OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Ferrer de Gualbes

Joan Ferrer de Gualbes va ser un mercader, draper i ciutadà de Barcelona actiu al darrer terç del segle xiii.
És el primer membre conegut del llinatge de mercaders i ciutadans dels Gualbes. Procedent de fora de la capital, potser era originari de la localitat de Gualba, al Vallès. Vivia a Barcelona el darrer terç del segle xiii, de fet n'era ja ciutadà, doncs el 1301 va ser elegit jurat del Consell de Cent; aquesta és la primera data de la seva presència a la ciutat, i implica que aleshores devia tenir prou propietats, riqueses i prestigi com per ser ciutadà i exercir càrrecs públics. En tot cas, era jurat del consell en una posició intermèdia, vers el final de llista, quelcom que indica que potser representava la mà mitjana. Continuarà exercint aquest càrrec el 1302, el 1310 i el 1312, com consta en el Llibre del Consell d'aquests anys. Casat amb Valença de Terrades, el matrimoni va tenir set fills: Ferrer, Ramon, Margarida, Francesc, Bernat, Pere i Jaume, segons cita Carme Batlle del Llibre de Bellesguart. La seva política matrimonial va ser la d'enllaçar la seva família amb d'altres destacades en els negocis de la draperia i de la banca. Va fer testament el 1314, però encara vivia el 1333. Els seus descendents arribarien a la conselleria vers el 1344, i confirma la ubicació del llinatge en el grup dels negociants amb una certa fortuna i no seria fins anys més tard que arribarien a ser ciutadans honrats.

## Referències

* ↑ Morales Roca, 1995, p. 166.
* 1 2 Sánchez Martínez, 2003, p. 35.
* ↑ Batlle i Gallart, 2007, p. 52.
* ↑ Batlle i Gallart, 2007, p. 53.
* 1 2 Batlle i Gallart, 2007, p. 54.

## Bibliografia

* Batlle i Gallart, Carme. «Evolució d'una família de la Barcelona medieval: els Gualbes del segle XIV». A: El "Llibre del Consell" de la ciutat de Barcelona. Segle XIV: les eleccions municipals. Barcelona: CSIC, 2007.
* Morales Roca, Francisco José. Ciudadanos y burgueses honrados habilitados como síndicos del brazo real en las cortes del Principado de Cataluña. Dinastia de Trastámara y de Austria. Siglos XV y XVI (1410-1599) (en castellà). Madrid: Hidalguia, 1995.
* Sánchez Martínez, Manuel. Pagar al rey en la Corona de Aragón durante el siglo XIV: estudios sobre fiscalidad y finanzas reales y urbanas. Barcelona: CSIC, 2003.
# Viatka (Krasnoiarsk)

Viatka (en rus: Вятка) és un poble del krai de Krasnoiarsk, a Rússia, segons el cens del 2017 tenia 107 habitants. Pertany al districte municipal d'Aguínskoie.

## Referències

* ↑ «Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии. Вып. 5: Шуйский и Ковровский уезды/сост. В. Березин. Вязниковский и Гороховецкий уезды/сост. В. Добронравов. - 1898». Arxivat de l'original el 2018-10-26. [Consulta: 20 desembre 2018].
# Joan Bertran i Casals

Joan Bertran i Casals (Barcelona) fou un jugador i directiu d'escacs català.
Escaquista sorgit de la Penya del Cafè de la Sala Imperio, que organitzava partides d'escacs al principi dels anys deu del segle xx, i soci fundador i president del Club d'Escacs Barcelona. Va ser un dels impulsors de la fundació de la Federació Catalana d'Escacs, i després en fou el seu president entre el 1915 i el 1926. Durant el seu mandat a la Federació Catalana el 1925 va aconseguir afiliar-la Federació Internacional d'Escacs (FIDE). Després de deixar la Federació Catalana va fer el mateix amb la presidència del Club d'Escacs Barcelona per impulsar la creació de la Federació Espanyola, amb seu a Barcelona, de la qual es va convertir el 1927 en el primer president. Des aquest càrrec, va ser el gran impulsor de l'organització del Torneig Internacional de l'Exposició de 1929. El 1928 la FIDE va retitar l'afiliació a la Federació Catalana per donar entrada a la Federació Espanyola que llavors ell presidia i al capdavant de la qual va estar fins al 1930. Posteriorment va ser president del Club d'Escacs Novetats.

## Referències

* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
* ↑ Martín González, Àngel; López Manzano, Antonio. Federació Catalana d'Escacs. FCE: 75 Anys d'Història 1925-2000, 2001, pàg.141. ISBN 84-607-1908-1.
* ↑ Raduà, Josep M. Història de totes les seleccions esportives catalanes, 1904-2005.. Barcelona: Plataforma Proseleccions Esportives Catalanes, 2005.
# Tlaxcoapan

Atitalaquia és un municipi de l'estat d'Hidalgo. Atitalaquia és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part sud-occidental de l'estat d'Hidalgo. Limita al nord amb el municipi de Tlahuelilpan, al sud amb Atitalaquia, l'oest amb Tula i a l'est amb Tetepango.

## Vegeu també

* Municipis d'Hidalgo

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Tlaxcoapan Arxivat 2017-12-08 a Wayback Machine. (castellà)
# Querimònia

Era Querimònia (en català, la Querimònia) és un privilegi concedit pel rei Jaume II d'Aragó el Just a la Vall d'Aran el 1313 i que constitueix el dret històric de l'Aran.

## Context

El privilegi es concedí des del Castell del Rei de Lleida, després del retorn de la Vall al domini de la Corona d'Aragó, i un cop finalitzada l'administració fiduciària d'Aran pels reis de Mallorca.

## Contingut

Per tal d'afermar el domini de la vall el rei en Jaume II d'Aragó el Just va ordenar compilar per escrit els Usatges i Costums del dret consuetudinari aranés, i a la vegada recompensà els aranesos concedint-los franqueses i privilegis. Amb la Querimònia es confirmaren i es concediren:
* la lliure i franca possessió pels aranesos de llurs muntanyes sense servitud reial, subvenció, precari, vegueriment ni absolució de domini, amb la llibertat dels pasturatges extensiva als prats i camps no fitats
* el lliure aprofitament dels boscs
* el lliure aprofitament de l'aigua, tant per a regar com per a moure molins.
* la llibertat de pescar i de caçar
* l'exempció de tot dret de barra
* l'obligació per part del rei de mantenir-los si havien de formar part d'una campanya militar de més d'un dia
* reconeixement del règim econòmic familiar tradicional de la convinença i el retracte gentilici dit torneria
* Concessió de franquesa per censals, donacions, dots, successions, i d'altres
* Concessió de llibertat de tota servitud reial, càrrega, imposició
A canvi, els aranesos acceptaven el pagament d'un únic tribut al rei per veí, el Galin Reiau, consistent en una mida o sester de blat l'any per tal com equivalia a un galin o setena part d'una quartera aranesa.

## Evolució

Foren novament confirmats pel rei Alfons IV d'Aragó el Benigne el 1328, i respectats també per Pere IV d'Aragó el Cerimoniós després d'acceptar l'oposició aranesa a la venda del territori al comte Hug Roger II de Pallars Sobirà el 1385. El rei Joan II d'Aragó el Gran va concedir als aranesos diverses exempcions i drets, i el 1389 les Corts de Montsó declararen la Vall part del territori del Principat de Catalunya (integració confirmada després per la Generalitat de Catalunya) durant l'interregne esdevingut a la mort del rei Martí I d'Aragó l'Humà el 1410), la qual cosa posava fi de fet a la independència de la Vall, que fins llavors només estava vinculada a Catalunya per la comunitat de sobirà. La Querimònia també fou confirmada per Felip V de Castella arran de la fidelitat aranesa a la causa borbònica, sent confirmada també per Ferran VII de Castella (1817) i Isabel II de Castella (1846).

## Vegeu també

* Privilegi
* Vall d'Aran

## Referències

* 1 2 «Querimònia». Gencat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Podcast Era Querimonia d' En Guàrdia de Catalunya Ràdio
# L'Avellanosa

L'Avellanosa és un conjunt de masies al municipi de Riner (Solsonès) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de quatre masies, adossades una a l'altre. Són de planta rectangular i teulada a dos vessants. Les quatre tenen les mateixes característiques. Estan orientades nord-sud amb tres façanes a la cara sud i un altre a la cara est. Les portes són d'arc de mig punt i adovellades. La planta baixa és amb sòl de pedra i el sostre de bigues. La masia que té la porta a la cara est, té a l'entrada la premsa del vi, que pota la data de 1700. En alguns punts s'hi veuen grans contraforts, restes d'una antiga fortificació.
Al voltant d'aquest conjunt hi ha una gran quantitat de coberts i corrals, formant un petit nucli rural.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* 1 2 «Conjunt de l'Avellanosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2015].
# Fidó de Corint

Fidó (en llatí Pheidon, en grec antic Φείδων) fou un antic legislador corinti de data desconeguda, de qui Aristòtil, diu que va establir un nombre fix i immutable de ciutadans, nombre que no podia ser canviat; en la seva legislació, igualitària en nombre no se n'igualava la propietat.
Se l'ha confós amb Fidó, tirà d'Argos, del mateix nom.

## Referències

* ↑ 2.Pheidon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 256
# Viatxaslau Bortnik

Viatxaslau Bortnik (belarús: Вячаслаў Бортнік) (Hòmiel, 22 de juny de 1974) és activista dels drets humans, professor, psicòleg i activista pels drets LGBT belarussoestatunidenc.
Actualment resideix a Washington DC (EUA). És membre del Rada de la República Popular Belarussa a l'exili. Té més de 100 publicacions sobre drets humans, organitzacions sense ànim de lucre, desenvolupament internacional, educació i altres temes. Parla belarús, rus, anglès, polonès, alemany i ucraïnès.
Actua regularment als mitjans de comunicació belarussos, incloent-hi declaracions i comentaris en suport dels drets LGBT.

## Referències

* ↑ БОРТНИК, Вячеслав. «Вячеслав Бортник. ГОМОФОБИЯ. Под шумок?», 25-01-2016. Arxivat de l'original el 2021-10-31. [Consulta: 31 octubre 2021].
* ↑ БОРТНИК, Вячеслав. «Вячеслав Бортник. ГОМОФОБИЯ. В будущее черепашьими шагами», 18-05-2015. Arxivat de l'original el 2021-10-31. [Consulta: 31 octubre 2021].
# Joan Bertran i Reguera

Joan Bertran i Reguera (Barcelona, 15 d'abril de 1934 - Barcelona, 15 d'agost de 2019) va ser un enginyer industrial, gestor empresarial i egiptòleg català.
Doctor en Enginyeria Industrial i diplomat en Alta Direcció i Administració d'Empreses, va treballar a l'Ajuntament de Barcelona entre els anys 1972 i 1978, i a la Generalitat de Catalunya des del 1978 fins al 2004. Fou president del Consorci del Ferrocarril Turístic de l'Alt Llobregat des del 2000 fins al 2004, i secretari de la Societat Catalana d'Egiptologia. Va formar part de la Junta Directiva de la Federació APPS, posteriorment Dincat, entre 2000 i 2005, i de la Federació ECOM Barcelona entre el 2004 i el 2007. També va estar vinculat a l'Associació Esclat de Barcelona des de 1979, una associació de la qual fou el president durant vint-i-set anys i darrerament era el president d'honor.

## Referències

* ↑ «Mor Joan Bertran i Reguera, actual president d'honor de l'Associació Esclat de Barcelona». Diari de la Discapacitat, 16-08-2019 [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «Joan Bertran Reguera». La Vanguardia, 16-08-2019 [Consulta: 22 octubre 2020].

## Bibliografia

* Padró Sala, Josep (ed.); Bertran i Reguera, Joan (col.) Nilus: Butlletí de la Societat Catalana d'Egiptologia. Societat Catalana d'Egiptologia, Vol. 28 - Número d'Homenatge a Joan Bertran i Reguera.
# Tlenpòlem

Tlenpòlem (Tlenpolemus) fou un artista grec que va fer alguns objectes com gots i gerres alguns dels quals s'han trobat i porten la inscripció ΤΛΕΝΠΟΛΕΜΟΣ), amb connexió amb el nom del pintor Tacònides; un dels objectes recuperats és al Museu de Berlín. Es discuteix si el nom correcte és Tlenpòlem, Tlepòlem o Tlesipòlem, però la primera forma és la més probable.

## Referències

* Tlenpolemus a Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Schizothorax microcephalus

Schizothorax microcephalus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a l'Índia.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Quinç

Quinç (en francès i oficialment Quins) és un municipi francès del departament de l'Avairon, a la regió d'Occitània.
# Forn de Can Boquet

El Forn de Can Boquet es troba al Parc de la Serralada Litoral, concretament a Vilassar de Dalt (el Maresme).

## Descripció

Hi ha força forns en tot el Parc: tots amb un aspecte molt semblant, però amb diferents estats de conservació. No és fàcil datar-los i els experts els atribueixen al segle xix, tot i que alguns podrien ésser anteriors. Tampoc no se sap exactament què s'hi produïa, encara que el més probable és que fos ceràmica de construcció (teules, rajoles, maons, etc.). La minsa infraestructura al voltant dels forns i les reduïdes dimensions fan pensar que no eren destinats per a una explotació comercial (probablement es feien servir per generar material reservat a la construcció de les masies properes).
L'estructura d'aquests forns és ben senzilla: dues cambres, una damunt de l'altra. La de sota tenia la combustió i a la de dalt es col·locaven les peces a coure. Ambdues separades per la graella: una superfície amb forats per on passava l'escalfor del foc de sota. El material que s'havia de coure es posava damunt de la graella, procurant no obstruir els forats.
El Forn de Can Boquet té una cambra superior rectangular de 2 x 3 m amb una sola porta d'entrada, situada al pla de la vinya, en una feixa inferior. El portal està separat 1,5 m de la cambra, a la qual s'accedia per un curt túnel amb embocadura d'arc de maó. La graella i les parets estan perfectament conservades (probablement, les millors de tots els forns del Parc).

## Accés

És ubicat a Vilassar de Dalt i dins de la propietat de Can Boquet. Situats al Pi de la Creu de Can Boquet, pugem 440 m en direcció nord. Està dins d'una franja boscosa que separa un camp de conreu vora pista i la vinya d'una feixa inferior. Coordenades: x=445201 y=4597913 z=388.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàgs. 69-70.

## Enllaços externs

* Llibre-Guia de la Serralada Litoral - Història i itineraris Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (català)
# Johann Jakob Wilhelm Heinse

Johann Jakob Wilhelm Heinse (Langewiesen 16 de febrer de 1749 - Aschaffenburg 22 de juny de 1803) fou un escriptor alemany.
En acabar l'escola a Schleusingen, va freqüentar la Universitat de Jena i la d'Erfurt per estudiar-hi dret. Allà hi va conèixer el poeta Christoph Martin Wieland, que li va presentar el pare Gleim el 1772, i aquest li va oferir un lloc com a tutor d'una família de Quedlinburg. El 1774 es va traslladar a Düsseldorf, per ajudar el poeta Jacobi en la publicació del periòdic Iris. Per la seva creixent passió per l'art, el 1780 va viatjar a Itàlia, on hi va residir tres anys. De retorn a Düsseldorf el 1784, va ser nomenat, el 1786, lector i bibliotecari de l'elector Friedrich Karl Josef von Erthal, arquebisbe de Magúncia.
L'obra per la qual és més conegut és Ardinghello i les illes afortunades (1787), una novel·la ambientada a Itàlia durant el segle xvi, en la qual exposa els seus punts de vista sobre l'art i la vida. En altres novel·les, Laidion o Misteris d'Eleusis (1774) i Hildegard von Hohenthal (1796), combina la sensualitat franca de Wieland amb l'entusiasme de l'«Sturm und Drang». Heinse va tenir una gran influència en l'escola romàntica com a novel·lista i com a crític. També va ajudar a reforçar el mite d'una Itàlia encara impregnada de reminiscències paganes, en una clara connexió amb l'època clàssica. Les seves obres completes van ser publicades per primera vegada a Leipzig el 1838.

## Obres

* Sinngedichte (1771)
* Die Kirschen (1773)
* Laidion, oder die eleusinischen Geheimnisse (1774)
* Ardinghello und die glückseligen Inseln (1787)
* Hildegard von Hohenthal (1796)
* Anastasia und das Schachspiel (1803)

## Referències

* ↑ Thimm, Franz J. L.; Farn, William Henry. The Literature of Germany, from Its Earliest Period to the Present Time, Historically Developed ... Edited by W. H. Faru, 1844, p. 212.

## Bibliografia

* Heinrich Pröhle, Lessing, Wieland, Heinse (Berlin, 1877)
* J Schober, Johann Jacob Wilhelm Heinse, sein Leben and seine Werk (Leipzig, 1882)
* KD Jessen, Heinses Stellung zur bildenden Kunst (Berlin, 1903).
* Manfred Dick, Der junge Heinse in seiner Zeit (Wilhelm Fink Verlag, München, 1980)
# Valsartan

El valsartan (segons la Denominació Comuna Internacional) o valsartà és un medicament antihipertensiu de la classe dels antagonistes dels receptors d'angiotensina II (ARA II). Actua a nivell dels receptors AT$_1$, bloquejant l'acció de l'angiotensina II i provocant la dilatació de les arteries. Este fet ocasiona una caiguda de la tensió arterial sistèmica. El valsartan s'empra principalment per al tractament de la hipertensió arterial lleu o moderada de diverses etiologies; encara que també se'n fa ús en les malalties congestives (per exemple, en la insuficiència cardíaca) i com a tractament després d'un infart agut de miocardi (IAM). Als Estats Units fou autoritzat per l'Administració d'Aliments i Fàrmacs (FDA, de l'anglès Food and Drug Administration) al decembre de 1996.

## Referències

* ↑ Ritter J, Flower R, Henderson G, Loke YK, MacEwan D, Rang H. Sistema vascular. Rang y Dale. Farmacología. 9.ª ed. Elsevier España; 2020. 290-309.
# Joan I d'Àvila

Joan fou un religiós hispanovisigot, bisbe d'Àvila, el primer d'aquest nom, que va ocupar el càrrec aproximadament entre els anys 687 i 693. Va ser, de fet, el darrer dels bisbes antics d'Àvila, abans de la invasió del regne de Toledo pels musulmans, el 711.
Apareix documentat com un dels bisbes que assistiren al XV Concili de Toledo, l'11 de maig del 688. Apareix situat en la posició número 20 dels signats, però això és probablement un error en l'ordre d'aquest concili, perquè en el següent, el XVI Concili de Toledo, hi apareix en el número 43, el que demostra que portava pocs anys en el càrrec, i que té consonància amb la cronologia del seu predecessor, Unigi, que encara vivia el 683. Si bé se sap que vivia també el 688 i encara és documentat en el 693, no se sap si el bisbe va sobreviure a la invasió. Tanmateix, a partir d'aquest, no hi ha notícies fiables de bisbes a Àvila sota el domini omeia. Alguns autors, segons Enrique Flórez, esmenten noms, però no els dona credibilitat, pel que el llistat es reinicia amb la restauració de la diòcesi avilesa. El següent conegut és Jeroni de Perigord.

## Referències

* 1 2 Flórez, 1786, p. 26.
* ↑ González Dávila, 1647, p. 233.
* 1 2 Flórez, 1786, p. 27.

## Bibliografia

* Flórez, Enrique. España Sagrada: teatro geographico-historico de la Iglesia de España (en castellà). Tom XIV. Madrid: Oficina de Pedro Marín, 1786.
* González Dávila, Gil. Teatro eclesiástico de las iglesias metropolitanas y catedrales de los Reynos de las dos Castillas (en castellà). Tom II. Madrid: Imprenta de Pedro de Horna y Villanueva, 1647.
# Torre de Santa Maria delle Grazie

La Torre de Santa Maria delle Grazie (maltès: Torri ta' Santa Marija tal-Grazzja), també coneguda com a torre Delle Grazie (maltès: Torri tal-Grazzja), Torre Madonna delle Gratie (maltès: Torri tal-Madonna tal-Grazzja) o Torre Blata Bajda (maltès: Torri tal-Blata l-Bajda), va ser una fortificaciói de vigilància a l'actual Xgħajra, Malta. Situada a l'entrada est del Gran Port. Es va construir el 1620 i va ser l'última de les sis torres Wignacourt que es van aixecar. La torre va ser enderrocada a finals del segle XIX per l'exèrcit britànic.

## Història

La torre fou construïda pels cavallers de l'Orde de Sant Joan de Jerusalem el 1620 sota el mestratge d'Alof de Wignacourt, per tant formava part de les Torres Wignacourt.
El 1799, durant el bloqueig francès, es va construir el reducte de San Rocco als voltants de la torre per proporcionar cobertura en cas que les tropes britàniques haguessin de retirar-se de Malta.
Va ser enderrocada per netejar el camp de foc de la propera Bateria Delle Grazie, construcció que es va iniciar el 1888 durant el domini britànic de l'illa. Res de la torre original ha arribat als nostres dies.

## Referències

* ↑ Spiteri, Stephen C. «In defence of the coast : the bastioned towers» (en anglès). ARX Occasional Papers, 2013, pàg. 3-117.
* ↑ Mallia-Milanes, Victor «In search of Vittorio Cassar» (en anglès). Melita Historica,, 1986, pàg. 247-269.
* ↑ Spiteri, Stephen C. «Maltese ‘Siege’ batteries of the blockade 1798-1800» (en anglès). ARX – Online Journal of Military Architecture, 2007, pàg. 4-47.
* ↑ «American University of Malta. Preliminary Alternative Sites Evaluation Report» p. 10. Office of the Prime Minister - Malta, 2015. Arxivat de l'original el 2015-11-16. [Consulta: 18 febrer 2024].
# Schizothorax macropogon

Schizothorax macropogon és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 33,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Brahmaputra (Tibet).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Wu, Y. i C. Wu 1992 The fishes of the Qinghai-Xizang Plateau. Sichuan Publishing House of Science & Technology, Chengdu, Xina. 599 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.