OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Faç (Alacant)

* Per a altres significats, vegeu «Santa Faç (desambiguació)».
La Santa Faç és una de les dotze entitats de població que conformen l'organització político-administrativa d'Alacant. S'articula al voltant del monestir de la Santa Faç, del qual pren el nom i en el qual es venera la relíquia de la Santa Faç d'Alacant, entorn de la qual es duu a terme anualment la Romiatge de Santa Faç.
Està dividida administrativament entre els municipis d'Alacant i de Sant Joan d'Alacant. Té 767 habitants (INE 2009), dels quals 640 es troben dins del terme d'Alacant i 127 dins del terme de Sant Joan.
Dins de la seva àrea se situen diverses torres de defensa, com les de la Santa Faç, Reixes, el Boter, la Cadena, el Ciprer, Alameda, Plàcia i Soto, que van ser recollides en 1997 sota la declaració de Bé d'Interès Cultural.
Santa Faç consta de les següents vies urbanes: Alberola Canterac, Luis Foglietti, Vicente Rocamora Onteniente, Antonio Ramos Alberola, alcalde José Abad, Barranquet o Mitja Galta per tractar-se d'un carrer amb cases a un sol cantó, Major, Sant Dídac (carrer i plaça), Verònica, Hospital i Santa Faç (aquestes tres últimes al terme municipal de Sant Joan d'Alacant).

## Referències

* ↑ Nuclis de població de la província d'Alacant, consultat el 31 de març de 2013.
* ↑ Aragonés i Francés, Enric; López Sala, Juan. Les torres de l'Horta d'Alacant. Un patrimoni singular. Sant Vicent del Raspeig: Publicacions de la Universitat d'Alacant, 2017 (L'Ordit). ISBN 978-84-9717-545-6.
* ↑ Torres de la zona de Santa Faç, consultat el 23 d'abril de 2013.
# Santibáñez el Bajo

Santibáñez el Bajo és un municipi de la província de Càceres, a la comunitat autònoma d'Extremadura (Espanya).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 1034 | 994 | 947 | 922 | 891 | 863 |
# Sant Llorenç de Bescanó

Sant Llorenç és una església al nucli de Bescanó (el Gironès) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.
És un edifici d'una sola nau de dos trams, amb sis capelles laterals comunicades entre si i capçalera poligonal irregular. La coberta és de creueria i arcs formers lleugerament apuntats. Les capelles, totes amb planta diferent, són cobertes o bé amb volta de canó o per arestes. El parament arrebossat deixa veure els nervis i arcs de pedra ben escairada. La façana, força deteriorada, consta d'un portal rectangular emmarcat amb columnes sobre basament que sostenen un entaulament amb dues figures laterals molt erosionades i la imatge del patró inscrita en una petxina entre pilastres estriades. Al capdamunt un rosetó i una escultura entre volutes. El campanar de planta quadrada és de construcció posterior. Al seu interior hi ha una imatge de la Mare de Déu, realitzada el 1965 i un Sant Crist.
A la primera meitat del segle xi ja existia una església dedicada a Sant Llorenç (màrtir). L'any 1058 la comtessa Ermessenda de Carcassona la restitueix a Berenguer, bisbe de Girona. Però l'edifici actual data del segle xviii. El 1740 es feu el cor i les dues capelles laterals dels peus i el 1790 s'acabà la façana. Havent quedat petita, l'any 1963 es feu una nova església dedicada a l'Assumpció dissenyada per l'arquitecte Josep Ros Casadevall situada a l'eixample modern de la ciutat.

## Referències

* 1 2 «ESGLÉSIA DE SANT LLORENÇ». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa i fotos de l'Església parroquial de Sant Llorenç - Bescanó · any 1051 Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine.
# Sant Llorenç de Balàfia

Sant Llorenç de Balàfia és una població del municipi de Sant Joan de Labritja, a l'illa d'Eivissa. Té 1.525 habitants (2009), amb una nombrosa població disseminada. El seu gentilici és llorancers/lloranceres. Està ubicat a l'interior nord de l'illa, a 14 km de la ciutat d'Eivissa i a 6 km i mig de Port de Sant Miquel.
L'origen de la població es troba en el llogaret de Balàfia, on encara hi perviu una bona mostra d'arquitectura típica eivissenca. En concret, és un indret conformat per cinc habitatges, dues torres defensives (edificades per protegir-se dels atacs dels pirates turcs) i dos molins d'oli, que conformen un patrimoni arqueològic de primer ordre a l'illa. Alguns habitatges encara conserven creus blanques pintades a les façanes, una tradició que buscava la protecció de les cases.
Separada de Balàfia es troba l'església de Sant Llorenç, que dona nom a la parròquia. Va ser construïda el 1785.
Altres véndes (llogarets) de Sant Llorenç de Balàfia són: Balàfia, Bellmunt, es Boletar, Canadella, es Codolar, es Forn Blanc, Porrals i Safragell.

## Vegeu també

* Vénda

## Referències

* ↑ «Sant Llorenç de Balàfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sant Llorenç de Balàfia
* ↑ «Sant Llorenç de Balàfia». Arxivat de l'original el 2010-11-11. [Consulta: 13 setembre 2012].
* ↑ «Sant Llorenç de Balàfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Llorenç de Balàfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Llorenç de Balàfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Llorenç de Balàfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Llorenç de Balàfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Vénda des Codolar
* ↑ «Sant Llorenç de Balàfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Llorenç de Balàfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Llorenç de Balàfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Torres de Balàfia. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Santuari de Nostra Senyora de Vida

El Santuari de Nostra Senyora de Vida o Ermita de la Mare de Déu de Vida és un edifici religiós reconstruït el segle xvii i situat al municipi de Cistella (Alt Empordà). És una ermita situada dalt d'un turó situat a uns dos quilòmetres al nord-est del nucli de Cistella, al cim d'un turó cobert d'olivars, des d'on es gaudeix d'una àmplia vista a ponent del poble de Cistella i de bona part de la plana empordanesa. L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Al santuari se celebren anualment aplecs al desembre i el Dilluns de Pasqua.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular, d'una sola nau. La porta d'accés, rectangular, està situada a la façana de ponent. La llinda presenta relleus que representen dovelles de pedra i la inscripció següent: "FRANCISCO VEHI ME FECIT 1695 RECTOR HUIUS PARROQUIAE. AVE MARIA ANUNTIASIONSIS ET VITE SINE PECATO CONCEPTA". A la part superior de la llinda hi ha l'anagrama de la Mare de Déu en baix relleu. Una porta situada al costat, actualment tapiada, presenta a la llinda la inscripció: "FRANCISCUS VEHI RECTOR UIUS PARROCHIE ME FECIT 1667". Un petit campanar s'eleva a l'angle sud-est de la capella. És de base quadrada amb obertures d'arc de mig punt. L'interior, emblanquinat, és cobert amb volta de maó. Es conserva el primitiu absis de planta semicircular, orientat a llevant que, durant la reforma del segle xvii va quedar convertit en capella lateral.

## Història

La capella primitiva estava dedicada a sant Miquel, i havia estat construïda pels veïns de Cistella el 1429 al lloc que llavors s'anomenava Puig Corcoll. El 9 de setembre de 1429 el bisbe de Girona va concedir llicència per a construir una capella dedicada a Sant Miquel a la parròquia i terme de Cistella i en el lloc conegut per "Puig Corcoyll". El 15 de novembre de 1450 es consagrà la primera capella, que devia ser de dimensions molt reduïdes.
A la segona meitat del segle xvii, el rector Francesc Vehí la reconstruí i segurament fou aleshores que s'hi instaurà la dedicació a la Mare de Déu de Vida. Més endavant, a mitjans de segle xviii es va bastir la volta i cap a finals del segle xix es feu una altra ampliació, cap a la banda est. De la primera església del segle xv de la que només se'n conserva l'absis, convertit en capella lateral dedicada al culte a sant Miquel. L'any 1985 es restaurà la teulada i es feren algunes obres de reparació de l'edifici.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Ermita de la Mare de Déu de Vida». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
* ↑ «Santuari de Nostra Senyora de Vida». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Goigs a la Mare de Déu de Vida». [Consulta: 2015].

## Enllaços externs

* Salines-Bassegoda Arxivat 2012-06-27 a Wayback Machine.
# Sant Pere d'Ullastret

L'església de Sant Pere d'Ullastret està localitzada al centre del municipi d'Ullastret a la comarca del Baix Empordà. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català.
L'església parroquial és de construcció romànica del segle xi, encara que en un precepte del rei Carles el Simple, de l'any 899, s'esmenta un primer temple dedicat a sant Pere i a sant Joan. Durant els segles xvii i xviii hi va haver reformes que van afectar principalment la porta d'entrada i les capelles laterals que es van unir a la planta primitiva.

## L'edifici

Consta de planta basilical de forma trapezoïdal, amb tres naus, la central amb més altura; les tres tenen volta de canó reforçades amb dos arcs torals. Tant l'absis central com les absidioles estan cobertes amb voltes de quart d'esfera. Destaquen les dues impostes de l'arc toral de la nau central, representant en una d'elles un lleó i en l'altra dues sirenes, una femenina i altra masculina.
A l'exterior, els absis estan amb decoració llombarda, amb arcuacions cegues en sèries de quatre entre lesenes en el central i l'absis de la part nord té un fris amb sis arcuacions entre lesenes i l'absidiola del sud té dues sèries de dos i tres arcs també entre lesenes.
El campanar és de cadireta amb dues parelles d'arcs. Damunt de la coberta, sobre la nau central, destaca amb planta quadrangular amb teulada i finestres a quatre vents, el comunidor, construït en les reformes del segle xviii.

## Referències

* ↑ Badia i Homs, Joan; Vivancos Pérez, Juan; Vigué i Viñas, Jordi. «Sant Pere d'Ullastret». Catalunya Romànica. Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 29 juny 2020].
* ↑ Asensi, Rosa Maria; Pladevall, Antoni. El Baix Empordà, La Selva. 1. ed. Barcelona: Editorial Pòrtic, 2000 (Guies Catalunya Romànica). ISBN 84-7306-637-5.

## Vegeu també

* Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà
# Saru

El comandant Saru (Kaminar) és un personatge fictici de la sèrie Star Trek: Discovery interpretat per l'actor Doug Jones. És el primer kelpià en entrar a l'acadèmia estel·lar.
L'any 2249 va obtenir el rang de tinent i va ser destinat a la USS Shenzhou sota el comandament de la capitana Philippa Georgiou a la divisió científica i servint al pont de comandament. En aquesta nau va conèixer Michael Burnham. El 2256 va promocionar a tinent comandant i exercia com oficial científic en cap. El mateix any va participar en la batalla de les estrelles binàries i va abandonar la nau amb tota la tripulació després de la mort de la capitana.
Sis mesos després va ser promocionat a comandant i destinat com primer oficial a la USS Discovery sota el comandament del capità Gabriel Lorca. Va actuar com capità durant el captiveri del capità Lorca per part dels klingon.
Se l'ha comparat amb el personatge d'Spock o Data de sèries anteriors pel seu ús de la lògica.

## Referències

* ↑ «'Star Trek: Discovery' Casts 3 Actors, Adds First Gay Character» (en anglès). EW.com.
* ↑ «Saru» (en anglès). StarTrek.com. [Consulta: 5 febrer 2018].
* ↑ «Saru is Star Trek: Discovery’s unsung hero». The Verge.
* ↑ «Star Trek: Discovery already has found its most divisive character in Saru». Polygon.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Santra

Santra (en llatí Santra) va ser un gramàtic romà que va viure al segle i aC.
De la seva biografia personal no es coneix res però les seves opinions són citades amb freqüència pels gramàtics posteriors, especialment Pescenni Fest i Noni Marcel. Es coneix el títol d'un dels seus llibres, de nom De Verborum Antiquitate.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/714?rgn=full+text;view=image;q1=SantraSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 706. ]
# Selecció d'handbol d'Espanya

La Selecció d'handbol d'Espanya és l'equip format per jugadors d'handbol de nacionalitat espanyola que representa a la Real Federación Española de Balonmano a les competicions oficials organitzades per la Federació Internacional d'Handbol, la Federació Europea d'Handbol (EHF) o el Comitè Olímpic Internacional (COI).

## Resultats
### Jocs Olímpics

* Berlín 1936: No participà
* Muníc 1972: 15è
* Mont-real 1976: No participà
* Moscou 1980: 5è
* Los Angeles 1984: 8è
* Seül 1988: 9è
* Barcelona 1992: 5è
* Atlanta 1996: 3r
* Sydney 2000: 3r
* Atenes 2004: 7è
* Beijing 2008: 3r
* Londres 2012: 7è
* Rio 2016: No participà
* Tòquio 2020: 3r

### Campionat del Món

* Alemanya 1938: No participà
* Suècia 1954: No participà
* RDA 1958: 9è
* RFA 1961: No participà
* Txecoslovàquia 1964: No participà
* Suècia 1967: No participà
* França 1970: No participà
* RDA 1974: 13è
* Dinamarca 1978: 10è
* RFA 1982: 8è
* Suïssa 1986: 5è
* Txecoslovàquia 1990: 5è
* Suècia 1993: 5è
* Islàndia 1995: 11è
* Japó 1997: 7è
* Egipte 1999: 4t
* França 2001: 5è
* Portugal 2003: 4t
* Tunísia 2005: 1r
* Alemanya 2007: 7è
* Croàcia 2009: 13è
* Suècia 2011: 3r
* Espanya 2013: 1r
* Qatar 2015: 4t
* França 2017: 5è
* Dinamarca/Alemanya 2019: 7è
* Egipte 2021: 3r
* Polònia/Suècia 2023: 3r

### Campionat d'Europa

* Portugal 1994: 5è
* Espanya 1996: 2n
* Itàlia 1998: 2n
* Croàcia 2000: 3r
* Suècia 2002: 7è
* Eslovènia 2004: 10è
* Suïssa 2006: 2n
* Noruega 2008: 9è
* Àustria 2010: 6è
* Sèrbia 2012: 4t
* Dinamarca 2014: 3r
* Polònia 2016: 2n
* Croàcia 2018: 1r
* Àustria/Noruega/Suècia 2020: 1r
* Hongria/Eslovàquia 2022: 2n

## Jugadors
### Més partits

| # | Nom | Partits |
| 1 | Raúl Entrerríos | 294 |
| 2 | David Barrufet | 280 |
| 3 | José Javier Hombrados | 262 |
| 4 | Viran Morros | 252 |
| 5 | Lorenzo Rico | 245 |
| 6 | Juan Francisco Muñoz Melo | 243 |
| 7 | Alberto Entrerríos | 240 |
| 8 | Mateo Garralda | 233 |
| 9 | Eugeni Serrano | 231 |
| 10 | Javier Cabanas | 228 |

### Més gols

| # | Nom | Gols |
| 1 | Juanín García | 822 |
| 2 | Iker Romero | 753 |
| 3 | Alberto Entrerríos | 726 |
| 4 | Juan Francisco Muñoz Melo | 701 |
| 5 | Enric Masip | 656 |
| 6 | Eugeni Serrano | 622 |
| 7 | Mateo Garralda | 593 |
| 8 | Albert Rocas | 589 |
| 9 | Talant Dujshebaev | 569 |
| 10 | Javier Cabanas | 566 |

## Enllaços externs

* Web oficial Federación Española de Balonmano (castellà)
# Senyalització

«Senyalització» té aquests significats:
* Senyalització de ferrocarril, mecanisme que indica als maquinistes d'un tren la disponibilitat de la via que tenen per davant
* Senyalització cel·lular, capacitat que tenen totes les cèl·lules d'intercanviar informació fisicoquímica amb altres cèl·lules.
* Senyalització bilingüe, representació en senyals de trànsits d'inscripcions en més d'una llengua
* Senyalització lipídica, senyal biològica que inclou la participació d'un lípid missatger
* Senyalització digital, ús de continguts digitals emesos a través de pantalles
* Banderes de senyalització marítima, determinades pel Codi Internacional de Signes permeten la comunicació entre vaixells
* Senyalització contra incendis, senyals de seguretat que informen de la situació dels equips de protecció contra incendis, i de les vies d'evacuació.
# Senyal elèctric

El senyal elèctric pot definir-se de dues maneres:
* la diferència de potencial (o tensió) entre dos punts carregats elèctricament en el transcurs del temps
* la variació del corrent en el transcurs del temps en analitzar el corrent que passa per un conductor
El senyal pot ser generat artificialment per un circuit electrònic (oscil·lador). No obstant això, en la majoria de les aplicacions pràctiques, el senyal elèctric representa la variació d'una altra dimensió física en el transcurs del temps, convertida en electricitat per un transductor. Es considera com a senyal la informació útil per al circuit. Qualsevol informació indesitjada, inútil o nociva, introduïda involuntàriament en el sistema, és considerada soroll.
Per exemple, en un amplificador de so: la persona parla en un micròfon, que és el transductor. El micròfon converteix les ones sonores en una tensió variable que pot ser mesurada entre els fils del micròfon. Aquesta variació en la tensió correspon exactament a la freqüència d'oscil·lació de les ones sonores emeses. És el senyal elèctric pur. Però, en mesurar-se la tensió en un punt avançat en el circuit, es pot percebre, per exemple, que la xarxa elèctrica de la sala "va contaminar" el senyal, és a dir, per efecte de la inducció eletromagnètica sobre els conductors del circuit, es va sumar al senyal original una variació de tensió amb la freqüència d'oscil·lació de la xarxa. Aquesta interferència indesitjada de la xarxa és soroll. Quan el circuit lliura el senyal amplificat a l'altaveu (el nostre transductor de sortida), la interferència va ser amplificada junta, i serà percebuda com un so greu al fons de la veu.
Hi ha moltes altres fonts de sorolls que poden afectar el senyal elèctric, com descàrregues atmosfèriques i rajos còsmics.

## Representació gràfica

Un senyal elèctric aleatori és estudiat a partir de la seva representació matemàtica en el gràfic cartesià. Per a un mateix senyal, hi ha dues representacions possibles:
* El temps: l'eix de les abscisses representa el temps transcorregut, i el de les ordenades representa l'amplitud del senyal. Aquest gràfic és anomenat de forma d'ona.
* La freqüència: l'eix de les abscisses representa les freqüències que componen el senyal, i el de les ordenades representa l'amplitud del senyal. Aquest gràfic és anomenat d'espectre de freqüència.
Per a un senyal sinusoidal pur (la xarxa elèctrica residencial, per exemple) encara existeix la representació factorial, en què el mòdul del vector representa l'amplitud i l'angle representa el desfasament del senyal en relació a un circuit purament resistiu.

### Transformació

A partir de la forma d'ona, es pot conèixer l'espectre de freqüència, i viceversa, aplicant la transformada de Fourier, que descompon qualsevol forma d'ona en un sumatori hipotètic de sinusoides, de freqüències i amplituds diverses. Les característiques del senyal són treballades pel circuit en funció d'aquesta suma de sinusoides, i no del senyal real, que gairebé sempre és imprevisible.
# Schizothorax myzostomus

Schizothorax myzostomus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 42,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Yunnan (Xina).

## Referències

* ↑ Heckel J. J. 1838. Fische aus Caschmir gesammelt und herausgegeben von Carl Freiherrn von Hügel, beschrieben von J. J. Heckel. Wien. Fische Caschmir. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Wu, Y. i C. Wu, 1992. The fishes of the Qinghai-Xizang Plateau. Sichuan Publishing House of Science & Technology, Chengdu, Xina. 599 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Schizothorax macrophthalmus

Schizothorax macrophthalmus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Nepal.

## Referències

* ↑ Heckel J. J. 1838. Fische aus Caschmir gesammelt und herausgegeben von Carl Freiherrn von Hügel, beschrieben von J. J. Heckel. Wien. Fische Caschmir. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. vol 1. A.A. Balkema, Rotterdam. 541 p.

## Bibliografia

* Dimmick, W.W. i D.R. Edds, 2002. Evolutionary genetics of the endemic Schizorathicine (Cypriniformes: Cyprinidae) fishes of Lake Rara, Nepal. Biochem. Syst. Ecol. 30(10):919-929.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Schizothorax malacanthus

Schizothorax malacanthus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Yunnan (Xina).

## Referències

* ↑ Heckel J. J. 1838. Fische aus Caschmir gesammelt und herausgegeben von Carl Freiherrn von Hügel, beschrieben von J. J. Heckel. Wien. Fische Caschmir. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Wu, Y. i C. Wu 1992 The fishes of the Qinghai-Xizang Plateau. Sichuan Publishing House of Science & Technology, Chengdu, Xina. 599 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Serra de Sant Miquel

«Serra de Sant Miquel» té aquests significats: