de Roma, al nord del tossal capitolí, a la banda oest de la Piazza Venezia. El seu nom evoca el fet que durant un temps va ser seu de l'ambaixada de la República de Venècia.
Iniciada la construcció l'any 1455, va ser un dels primers edificis renaixentistes de Roma, tot i que va ser construït al voltant de la torre medieval situada a la dreta de la seua façana. Molta de la pedra que s'hi va utilitzar va ser extreta del Colosseu, una pràctica comuna a Roma fins als segles més recents. Inicialment va ser habitat pel cardenal venecià, Pietro Barbo, qui després esdevindria el Papa Pau II. Hom creu que es va triar el lloc per a poder veure des del palau les curses de cavalls que tenien lloc a l'adjacent Via del Corso.
L'edifici va esdevenir residència papal fins que el Papa Pius IV el va donar a la República de Venècia perquè l'usara com a seu de la seua ambaixada. Al llarg del segle xix, va ser seu de l'ambaixada de l'Imperi Austrohongarès davant de la Santa Seu.
L'any 1917, l'edifici va passar a mans de l'Estat Italià, i va ser restaurat. Mussolini va tenir el seu despatx a la Sala del Mappamondo, i va usar un balcó del palau per a adreçar-se al poble, reunit a la Piazza Venezia, en molts dels seus innombrables discursos.
Avui dia, a l'interior de l'edifici es troba el Museu Nacional del Palazzo di Venezia. Conté galeries d'art, fonamentalment ceràmica, tapissos i estàtues, des de l'inici de l'era cristiana fins al primerenc Renaixement.

## Enllaços externs

* Museo Nazionale del Palazzo di Venezia (italià)
* Foto per satèl·lit: al centre de la foto, davant i obliquament a l'esquerra del gran monument de marbre blanc dedicat a Vittorio Emanuele. La torre i la façana donen al parc i al carrer de davant del monument.
# Palus (exogeologia)

En astrogeologia, palus (plural paludes, abr. PA) és una paraula llatina que significa «aiguamoll» que la Unió Astronòmica Internacional (UAI) utilitza per indicar formacions geològiques presents a la superfície de la Lluna similars als oceans i als mars, però de mida menor.
Les tres estructures morfològiques lunars a les quals s’ha assignat aquest nom són el Palus Epidemiarum (aiguamoll de les epidèmies), Palus Putredinis (aiguamoll de la decadència) i Palus Somni (aiguamoll del somni). El terme també s’utilitza per designar estructures similars presents a la superfície de Mart i Plutó. També a Mart també hi ha tres característiques d’albedo que utilitzen la paraula palus: Copais Palus, Lunae Palus i Oxia Palus.

## Paludes de la Lluna

| Palus | Latitud | Longitud | Diàmetre (km) | Epònim | Referències |
| Palus Epidemiarum | 32,00 S | -27,54 E | 300,38 | Aiguamoll de les epidèmies | 4565 |
| Palus Putredinis | 27,36 N | 0 E | 180,45 | Aiguamoll de la decadència | 4566 |
| Palus Somni | 13,69 N | 44,72 E | 163,45 | Aiguamoll del somni | 4567 |

## Paludes de Mart

| Palus | Latitud | Longitud | Diàmetre (km) | Epònim | Referències |
| Aeolis Palus | 4,47 S | 137,42 E | 111,63 | Nom clàssic de les característiques d'albedo | 15001 |
| Cerberus Palus | 5,78 N | 148,15 E | 466,68 | Nom clàssic de les característiques d'albedo | 14162 |
| Echus Palus | 12,29 N | 282,73 E | 715 | Nom clàssic de les característiques d'albedo | 15483 |
| Hadriacus Palus | 27,25 S | 77,30 E | 176,33 | Nom clàssic de les característiques d'albedo | 15151 |
| Peneus Palus | 35,06 S | 56,71 E | 870 | Nom clàssic de les característiques d'albedo | 15365 |

## Paludes de Plutó

| Palus | Latitud | Longitud | Diàmetre (km) | Epònim | Referències |
| Hyecho Palus | 17,43 S | 167,44 E | 322,56 | Hyecho - Viatger i erudit coreà, que va creuar el continent asiàtic de la Xina a Aràbia i de tornada (724-727), i va documentar el viatge (704-787). | 15870 |

## Referències

* ↑ «Descriptor Terms (Feature Types)» (en anglès). Gazetteer of Planetary Nomenclature - International Astronomical Union (IAU) Working Group for Planetary System Nomenclature (WGPSN).
* ↑ Sistema de coordenades: Planetogràfic, +E (+Est, 0 - 180)
* 1 2 Sistema de coordenades: Planetocèntric, +E (+Est, 0 - 360)
# Panteó de la Família Estorch-Massegur

El Panteó de la Família Estorch-Massegur és una obra d'Olot (Garrotxa). Malgrat que el panteó de la família Estorch-Massegur no es troba signat, sembla que l'obra va ser realitzada per l'escultor Miquel Blay a finals de segle xix o principis del XX.

## Descripció

Asseguda damunt un monòlit de pedra destaca la figura d'una noia, en molt mal estat de conservació. La jove està concebuda segons unes línies imposades per l'estil modernista català. Pensativa, sembla reflexionar sobre el sentit de la vida i de la mort, tractat amb dolcesa típica de l'estil de principis de segle. Va ser realitzada amb pedra. Una gran cadena de bronze tanca el conjunt.

## Referències

* 1 2 3 «Panteó de la Família Estorch-Massegur». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Panteó de la Família Masllorenç

El Panteó de la Família Masllorenç és una obra d'Olot (Garrotxa).

## Descripció

És una tomba realitzada per Celestí Devesa. Hi ha dues figures de pedra calcària, representant a dues noies joves plorant que emmarquen el conjunt. A la part central destaquen els busts del matrimoni. El conjunt és tancat per baranes de ferro decorades amb roses i llaços. El punt d'unió d'aquestes amb la tomba és ornamentat amb grans fullatges estilitzats que es repeteixen a la part superior, al costat de la creu.

## Història

S'ignora la data concreta en que Celestí Devesa va projectar i fer la timba de la família Masllorenç. Per l'estil general del conjunt i per la resta d'obres que l'autor té al mateix cementiri, podem situar-la dins els deu primers anys del segle xx.

## Referències

* 1 2 «Panteó de la Família Masllorenç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Xenòcrates d'Acragant

Xenòcrates (en grec antic: Ξενοκράτης, llatí: Xenocrates) fou un germà del tirà Teró d'Acragant.
Va aconseguir guanyar una cursa de carros als Jocs Pitis de l'any 494 aC, i sembla que en aquesta ocasió va fer d'auriga el seu fill Trasibul. Píndar li va dirigir la seva sisena oda pítica (Pítica VI) amb motiu d'aquesta victòria.

## Referències

* ↑ 1.Xenocrates a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1291
# Anselmo Petite

Anselmo Petite (7 d'abril de 1744, Villalpando - † ?) fou un abat benedictí del monestir de San Millán de la Cogolla i un dels primers traductors dels Evangelis al castellà.
Va prendre l'hàbit benedictí a San Millán de la Cogolla el 25 de febrer del 1760 i professà l'1 de març del 1761. Estudià a Irache del 1762 al 1763, a Salamanca, Valladolid i Madrid. Obtingué la carrera de magisteri, que exercí com a passant a Irache del 1770 al 1773. Allà s'hi graduà a més en teologia, filosofia i cànons. Fou lector de Sagrada Teologia i dues vegades abat del monestir de San Millán de la Cogolla, abans de ser visitador general de Sant Benet. Com a abat fou molt actiu, entre el 1778 i el 1781 realitzà algunes obres al claustre i recol·locà 24 llenços que hi havia de fra Juan Ricci. Quan el 1782 la Inquisició permeté la traducció de la Bíblia al castellà, el pare Felipe Scio de Sant Miquel feu una edició íntegra i bilingüe de l'obra amb cares il·lustracions, però ell ja havia emprès la dels Psalms i la dels Evangelis. Tot i que era normal que les edicions fossin bilingües, algunes de les seves dels Evangelis, realitzades directament des de la Vulgata, prescindiren del text llatí: per això fou el primer a realitzar edicions populars de l'obra més a l'abast del públic atès que eren més barates. A poc a poc, tanmateix, la seva versió fou quedant relegada per la dels pares José Petisco i Fèlix Torres i Amat de Palou.
La versió de Petite és literal i té una introducció apologètica de la traducció vernacla. Les notes són netament patrístiques, i cita en especial Sant Joan Crisòstom i Sant Agustí, encara que també n'hi ha d'altres expositors i sants, per exemple del dominic Natalis Alexandri.

## Obres

* Los Santos Evangelios traducidos al castellano con notas, Madrid: Imprenta Real, 1788.
* Los Salmos penitenciales en latín y en castellano según acostumbra rezarlos nuestra madre la Iglesia con sus preces y también la oración Angelus Domini para la mañana medio día y noche, Barcelona: Viuda Piferrer, 1786.
* Los Salmos graduales en latín y castellano, con sus versos y oraciones, y una Glosa de afectos morales sobre cada verso Valladolid: Viuda de Tomás de Santander, 1784.
* Conducta de confesores en el tribunal de la penitencia: según las Instrucciones de San Carlos Borromeo y la doctrina de San Francisco de Sales... Madrid: Imprenta de Benito Cano, 1790 (es traducción).
* Conducta de las almas en el camino de la salvación, para servir de suplemento à la conducta de los confesores en el tribunal de la penitencia... Madrid: Imprenta Real, 1796.
# Cantó de Sant Flor Sud

El cantó de Sant Flor Sud és un cantó francès del departament del Cantal, a la regió d'Alvèrnia. Està enquadrat al districte de Sant Flor, té 12 municipis i el cap cantonal és Sant Flor.

## Municipis

* Aleusa
* Cussac
* Lavastrie
* Neuvéglise
* Paulhac
* Sant Flor (part sud)
* Sériers
* Tanavelle
* Les Ternes
* Ussel
* Valuéjols
* Villedieu

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1955-1967 | Jean Sagette | UNR |
| 1967-1992 | Jacques Albisson | CD, després CNI |
| 1992-2008 | Pierre Jarlier | UDF, després UMP |
| 2008- | Gérard Salat | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Referències

* ↑ «Canton de Saint-Flour-Sud - Liste des communes». Arxivat de l'original el 2016-01-13. [Consulta: 11 novembre 2018].

## Vegeu també

* Cantons del Cantal
# Font del Sill

La Font del Sill és una font del terme municipal de Salàs de Pallars, al Pallars Jussà, situada a prop i al nord de Salàs, a la plana, entre les partides de Rodonella, a llevant, i la Plantada, a ponent. És a 615 msnm, a uns 500 metres de la vila, a llevant del camí que mena a Sant Clem.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
# Flexió (exercici físic)

En ciències de l'esport, la flexió (en anglès curl ) és la transició d'una posició llarga a una posició curta d'un membre o d'un segment corporal, en un sentit antigravetat. La contracció muscular utilitzada és la concèntrica dels músculs flexors. Per exemple, des de la posició suspesa a la barra, realitzant una flexió de les extremitats superiors (flexió de l'avantbraç sobre el braç) es realitza un moviment antigravitacional, aixecant el pes de tot el cos.
Sovint, erròniament, els "moviments de flexió" es defineixen com accions que en realitat, essent transicions d'una actitud llarga a una curta d'un membre en sentit gravitatori, s'han de definir correctament com a flexió.
Alguns tipus de moviments que es poden classificar com a flexions són el leg curl (flexió de les cames), el crunch (flexió dels abdominals), la flexió del bíceps o curl del bíceps (generalment amb manuelles), la variant "hammer curl" i les creus pectorals (realitzades amb manuelles o cables).

## Notes

* ↑ Mabel Bocchi «Ti senti giù di forma ? Buttati sulle flessioni». La Gazzetta dello Sport.
* ↑ Giuliana Cassani «Voi come Richard Gere». La Gazzetta dello Sport, 29 luglio 2006.

## Enllaços externs

* http://www.sportmedicina.com/anatomia_funzionale.htm Arxivat 2010-03-01 a Wayback Machine. Anatomia funzionale dei principali muscoli
# Forellenbach

El Forellenbach (en baix alemany Frellenbeek) és un afluent del riu Glinder Au o Steinbek que neix a prop del carrer Drift a Willinghusen, un nucli de Barsbüttel i que desemboca a Ooststeenbeek al districte de Stormarn a l'estat de Slesvig-Holstein (Alemanya) Desguassa via el Glinder Au (Steinbek), el Bille i l'Elba al mar del nord.
El riu va integrar-se al sistema de connexió de biòtops (Biotopverbundsystem) que permet a les espècies de migrar naturalment. Forma l'eix central d'un parc al centre d'Oststeinbek. El seu nom significa Rierol de les truites. Té dos afluents anònims.
* Conca del Bille (Bil·le)
Haken • Oberhafen • Oberhafenkanal • Schleusenkanal • Hochwasserbassin • Rückerskanal • Billekanal • canal de Billbrook • Bullenhuser Kanal • Tiefstackkanal • Steinbrookgraben • Glinder Au o Steinbek • Havighorster Graben • Forellenbach • Schleemer Bach • Barsbek • Jenfelder Bach • Bornbek • Bornmühlenbach • Ladenbek • Kampbille • Schleusengraben • Brookwetterung • Schulenbrooksbek • Dalbek • Knollgraben • Forstgraben • Trittauer Mühlenbach • Amelungsbek • Corbek • Schwarzer Au :

## Referències

* ↑ Flussgebietsgemeinschaft Elbe (FGG Elbe), Arbeitsgemeinschaft für die Reinhaltung der Elbe, Fließgewässer im Elbeeinzugsgebiet Arxivat 2012-01-31 a Wayback Machine.
* ↑ Ajuntament d'Oststeinbek, Begrundung zum Bebaugnsplan n° 37 (alemany)