OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mario Hernández Sánchez-Barba

Mario Hernández Sánchez-Barba (Santa Cruz de Tenerife, 11 d'agost de 1925 - Madrid, 30 de novembre de 2021) va ser un historiador i americanista espanyol.

## Biografia

Va obtenir un títol de llicenciatura en Filosofia i Lletres per la Universitat de València en 1948 i un altre en Ciències Econòmiques en 1950, doctorant-se en 1952 a la Universitat de Madrid.
Pupil de Jaume Vicens Vives a la Universitat de Barcelona, va treballar també amb Fernand Braudel a la École Pratique des Hautes Études de París.
Hernández Sánchez-Barba, que es va convertir el 1968 catedràtic de la Universitat de Madrid (després Universitat Complutense de Madrid), posteriorment va continuar exercint com a professor a la Universitat Francisco de Vitoria.
D'ideologia franquista, el 1986 va dirigir una obra col·lectiva que incloïa lloances al cop del 23F.
Era pare del diplomàtic Manuel Hernández Ruigómez.

## Obres

* Mario Hernández Sánchez-Barba. Las tensiones históricas hispanoamericanas en el siglo XX. Ediciones Guadarrama, 1961.
* Mario Hernández Sánchez-Barba. Francisco de Vitoria. Universidad Francisco de Vitoria, 2009.
* Mario Hernández Sánchez-Barba. América Española, Historia e identidad en un mundo nuevo. Trébede.

## Referències

* 1 2 «Reseñas de los homenajeados» p. 3. Ayuntamiento de Pozuelo de Alarcón.
* 1 2 «Mario Hernández Sánchez-Barba» p. 8, 1986. Arxivat de l'original el 2019-12-04. [Consulta: 4 desembre 2019].
* 1 2 3 Arriazu, 2017.
* ↑ Manjón Esteban, 2014, p. 222.
* ↑ Yárnoz, Carlos «La editorial del libro que contiene alabanzas al 23-F se siente perjudicada por el Ministerio de Defensa». El País, 07-02-1986.
* ↑ Pérez, Antonio «¡Que viva México, cabrones!». Viento Sur, 27-03-2019. Arxivat de l'original el 2019-12-04 [Consulta: 4 desembre 2019].
* ↑ García Calero, Jesús «El embajador en Haití: "España debe liderar el proyecto de la nave de Colón"». ABC, 16-10-2014.
* ↑ Ezquerra, 1962, p. 568-569.
* ↑ Ortiz Sobrino, 2009, p. 201-203.

## Bibliografia

* Arriazu, Xavier de «Hernández Sánchez-Barba, Mario. "América española. Historia e identidad en un mundo nuevo".». Índice Histórico Español. Universitat de Barcelona, 0, 0, 2017. ISSN: 2339-6989.
* Ezquerra, Ramón «Hernández Sánchez-Barba, M.: "Las tensiones históricas hispanoamericanas en el siglo XX"». Revista de Indias, 22, 89, 1962.
* Manjón Esteban, Alfonso. Las reconstrucciones de la pasado: Cataluña en el discurso de las historiografía de posguerra (1939-1959) (en castellà). Ediciones Universidad de Salamanca, 2014. ISBN 978-84-9012-267-9.
* Ortiz Sobrino, Miguel Ángel «Francisco de Vitoria». Comunicación y hombre: revista interdisciplinar de ciencias de la comunicación y humanidades, 5, 2009, pàg. 201–203. ISSN: 1885-365X.
# Manuel María de Arjona

Manuel María de Arjona (Sevilla, 12 de juny de 1761-Madrid, 25 de juliol de 1820) va ser un escriptor espanyol. Va estudiar i graduar en filosofia, dret civil i canònic a la Universitat de Sevilla. Va estar molt instruït en idiomes, el seu talent li va obrir les portes de molts centres literaris, de fet va llegir gran part dels seus versos a l'Acadèmia de les Lletres Humanes. Va ser doctoral de la capella de San Fernando de Sevilla, va acompanyar el futur cardenal Dameto a Roma, on Pius VI el va nomenar capellà supernumerari secret. Va deixar escrita la Historia de la Iglesia Bética i algunes memòries sobre humanitats i història.

## Referències

* ↑ Ovilo y Otero, 1859.

## Bibliografia

* Ovilo y Otero, Manuel. Manuel de biografía de y bibliografía de los escritores españoles del siglo XIX (en castellà). París: Librería de Rosa y Bouret, 1859.
# Ahmed al-Tayeb

Ahmed Mohamed Ahmed al-Tayeb (àrab: أحمد محمد أحمد الطيب, Aḥmad Muḥammad Aḥmad aṭ-Ṭayyib) (Kurna, 6 de gener de 1946) és un erudit islàmic egipci, actual Gran Imam d'al-Azhar i antic rector de la Universitat d'al-Azhar. Va ser nomenat pel president egipci Hosni Mubarak després de la mort de Mohamed Sayed Tantawy l'any 2010. És originari de Kurna, a la governació de Luxor, a l'Alt Egipte, i pertany a una família de tradició sufí.

## Referències

* ↑ Abou el Magd, Nadia «Mubarak appoints a new chief of Al Azhar». The National, 21-03-2010.
* ↑ «أحمد الطيب شيخ الأزهر الجديد» (en àrab).
# Martín Rivas

Martín Rivas és un exfutbolista uruguaià, nascut a Montevideo el 17 de febrer de 1977, que ocupava la posició de defensa.
Va destacar als seus inicis al Danubio FC. L'Inter de Milà s'hi va interessar i el va fitxar el 1997, però no es va adaptar a l'equip italià, que el va cedir en dues ocasions, sense massa fortuna. El 2001 retorna al seu país, on ha estat jugant en diversos clubs.
Ha estat dues vegades internacional amb l'Uruguai, tot estant present a la Copa Confederacions de 1997. Amb les seleccions inferiors charrúa va participar en el Mundial Juvenil de 1997.
# Mas d'en Parès

Mas d'en Parès (també escrit de vegades Mas d'en Perers) és una urbanització del municipi d'Aiguamúrcia, a l'Alt Camp, desenvolupada en terres del mas homònim. Se situa a la part occidental del terme municipal, al peu de la serra de Ramonet; està limitada al nord pel torrent de Sales i és travessada per la rasa de la Romenguera, tributaris tots dos del Gaià.
És gairebé adjacent a les Pobles, localitat situada al sud, amb la qual està comunicada a través d'un vial. També travessa la urbanització el sender de gran recorregut GR-7-2, que porta fins a Santes Creus.
És un dels nuclis més poblats del municipi. El 2017 hi havia censades 254 persones.
# Matala (Angola)

Matala és un municipi de la província de Huíla. Té una extensió de 9.065 km² i 243.938 habitants segons el cens de 2014. Comprèn les comunes de Capelungo, Matala, Micosse i Mulondo. Limita al nord amb els municipis de Chicomba, a l'est amb els municipis de Jamba i Cuvelai, al sud amb els municipis d'Ombadja i Cahama, i a l'oest amb els municipis de Gambos, Quipungo i Caluquembe.
Està situat al llarg del riu Cunene, a una altitud d'aproximadament 1.300 metres sobre el nivell del mar. L'embassament de Matala, acabat en 1954 està localitzat en aquell punt al llarg del riu. Hi ha una estació del Caminho de Ferro do Namibe.

## Referències

* ↑ Matala al cens d'Angola
* ↑ «Kit de Sensibilização sobre o Rio Kunene». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 11 abril 2017].
* ↑ C.Michael Hogan. 2012. Kunene River. eds. P.Saundry & C.Cleveland. Encyclopedia of Earth. National Council for Science and the Environment. Washington DC.
# Mas Vilar

El mas Vilar està situat en un petit turó a l'oest del castell de Sacama, dins el terme municipal d'Olesa de Montserrat.
L'origen del mas cal situar-lo molt probablement en algun moment del segle xi coincidint amb el procés de feudalització dels comtats catalans. Posteriorment, a mitjan segle xiv, i a conseqüència de la crisi econòmica generada arran de la pesta negra, va quedar deshabitat i quedà agregat al veí mas de Sant Pere Sacama.
Actualment el mas és un munt de ruïnes del que encara podem distingir el bassament d'una torre circular i un parell de sitges.

## Intervencions arqueològiques

L'excavació del jaciment, duta a terme entre els anys 1996 i 1998, ha permès documentar l'evolució arquitectònica d'un mas medieval des del seu inici fins al seu abandonament. Aquest és el primer jaciment d'aquestes característiques que s'ha excavat totalment a Catalunya. Aquest fet, junt amb la peculiar troballa de l'esquelet d'un individu d'època medieval, amb indicis d'haver estat assassinat i amagat dins d'una de les sitges del mas, va merèixer una especial atenció per part de la premsa.

## Accés

Per arribar-hi, s'ha d'agafar, a la sortida d'Olesa, la carretera que va a Viladecavalls i Terrassa. Després de travessar el torrent de Sant Pere, no gaire lluny de l'encreuament amb la carretera que va a Vacarisses, s'ha de girar en direcció nord-oest per una pista forestal que porta fins al peu de l'ermita. Un cop passat el castell, després d'una forta baixada que voreja el turó, a mà esquerra hi ha una bassa prop de la qual se situa el jaciment. S'hi pot accedir amb cotxe.

## Enllaços externs

* Mas Vilar, al web de Pobles de Catalunya
* Mas Vilar Arxivat 2009-01-01 a Wayback Machine., al web de l'ajuntament d'Olesa de Montserrat
# Alliance (Nebraska)

Alliance és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 8.959 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Alliance tenia 8.959 habitants, 3.565 habitatges, i 2.392 famílies. La densitat de població era de 725,2 habitants per km².
Dels 3.565 habitatges en un 36% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,8% hi vivien parelles casades, en un 9,4% dones solteres, i en un 32,9% no eren unitats familiars. En el 29,5% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,46 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,06.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,1% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 27,1% entre 25 i 44, un 22,4% de 45 a 60 i un 14,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.408 $ i la renda mediana per família de 47.766 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.122 $ mentre que les dones 22.561 $. La renda per capita de la població era de 18.584 $. Aproximadament el 10,6% de les famílies i l'11,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Alliance». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Alliance». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Maria dels Àngels de Janer i Milà de la Roca

Maria dels Àngels de Janer i Milà de la Roca (Barcelona, 2 d'agost de 1864 - Barcelona, 27 de juliol de 1945) fou una escriptora catalana que fundà la congregació humanitària Àngels de la Caritat.

## Biografia

Nascuda a Barcelona el 1864, va morir a la mateixa ciutat el 1945. Era filla de Josep Erasme de Janer i de Gironella, que fou cap regional carlista de Catalunya, germà de Ignasi Janer i de Milà de la Roca que fou un advocat i escriptor, neta de l'alcalde Erasme de Janer i de Gònima i neboda valenciana de Manuel Milà de la Roca i Ràfols, fundador i primer director del periòdic El Correo Catalán. Maria dels Àngels de Janer va ser una de les continuadores i, durant molts anys, presidenta de l'agrupació benèfica “Àngels de la Caritat”, fundada el 1873 per Margarida de Borbó-Parma, esposa de Carles VII.
Fou autora de la monografia El monasterio de Vallbona de las Monjas (1924) i d’una Crónica de un viaje a Roma, Padua, Asís i Loreto (1925).
Quan comença la Segona República, el 1931, presidí l'acte del 25è aniversari de la fundació de la Conferència de la Mare de Déu de Montserrat que es va realitzar al Cercle Tradicionalista de Barcelona el 26 d'abril. En l'esdeveniment va fer un repàs i explicació de com havien estat els 25 anys de la Conferència, i relatà la labor de les “Margarides” en la causa de la caritat socorrent un elevat nombre de famílies carlistes, encara que, més tard, quan va començar a funcionar la Conferència, van afluir els pobres en general als quals van ajudar distribuint socors i consolant els malalts.
En l'exercici d'aquesta tasca humanitària va viure algunes curioses anècdotes com la d'una anciana pobríssima que guardava com un gran tresor un camafeu que, sent el seu marit coronel d'un Regiment d'Àlaba de l'exèrcit carlista de la Tercera Guerra, li va regalar la reina Margarida, l'esposa del rei carlista Carles VII, i que, només en el llit de mort, en l'hospital, el va lliurar a aquella “Margarita” que la visitava, és a dir a la mateixa Maria dels Àngels de Janer. La Conferència va tenir també un petit màrtir, Eudald, que va ser apallissat pels lerrouxistes en el camp de Grassot, i que va morir més tard.

## Referències

* ↑ «Partida de naixement en el Registre Civil de Barcelona» (en castellà). FamilySearch, 02-08-1864. [Consulta: 13 juny 2022].
* ↑ «Edición del sábado, 28 julio 1945, página 9 - Hemeroteca - Lavanguardia.es». [Consulta: 13 juny 2022].
* 1 2 3 4 Diccionari biogràfic de dones. «Àngels Janer i Milà de la Roca». Xarxa Vives d'Universitats (CC-BY-SA via OTRS). Arxivat de l'original el 2015-10-03. [Consulta: 3 octubre 2015].
* ↑ DadesCat. «Janer i Milà de la Roca, Maria dels Àngels de», 05-05-2020. [Consulta: 13 juny 2022].
# Marquesat d'Hoyos

El Marquesat d'Hoyos és un títol nobiliari hereditari del Regne d'Espanya que la reina Isabel II va atorgar amb Grandesa d'Espanya el 3 d'agost de 1866 al tinent general Isidoro de Hoyos y Rubín de Celis (Boquerizo, Cantàbria, 4 d'abril de 1793 - Madrid 3 de setembre de 1876), Marquès de Zornoza, aleshores ministre de la Guerra.

## Titulars

* Isidoro de Hoyos Rubín de Celis Lasso de la Vega y Cossío, I Marquès de Hoyos i I Marquès de Zornoza.
* Isidoro de Hoyos y de la Torre, II Marqués d'Hoyos i II Marqués de Zornoza.
* José María de Hoyos y Vinent, III Marquès d'Hoyos, III Marquès de Zornoza, IV marquès de Vinent, III vescomte de Manzanera, Gentilhome Gran d'Espanya amb exercici i servitud del Rer Alfons XIII.
* Casat amb Isabel Sánchez de Hoces, XI duquessa d'Almodóvar del Río, XIV marquesa d'Almodóvar del Río, VII marquesa de Puebla de los Infantes, Dama de la Reina Victòria Eugènia d'Espanya. El succeí el seu fill:
* Alfonso de Hoyos y Sánchez-Romate, IV Marquès d'Hoyos, XII Duc d'Almodóvar del Río, XV Marquès d'Almodóvar del Río, V Marquès de Vinent i IV Marquès de Zornoza.
* Casat con María Victoria Martínez de Irujo y Artázcoz. El succeí la seva filla:
* María Isabel de Hoyos y Martínez de Irujo, V marquesa d' Hoyos, XIV duquessa d'Almodóvar del Río, XVI Marquesa d'Almodóvar del Río.

## Enllaços externs

* Geneall.net. Marquesos d'Hoyos.
* Grans d'Espanya.
# Al-Mansur Abd-al-Aziz

Al-Màlik al-Mansur Abd-al-Aziz ibn Barquq —àrab: الملك المنصور عبد العزيز بن برقوق, al-Malik al-Manṣūr Abd al-ʿAzīz ibn Barqūq—, més conegut simplement com al-Mansur Abd-al-Aziz, fou soldà mameluc de la dinastia burjita o circassiana (1405).
El sultà Fàraj va seguir una política de portar circassians de fora per ocupar el lloc dels mamelucs turcs. Aquestos dominaven a Síria. El partit circassià fou dirigit per Yaixbak al-Xabaní i el turc pel virrei (nàïb) de Damasc Tanam i després pels amirs Djakam i Nawruz al-Hafidi. En el conflicte el primer, Yashbak, va perdre el suport del sultà.
El març de 1401 Tamerlà va arribar a Síria i va ocupar i saquejar Alep i Damasc però es va retirar. Els mamelucs van restaurar el seu control de Síria i l'amir Xaykh al-Muhammudí fou nomenat governador de Damasc. Xaykh es va aliar a l'amir Yaixbak i van amenaçar seriosament al sultà an-Nàssir Fàraj a Síria però foren finalment vençuts i Xaykh al-Muhammudí va perdre el seu govern.
Mort Tamerlà (1405) el perill del conqueridor va desaparèixer. Es va produir una sedició i una lluita civil que va culminar amb la deposició de Fàraj que va fugir a Síria junt amb l'amir Taghribiridi al-Baixbughawí i fou deposat pels amirs Yaixbak i Bàybars. Fou proclamat com a nou sultà el germà de Fàraj, de nom Abd-al-Aziz (al-Màlik al-Mansur) el 20 de setembre de 1405. Triomfant el partit de Yaixbak, l'amir Xaykh al-Muhammudí va esdevenir lloctinent general del sultanat.
Fàraj fou restaurat al tron al cap de 70 dies (28 de novembre de 1405) per una aliança amb els circassians.

## Bibliografia

* René Grousset, L'empire des steppes, capítol « Tamerlan et les Mamelouks »
* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Mamluks".
# Al-Mansur Uthman

Al-Màlik al-Mansur Fakhr-ad-Din Uthman ibn Jàqmaq (àrab: الملك المنصور فخر الدين عثمان بن جقمق, al-Malik al-Manṣūr Faẖr ad-Dīn ʿUṯmān ibn Jaqmaq), més conegut simplement com al-Mansur Uthman fou soldà mameluc de la dinastia burjita o circassiana (1453).
A la mort del sultà Jàqmaq amb 80 anys el va succeir el seu fill designat, Uthman, fill d'una esclava grega, amb el títol d'al-Màlik al-Mansur Fakhr-ad-Din Uthman. A l'inici del seu regnar va fer fuetejar al seu principal ministre. Després hu va haver disputes amb els amirs sobre l'import de les donacions que calia fer als diversos grups de mamelucs, que havien esdevingut quantioses. Es van produir combats al carrer entre els grups de mamelucs; Inal al-Ajrud i el grup de mamelucs de la casa de Barquq van ocupar van ocupar la Kalat al-Djabal (Fortelesa de la Muntanya) i fou nomenat sultà per una assemblea en la qual hi havia el califa abbàssida del Caire i els quatre kadi l-kudat amb el títol d'al-Malik al-Ashraf Sayd al-Din. Uthman, que no tenia suports degut a la seva conducta, fou deposat.

## Bibliografia

* André Clot, L'Égypte des Mamelouks 1250-1517. L'empire des esclaves
* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Mamluks".
# Matabeleland Septentrional

Matabeleland Septentrional (en anglès Matabeleland North) és una de les deu províncies de Zimbàbue. Ocupa una àrea de 75.025 km². La capital de la província és Lupane.

## Departaments

Matabeleland Septentrional es divideix en 7 departaments:
* Binga
* Bubi
* Hwange
* Lupane
* Nkayi
* Tsholotsho
* Umguza
# Matabeleland Meridional

Matabeleland Meridional (en anglès Matabeleland South) és una de les deu províncies de Zimbàbue. Ocupa una àrea de 54.172 km². La capital de la província és Gwanda.

## Departaments

Matabeleland Meridional es divideix en 6 departaments:
* Beitbridge
* Bulilimamangwe
* Gwanda
* Insiza
* Matobo
* Umzingwane
# Mecanisme d'encapsulació de claus

En els protocols criptogràfics, s'utilitza un mecanisme d'encapsulació de claus (KEM) o mètode d'encapsulació de claus per assegurar el material de clau simètrica per a la transmissió mitjançant algorismes asimètrics (de clau pública). S'utilitza habitualment en criptosistemes híbrids. A la pràctica, els sistemes de clau pública són maldestres per transmetre missatges llargs. En canvi, sovint s'utilitzen per intercanviar claus simètriques, que són relativament curtes. Aleshores s'utilitza la clau simètrica per xifrar el missatge més llarg. L'enfocament tradicional per enviar una clau simètrica amb sistemes de clau pública és generar primer una clau simètrica aleatòria i després xifrar-la utilitzant l'algoritme de clau pública escollit. A continuació, el destinatari desxifra el missatge de clau pública per recuperar la clau simètrica. Com que la clau simètrica és generalment curta, el farciment és necessari per a una seguretat total i les proves de seguretat per als esquemes de farciment sovint són menys que completes. Els KEM simplifiquen el procés generant un element aleatori en el grup finit subjacent al sistema de claus públiques i derivant la clau simètrica mitjançant el hash d'aquest element, eliminant la necessitat de farciment.

## Exemple amb el xifratge RSA

Utilitzant la mateixa notació que s'utilitza a l'article de RSA, diguem que l'Alice ha transmès la seva clau pública (n, e) a Bob, mentre manté la seva clau privada en secret, com és habitual. Aleshores, Bob vol enviar la clau simètrica M a l'Alice. M pot ser una clau AES de 128 o 256 bits (adequadament encoixinat per motius de seguretat), per exemple. El mòdul de clau n és normalment de 2048 bits o més de longitud, per tant molt més gran que les claus simètriques típiques. Sense un farciment adequat, si e és prou petit que M$^e$ < n, aleshores el xifratge es pot trencar ràpidament mitjançant l'aritmètica de nombres enters ordinària.

## Referències

* ↑ «A Constructive Perspective on Key Encapsulation» (en anglès). [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ «Deep dive into a post-quantum key encapsulation algorithm» (en anglès), 22-02-2022. [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ Hanatani, Yoshikazu; Hanaoka, Goichiro; Matsuda, Takahiro; Yamakawa, Takashi «Efficient key encapsulation mechanisms with tight security reductions to standard assumptions in the two security models» (en anglès). Security and Communication Networks, 9, 12, 01-08-2016, pàg. 1676–1697. DOI: 10.1002/sec.1444. ISSN: 1939-0114.
* ↑ Coretti, Sandro; Maurer, Ueli; Tackmann, Björn. A Constructive Perspective on Key Encapsulation (en anglès). Berlin, Heidelberg: Springer, 2013, p. 226–239. DOI 10.1007/978-3-642-42001-6_16. ISBN 978-3-642-42001-6.
# El corazón del guerrero

El corazón del guerrero del 2000 és el primir film d'acció-aventures dirigit per Daniel Monzón Jerez. Els actors principals en són Fernando Ramallo, Neus Asensi, Joel Joan i Santiago Segura. L'argument correspon al subgènere d'espasa i bruixeria.

## Argument

Beldar i Sonja, una parella de lladres, roben una pedra preciosa amb forma de cor humà en la tètrica cripta de l'Orde dels Mil Ulls, una malèfica secta de bruixots totpoderosos. En fugir del lloc s'adonen que la gemma està maleïda i els ha transmès el seu encanteri. Després de perdre el sentit, Beldar desperta a un altre món, metamorfosejat en el cos d'un adolescent madrileny de setze anys menjat per l'acne anomenat Ramón Belda (Fernando Ramallo). Belda és un noi amb una imaginació desbordant i és assaltat per contínues visions que es corresponen amb les partides de rol que juga cada nit en companyia dels seus amics. També és un adolescent cohibit i feble, però en la seva imaginació es veu lluitant contra tota mena de perills. Perills que, a poc a poc, es fan reals i connecten el Madrid actual amb un Univers en el qual Ramón és l'Eescollit per a una missió de dimensions èpiques, amb heroïnes (Neus Asensi), mags (Santiago Segura) i poderosos lluitadors (Joel Joan). La identificació de Ramón amb el guerrer Beldar ha estat qualificada com a quixotesca.

## Premis

L'òpera primera de Daniel Monzón va obtenir dos guardons en el Festival de Cinema Fantàstic d'Amsterdam, el Premi a la Millor Pel·lícula Internacional en el Festival de Cinema Fantasia de Mont-real (Fantasia International Film Festival) i el Premi a la Millor Pel·lícula Fantàstica en Fantasporto, certamen cinematogràfic de Porto, Portugal. A més, el director va ser nominat pel Premi Goya de l'any 2000 a la millor direcció novella.

## Referències

* ↑ Obiols, Isabel. «Daniel Monzón debuta con el filme fantástico "El corazón del guerrero"». El País, 12-01-2000. [Consulta: 10 gener 2016].
* ↑ «EL CORAZÓN DEL GUERRERO». Fotogramas. [Consulta: 10 gener 2016].
* ↑ Pardo García, 2011, p. 241-243.
* 1 2 «El corazón del guerrero (1999) Awards». Imbd. [Consulta: 10 gener 2016].

## Bibliografia

* Fouz-Hernández, Santiago. Alfredo Martinez-Expósito. Live Flesh: The Male Body in Contemporary Spanish Cinema (en anglès). I.B. Tauris, 2007, p. 71-75. ISBN 1845114507, 9781845114503.
* Pardo García, Pedro Javier «Cine, literatura y mito: Don Quijote en el cine, más allá de la adaptación». Arbor: Ciencia, pensamiento y cultura, 748, 2011, pàg. 237-246. ISSN: 0210-1963.

## Enllaços externs

* Tràiler a YouTube.
# Pierre Hanon

Pierre Hanon (Brussel·les, 29 de desembre de 1936 - ?, 13 d'octubre de 2017) fou un futbolista belga de la dècada de 1960.
Fou 48 cops internacional amb la selecció belga de futbol, entre 1958 i 1969. Pel que fa a clubs, defensà els colors del RSC Anderlecht, on jugà més de 15 temporades, i del Club Brugge.

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a skynet.be (neerlandès)
* ↑ Perfil a national-football-teams.com