OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jasmin Gerat

Jasmin Gerat (Berlín, 25 de desembre de 1978) és una actriu i presentadora de televisió alemanya. Filla de pares turcs, el 1994 va guanyar el concurs femení de la revista Bravo. El 1995 va col·quedar segona en el concurs de models The Look of the Year. Va començar en la televisió alemanya, presentant Heart Attack, Bravo TV i Chartbreaker.

## Filmografia

* Die große Liebe (1997)
* SK-Criatures – Partyline (1998)
* Küstenwache (2000–2005)
* I love you Baby (2000)
* Marokko und der beste Mensch der Welt (2001)
* SK Kölsch – Dau letzte Runde (2002)
* Der Bulle von Tölz – Strahlende Schönheit (2003)
* SOKO Köln (2003)
* Zwischen Liebe und Tod (2004)
* Nachtschicht – Vatertag (2004)
* Mädchen, Mädchen 2 – Golfes oder Liebe (Giros on top 2) (2004)
* Dau Mandantin (2005)
* Alarma für Cobra 11 – Lauras Entscheidung (2006)
* Mord auf Rezept (2006)
* Zweiohrküken (2009)
* Kokowääh (2011)
* Mann tut Era Mann kann (2012)
* Kokowääh 2 (2013)
* Nicht mein Tag (2014)
* Dau letzte Esperó (2016)
# Mallerenga cuallarga eurasiàtica

La mallerenga cuallarga eurasiàtica, mallerenga cuallarga o senyoreta (Aegithalos caudatus) és una espècie d'ocell de la família dels egitàlids (Aegithalidae). És un ocell insectívor distribuït per Euràsia, comú en tota mena de boscos oberts i amb abundant sotabosc. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
Té una cua molt llarga (7,5 cm) comparada amb la llargada total del cos (14 cm). El plomatge és una combinació molt vistosa de rosa, negre i blanc. Tant el mascle com la femella són iguals i els juvenils realitzen la muda completa cap al plomatge adult abans del primer hivern.
A l'hivern, se'n detecten petits desplaçaments en estols i a la nit se'ls pot veure dormir agrupats, potser per protegir-se del fred.
Tota l'etapa reproductiva transcorre dalt d'un arbre o arbust dels boscos de tota classe i de totes les alçades. El niu que construeix és desproporcionat respecte de la mida del constructor. El nial, ovalat i cobert de liquen i teranyines per fora, té una petita entrada a la part superior i és d'una mida considerable. En el seu interior, al març-maig, la femella pon 8 o 12 ous i els cova durant 16 dies. 14 dies seran necessaris abans que els novells ocells no deixin el cau i, en el decurs d'aquest temps, ambdós progenitors els encebaran.

## Noms comuns

Al Penedès es coneix com primavera cuallarga.

## Galeria

* Aegithalos caudatus
* Mallerenga cuallarga al seu niu
* Aegithalos caudatus
* Exemplars juvenils
* Aegithalos caudatus europaeus, Pas-de-Calais, França
* Aegithalos caudatus

## Referències

* ↑ «Mallerenga cuallarga eurasiàtica». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021 (català)
* ↑ Diccionari Normatiu Valencià [Consulta: 7 agost 2014].
* ↑ «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 631. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Long-tailed Tit. Aegithalos caudatus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 23 novembre 2022].
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona,1987,pàgina 95. ISBN 84-315-0434-X
* ↑ «Primavera. Nom penedesenc de les mallerengues, ocells de la família dels pàrids, migratoris i de costums arbòries». Institut d'Estudis Penedesencs. [Consulta: 29 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Hàbitat i reproducció d'aquesta espècie. (francès)
* BirdLife International (2004). Mallerenga cuallarga. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 15 de maig del 2008 (en anglès).
# Sant Andreu de Genescà

Sant Andreu de Genescà és una església del municipi de Gaià (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Sembla ser una construcció del s.XIII.

## Descripció

És una església d'una sola nau sense absis i coberta a doble vessant. La porta de mig punt i amb grans dovelles s'obre a migdia. A ponent, una obertura am forma de creu il·lumina la petita església i a llevant un petit campanar d'una sola obertura corona l'església. Al W porta tapiada i a llevant un mur sembla substituir el primer absis.

## Referències

* 1 2 «Sant Andreu de Genescà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
# Juan Varela

* No s'ha de confondre amb Juan Valera.
Juan Varela és el nom dels següents personatges:
* Juan Varela Varela (Betanzos, la Corunya, 1964), periodista espanyol director del Diari de Tarragona des del 2016
* Juan Alfonso Varela de Losada (San Salvador de Brigos, Chantada, 1723 - Ferrara, Estats Pontificis, 1769), laic, fundador de l'Orde dels Penitents de Jesús Natzarè o dels Scalzetti, proclamat venerable per l'Església catòlica
* Juan Carlos Varela (Ciutat de Panamà, 1963), enginyer, empresari i polític panameny, vicepresident de Panamà (2009 - 14) i president des del 2014
# Turó de la Cova

«Turó de la Cova» té aquests significats:
* Turó de la Cova (la Pobla de Cérvoles), muntanya del municipi de la Pobla de Cérvoles (les Garrigues)
* Turó de la Cova (Pallejà), muntanya entre els municipis de La Palma de Cervelló i de Pallejà (Baix Llobregat)
* Turó de la Cova (Sant Pere de Vilamajor), muntanya del massís del Montseny, al municipi de Sant Pere de Vilamajor (Vallès Oriental)
* Turó de la Cova de l'Olla, muntanya al municipi del Montmell (Baix Penedès)
* Turó de la Cova de Vicenç, muntanya al municipi dels Garidells (Alt Camp)
# Torre de Santa Maria

La Torre de Santa Maria (maltès: it-Torri ta' Santa Marija) és una fortificació de l'illa de Comino a Malta. Es pot veure fàcilment amb el ferri que comunica les illes principals de l'arxipèlag, Malta i Gozo.

## Orígens

El 1618 l'enginyer militar Vittorio Cassar va dissenyar aquesta torre per ordres del Gran Mestre de l'Orde de Sant Joan de Jerusalem Alof de Wignacourt. Els fons per la construcció de la torre van sortir a través de la venda del sotabosc de l'illa.
Està situada al centre de la costa sud de l'illa, formava part de la cadena defensiva que formaven les anomenades Torres Wignacourt i que s'hi sumen les Torres Lascaris i les Torres de Redín, situades en zones estratègiques de la costa maltesa. La Torre de Santa Maria era clau per mantenir les comunicacions entre les illes de Malta i Gozo. També servia per aturar els corsaris turcs, que podien usar l'illa com a base i atacar Gozo.
La torre tenia una guarnició de 130 homes, vuit canons de 32 lliures i deu més de 24 lliures, cosa que li permetia dominar el Canal de Comino.

## Disseny i forma

La torre és un gran edifici quadrat amb quatre torretes als angles. Està situada a 80 metres per sobre del nivell del mar. La torre té uns murs de 12 metres d'alçada i les muralles tenen 6 metres d'amplada. El conjunt està construït en una plataforma de 8 metres d'alçada màxima. En els temps de crisi la guarnició només tenia 60 soldats. El 1791 l'armament va augmentar amb un canó de 12 lliures d'acer, un altre de 10 lliures de bronze, un tercer de 4 lliures i finalment un altre de 3 lliures, aquests dos darrers també de bronze.

## Història

En el segle xvii, Comino va servir com a plaça d'empresonament i d'exili per a cavallers errants. Alguns membres de l'orde condemnats per casos menors, els sentenciaven a manar aquesta torre.
Durant l'ocupació francesa (1798-1800), la torre va servir com a presó per a espies. El 1799 amb la insurrecció contra Napoleó, els insurgents van traslladar els canons de la torre a Malta per bombardejar les posicions franceses de La Valletta.
El 1829, l'exèrcit britànic va abandonar la torre. Durant moltes dècades fou propietat de l'autoritat civil i es va usar com a hospital i també com a celler i granja. La torre es va recuperar l'ús militar durant la I Guerra Mundial i la II Guerra Mundial. Des de 1982 la torre és propietat de l'exèrcit de Malta i s'usa com a post contra el contraban i la immigració il·legal.
La Torre de Santa Maria va ser restaurada a consciència entre el 2002 i 2004. Avui continua essent l'estructura més notable de Comino i és una destinació per als turistes que passegen al voltant de l'illa.

## La Torre de Santa Maria en la cultura popular

El film El comte de Montecristo, de 2002 protagonitzada per Jim Caviezel, va fer servir la Torre de Santa Maria per representar la presó on tanquen el comte que és el Château d'If.

## Referències

* ↑ Għajnsielem Local Council, "Places of Interest"
* 1 2 «Din l-Art Ħelwa, "Santa Marija Tower in Comino"». Arxivat de l'original el 2007-09-28. [Consulta: 24 desembre 2009].
# Ronchi dei Legionari

Ronchi dei Legionari (en friülà, Roncjis di Monfalcon) és un municipi italià, dins de la província de Gorizia. Forma part de la Bisiacaria. L'any 2007 tenia 11.937 habitants. Limita amb els municipis de Doberdò del Lago, Fogliano Redipuglia, Monfalcone, San Canzian d'Isonzo, San Pier d'Isonzo i Staranzano. Conté les frazione de San Vito, Selz, Soleschiano i Vermegliano.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Roberto Fontanot | la Margherita |
# Joan Batista Pairot i Fabra

Joan Batista Pairot i Fabra (Valls, 1901-1991) fou Alcalde de Valls entre 1932 i 1934. Va néixer en una família pagesa i regentà una llibreria durant la Segona República al carrer Major de la vila. Fou elegit regidor del consistori a les eleccions del 12 d'abril de 1931. Després de la dimissió de Josep Magriñà esdevingué alcalde el 2 de desembre de 1932. Durant la guerra civil treballà com a funcionari de la Generalitat de Catalunya al Departament de Censura, adscrit a la Conselleria de Governació. S'exilià a França on va estar al camp de Sant Cebrià, al del Barcarès i treballà d'infermer al d'Argelers. Torna a Catalunya el 12 d'agost de 1948.

## Referències

* ↑ «Sessió extraordinària del dia 2». La Crònica de Valls, 03-12-1931, pàg. 4.
* 1 2 Enciclopèdia Castellera - Volum 7: Diccionari biogràfic (dels inicis a l'any 200). Valls: Cossetània, Desembre 2021. ISBN 978-84-1356-098-4.
* ↑ Valls i la seva història - Època contemporània: segle XX. Valls: Institut d'Estudis Vallencs, p. 124. ISBN 9788486083694.
# Mallerenga cuallarga cellanegra

La mallerenga cuallarga cellanegra (Aegithalos bonvaloti) és una espècie d'ocell de la família dels egitàlids (Aegithalidae). El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Descripció

* Petit ocell d'11-12 cm. Cua llarga.
* Parts superiors de color gris, pit rogenc i flancs i ventre blanc. Cap ornat amb una àmplia màscara negra. Front blanc i un pitet blanc clapejat de negre al centre.

## Hàbitat i distribució

Viu als boscos boreals i temperats des del nord-est de Myanmar fins a la Xina.

## Taxonomia

Considerat tradicionalment una subespècie d'Aegithalos iouschistos, aquest tàxon va ser separat en la seva pròpia espècie. Recentment Päckert planteja que l'escassa divergència genètica no justifica la separació en espècies diferents. Se n'han descrit dues subespècies:
* A. b. bonvaloti (Oustalet, 1892). Sud-oest i sud de la Xina i nord-est de Birmània.
* A. b. obscuratus (Mayr, 1940). Xina central.

## Referències

* ↑ «Mallerenga cuallarga cellanegra». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021 (català)
* ↑ «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 630. ISBN 978-84-16728-37-4.
* 1 2 BirdLife International. «Black-browed Tit. Aegithalos bonvaloti» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 23 novembre 2022].
* ↑ Martin Päckert, J Martens, YH Sun. (2010) Phylogeny of long-tailed tits and allies inferred from mitochondrial and nuclear markers (Aves: Passeriformes, Aegithalidae). Molecular Phylogenetics and Evolution. 55(3):952-67
* ↑ Aegithalos bonvaloti a l'Integrated Taxonomic Information System Rev. 23/02/2014 (anglès)

## Bibliografia

* John MacKinnon i Karen Phillipps (2000) A Field Guide to the Birds of China, Oxford University Press, Oxford
* Craig Robson (2002) A Field Guide to the Birds of South-East Asia, New Holland Publishers (UK) Ltd., London
# Sant Andreu de Comallonga

Sant Andreu de Comallonga és una església romànica a tocar de la masia de Sant Andreu, del municipi de Fonollosa (Bages), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església romànica modificada en temps del gòtic, formada per una sola nau amb el presbiteri, nau coberta amb volta apuntada de grans carreus a contrapunt. L'església gòtica aprofita els murs de la romànica que li donà l'amplada i la llargada.
El primer edifici romànic deuria ésser molt simple, car se'n conserva també un arc monolític de mig punt aprofitat avui com a pica. Malgrat tractar-se d'una obra essencialment gòtica l'aparença general de l'edifici i el seu arcaisme li donen un caràcter romànic. Les últimes obres efectuades a l'església corresponen al s.XVIII, concretament l'any 1729 es va obrir un portal nou als peus de l'església.

## Història

L'església de Sant Andreu de Comallonga era situada dins l'antic terme del castell de Sant Mateu de Bages, malgrat pertànyer avui al municipi de Fonollosa. Mai deixà d'ésser una capella rural i estava vinculada a l'església parroquial de Sant Mateu de Bages. L'any 1221 és documentada per primera vegada i al segle xviii fou modificada, després de l'última remodelació del gòtic.

## Referències

* 1 2 «Sant Andreu de Comallonga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2015].
# Golièr e Olbièr

Golièr (francès Goulier) és un antic municipi francès del departament de l'Arieja i la regió d'Occitània. El 1r de gener de 2019 va fusionar amb els municipis Vic de Sòs, Sem i Suc e Sentenac. La nova entitat es diu Val de Sòs, del qual és un municipi delegat. La nova entitat tenia 656 habitants el 2018.

## Llocs d'interés

* L'estació d'esquí de Goulier Neige.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
* ↑ Lajus, Marie. «Arrêté préfectoral portant création de la commune nouvelle de Val-de-Sos» (en francès). Préfecture de l'Ariège, 16-07-2018. [Consulta: 17 novembre 2023].
# Juan Van-Halen Acedo

Juan Van-Halen Acedo (Villaviciosa de Odón, 17 de juny de 1944) és un poeta, periodista, historiador i polític espanyol del Partit Popular (PP), on ha exercit importants càrrecs en l'àmbit de la Comunitat de Madrid.
Va néixer el 17 de juny de 1944 a Villaviciosa de Odón. Poeta procedent del falangisme intel·lectual del Sindicat Espanyol Universitari (SEU), va exercir el càrrec de cap de la Secció d'Activitats Culturals de la Delegació Nacional de la Joventut entre 1968 i 1970.
Va començar la seva carrera periodística al diari Ya, per posteriorment col·laborar a Arriba i El Alcázar. Com a corresponsal va estar destinat al Vietnam, ciutat de Suez i Pakistan.
En 1987 va ser elegit diputat per a la ii legislatura de l'Assemblea de Madrid dins de la llista d'Aliança Popular (PP). Reelegit en les següents eleccions autonòmiques de 1991, 1995, 1999, maig de 2003, octubre de 2003, 2007, 2011 i 2015 pel Partit Popular, va ser president de l'Asamblea de Madrid a la iv legislatura del parlament regional (1995-1999).
Va ser senador per designació autonòmica de l'Assemblea de Madrid entre 1989 i 1995 i 1999 i 2011.
És acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història i de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando.

## Notes

* ↑ És conegut afectuosament en els cercles polítics com «Juanito Falange».

## Referències

* ↑ «De falangistas, cristianos nuevos y ‘torquemadas'». El Siglo de Europa, 594, 15-03-2004. Arxivat de l'original el 2018-10-17 [Consulta: 16 octubre 2018].
* ↑ Ilmo. Sr. D. Juan Van-Halen Acedo. Assemblea de Madrid. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-10-16. [Consulta: 16 octubre 2018].
* ↑ Verdú Schumann, 2015, p. 232.
* ↑ Paradinas, Marcos «Los 'aguirristas' no perdonan el nombramiento de Gallardón, a quien acusan de "descabezar el Ayuntamiento"». El Plural, 23-12-2011.
* ↑ «Van-Halen, jefe de programas extraordinarios de la C. A. R.». ABC [Madrid], 11-07-1970, pàg. 49.
* ↑ Serrano, Rodolfo «La vida secreta de sus señorías». El País, 03-09-2001.
* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 558. ISBN 84-930048-0-4.
* ↑ «El ex senador del PP Juan Van Halen, nuevo presidente de la Asociación de Exparlamentarios». Europa Press, 22-04-2016.

## Bibliografia

* Verdú Schumann, Daniel A. «La Sala Amadís (1961–1975): arte y/o franquismo». Espacio Tiempo y Forma. Serie VII, Historia del Arte. Universitat Nacional d'Educació a Distància [Madrid], 3, 2015, pàg. 223–244. Arxivat de l'original el 2018-10-16. DOI: 10.5944/etfvii.3.2015.13046. ISSN: 1130-4715 [Consulta: 16 octubre 2018].
# Turó de la Colomera

El Turó de la Colomera és una muntanya de 1.062,8 metres que es troba al municipi d'Isona i Conca Dellà, dins de l'antic terme d'Isona, a la comarca del Pallars Jussà. És a prop i al nord-est de la vila d'Isona, i en el seu vessant sud-occidental es troba el santuari de la Mare de Déu de la Posa i el Parc Cretaci amb petjades de dinosaure gestionat pel Museu de la Conca Dellà.
Està situat just al nord del castell de Llordà i a ponent del poble de Siall, en la zona muntanyosa que s'estén al nord-est de la vila isonenca.
El turó suposa la culminació i unió de dos serrats diferents: el de Goberra, que des del turó de la Colomera davalla cap al sud-oest, i el de la Posa, que ho fa cap a ponent, i és el que acull, a la seva part baixa, el santuari esmentat.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Torre d'Escaló

La Torre d'Escaló està situada al damunt -ponent- del poble d'Escaló, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, en territori de l'antic municipi d'Escaló. Es troba en el lloc des d'on es domina l'entrada a la Vall d'Àneu, davant per davant del monestir de Sant Pere del Burgal, en el primer eixamplament de la vall de la Noguera Pallaresa venint des del sud.

## Història

Juntament amb la vila closa d'Escaló formava el Castell d'Escaló esmentat ja al segle xi. Era el centre de la línia defensiva de l'entrada meridional a la Vall d'Àneu, juntament amb el Castell d'Escart, la Torrassa, el Castellot d'Estaís, i els castells de Llort, Castell de Berrós i Llavorre, el conjunt dels quals constituïa la porta d'accés a la Vall d'Àneu.
L'any 2000 es va consolidar l'estructura de la torre i es va ordenar el seu entorn més immediat. La intervenció arqueològica portada a terme va permetre millorar el coneixement sobre la tècnica constructiva de la torre i documentar l'existència d'un mur de tancament que delimita un recinte annex a la mateixa, construït en un moment posterior a aquesta (segles XVI-XVII), coincidint probablement amb les reformes de la torre (arrebossat i refecció del tram superior del coronament).

## Arquitectura

És una torre de planta circular, de 6,5 metres de diàmetre, amb un gruix de parets d'un metre, però que va canviant a mesura que s'alça enlaire. La porta d'accés a l'interior de la torre és a 8 metres d'alçada, encarada a llevant. Fa uns 2 metres d'alçada per un d'ample, i la corona un arc de mig punt fet de petites dovelles de llicorella disposades a plec de llibre. Per sota de la porta hi ha encaixos a la paret per a suportar les bigues de la part inferior del castell, i per damunt, diverses espitlleres. La torre és coronada per merlets, en part conservats. Un metre a l'oest de la torre hi ha un vall de 2 m d'ample i a l'est es distingeixen les restes d'un mur que indiquen la probable existència d'un recinte quadrat. Els 5 m inferiors estan arrebossats i el parament, en conjunt, s'ha fet amb pedres petites, poc treballades, disposades irregularment, amb lloses planes intercalades i lligat amb morter de calç. Per les seves característiques es proposa datar la torre cap al segle xi, sense rebutjar totalment una data posterior.

## Referències

* ↑ «Torre d'Escaló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Bolòs i Masclans, Jordi; Busqueta i Riu, Joan-Josep; Puigferrat i Oliva, Carles. «Torre d'Escaló». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 247-248 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* «Torre d'Escaló». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Ronco all'Adige

Bardolino és un comune (municipi) de la província de Verona, a la regió italiana del Vèneto, situat a uns 90 quilòmetres a l'oest de Venècia i a uns 25 quilòmetres al sud-est de Verona.
A 1 de gener de 2020 la seva població era de 5.956 habitants.
Bardolino limita amb els següents municipis: Albaredo d'Adige, Belfiore, Isola Rizza, Oppeano, Palù, Roverchiara i Zevio.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 17 agost 2020].
# Joan Bartolí i Figueras

Joan Bartolí i Figueras (Molins de Rei, 30 d'octubre de 1935 - Barcelona, 29 de desembre de 2010) fou un futbolista català de les dècades de 1950 i 1960.

## Trajectòria

Començà la seva trajectòria a clubs locals d'on passà a l'EC Granollers. Passà la major part de la seva vida futbolística al RCD Espanyol, on començà a jugar el 1954 i romangué fins al 1965, una dècada més tard, excepte entre 1956 i 1958 en què fou cedit al CE Sabadell. Jugava a la posició de defensa. Al club blanc i blau va tenir la difícil missió de substituir a homes com Cata, Antoni Argilés o Josep Parra. A partir de 1958 assolí la titularitat del primer equip. La temporada 1961-62 va viure el primer descens de l'equip a Segona Divisió, però la temporada següent assolí l'ascens de retorn a Primera. Aquesta mateixa temporada 1961-62 disputà cinc partits de la Copa de les Ciutats en Fires, antiga Copa de la UEFA. Un cop abandonà la disciplina de l'Espanyol fitxà per l'Hèrcules d'Alacant, club amb què assolí un ascens a Primera i un descens de nou a Segona Divisió. Fou cinc cops internacional amb la selecció espanyola B i un cop amb la selecció catalana el 1960.

## Referències

* ↑ «Juan Bartolí Figueras». Mundo Deportivo, 27-11-1960.
* ↑ «Muere el ex jugador del CE Sabadell Joan Bartolí». CE Sabadell, 02-01-2011.
* ↑ «Mor Joan Bartolí, exjugador del RCD Espanyol». viumolinsderei.com, 02-01-2011.
* ↑ «Mor Joan Bartolí». RCD Espanyol, 29-12-2010.
* ↑ «Joan Bartolí». hallofameperico. [Consulta: 20 març 2012].
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
* Fòrum del RCD Espanyol Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Mania (pel·lícula de 1985)

Mania (grec: Μανία) és una pel·lícula d'aventures grega de 1985 dirigida per Iorgos Panusópulos. Va ser inscrita al 36è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Sinopsi

La Zoe ha de marxar per a una formació informàtica als Estats Units, però una experiència la transforma quan visita el Jardí Nacional d'Atenes amb la seva filla.

## Repartiment

* Alessandra Vanzi - Zoi Syropoulou
* Aris Retsos
* Antonis Theodorakopoulos
* Andreas Andreopoulos
* Arto Apartian
* Yannis Goumas
* Yiorgos Kalantzis
* Ilias Kapetanidis
* Eirini Koumarianou
* Betty Livanou
* Myrto Makri
* Mei Sevastopoulou
* Nikos Skiadas
* Fanis Veloudas
* Stavros Xenidis

## Referències

* ↑ «Berlinale: 1986 Programme». berlinale.de. [Consulta: 16 gener 2011].

## Enllaços externs

* Mania a MUBI