OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# George Cawkwell

George Law Cawkwell (25 d'octubre de 1919 - 18 de febrer de 2019) va ser un historiador clàssic especialitzat en la història antiga de Grècia al segle iv aC.

## Biografia

Nascut a Auckland, Nova Zelanda, Cawkwell va ser educat al King's College. Va assistir a la Universitat d'Auckland des de 1938, obtenint Bachelor of Arts. Es va unir a l'exèrcit el 1942 durant la Segona Guerra Mundial i va lluitar amb la infanteria de Fiji a les illes Salomó el 1944.
Cawkwell era un erudit de Rhodes a la Universitat d'Oxford, era estudiant a la Christ Church. Va jugar a la selecció nacional de rugbi d'Escòcia, aconseguint la seva gorra el 1947. Durant la major part de la seva vida, Cawkwell va ser Fellow i Praelector en història antiga de la University College. Va ser becari del 1949 al 1987 i després es va convertir en becari emèrit. Va ser autor de diversos llibres sobre història antiga. Entre els seus estudiants hi havia els erudits clàssics Ernst Badian i Raphael Sealey. Va guanyar el premi Runciman el 1998 pel seu llibre sobre Tucídides i la guerra del Peloponès.

## Obres

Les obres més importants de Cawkwell:
* Philip of Macedon. Faber and Faber, 1978. ISBN 0571109586.
* Thucydides and the Peloponnesian War. Routledge, 1997. ISBN 0415165520.
* The Greek Wars: The Failure of Persia. Oxford University Press, 2005. ISBN 0-19-814871-2.

## Referències

* 1 2 «George Cawkwell». penguinclassics.co.uk. Penguin Books, UK. Arxivat de l'original el 31 juliol 2012. [Consulta: 3 abril 2012].
* ↑ Hornblower, Simon «George Cawkwell's contribution to Ancient History and to Oxford». Bulletin of the Institute of Classical Studies, 37, 558, 01-01-1991, pàg. 1–12. DOI: 10.1111/j.2041-5370.1991.tb02201.x.
* 1 2 Reid, Alasdair. «George Cawkwell: Gentleman and scholar still going strong» (en anglès), 09-03-2015.
* 1 2 «Fellows: George Cawkwell». University College Record, 1987, pàg. 7–9.
* ↑ Mikhailova, Anna «George Cawkwell: My financial worries are all ancient history» (en anglès). The Sunday Times, 10-12-2017.
* ↑ «Scotland's Oldest Internationalist George Cawkwell Passes Away». Scottish Rugby, 21-02-2019 [Consulta: 7 agost 2019].
* ↑ Darwall-Smith, Robin. A History of University College, Oxford. Oxford University Press, 2008, p. 479, 494, 499, 508, 510, 522, 523, 524. ISBN 978-0-19-928429-0.
* ↑ George Cawkwell of Univ. Colombo, Sri Lanka: S. Godage & Brothers, 2019. ISBN 978-624-00-0293-6.
* 1 2 «Books " "George Cawkwell"». [Consulta: 3 abril 2012].
* ↑ «Previous winners – Runciman Award». Arxivat de l'original el 22 de setembre 2018.
* ↑ Hagedorn, Anselm C. «Review: George Cawkwell, The Greek Wars. The Failure of Persia.». bmcr.brynmawr.edu/ Bryn Mawr Classical Review. Bryn Mawr College, 31-10-2005. Arxivat de l'original el 11 agost 2011. [Consulta: 3 abril 2012].
# Geoètica

La geoètica tracta les relacions entre l'home i el seu entorn abiòtic —dins l'àmbit de les ciències de la Terra i planetàries— des d'un punt de vista ètic i de la deontologia dels professionals relacionats amb elles. S'ocupa de les pràctiques científiques, tècniques, educatives, socials i culturals lligades a la sostenibilitat, desenvolupament, geodiversitat, patrimoni geològic, explotació racional dels recursos minerals, responsabilitat en la predicció i mitigació de riscos naturals, entre d'altres, tant a la Terra com, contemplant el futur, en altres cossos espacials. El geòleg txec Válclav Němec, considerat com el «pare» de la geoètica, fou qui la va proposar el 1991 com la interrelació entre l'ètica i les geociències.
S'hi han desenvolupat dues societats científiques dedicades a la promoció i desenvolupament de la geoètica, ambdues sota l'auspici de la Unió Internacional de Ciències Geològiques: la International Association for Geoethics (IAGETH) i la International Association for Promoting Geoethics (IAPG). A altres nivells, les associacions i col·legis professionals estan incorporant els principis geoètics en els seus codis deontològics.

## Principis

A més dels principis deontològics d'honestedat, integritat, secret professional, competència lleial, etc., comuns amb altres professions, la geoètica estableix altres principis propis en els quals ha de basar-se el comportament dels geòlegs:
* Principi de cautela o precaució, quan hi ha possibilitat de risc. Els nous avanços tecnològics poden implicar riscos o dilemes ètics que cal tenir en compte abans de la seva aplicació.
* Sostenibilitat, aplicable al desenvolupament socioeconòmic i amb perspectiva global. L'explotació de recursos ha de ser respectuosa amb el medi ambient.
* Geoconservació. La recerca geològica i l'explotació de recursos no han de destruir o danyar el patrimoni geològic no renovable (afloraments únics, fòssils, etc.).
* Seguretat humana. Indueix als geòlegs a aportar tot el seu coneixement i experiència en la prevenció i mitigació de riscos geològics, buscant la seguretat de persones i medi ambient, incloent-hi el deure informar a les autoritats i a la societat amb serietat i rigor científic. Tanmateix aquest principi fa referència a cercar solucions en la millora de les condicions de vida i reducció de la pobresa basades en recursos geològics.

## Referències

* 1 2 3 4 González, J.L. i Martínez-Frías, J. (2011). «Geoética: un reto para la deontología profesional». Tierra y Tecnología, 40: 10-14
* ↑ Martínez-Frías, J., González, J.L. i Rull Pérez, F. (2011). «Geoethics and Deontology: From fundamentals to applications in Planetary Protection». Episodes, 34(4): 257-262
* ↑ Almeida, 2014, p. 36.

## Bibliografia

* Almeida, António «A Geoética no Currículo e na Formação de Professores». GEOlogos, 11, 2014.

## Enllaços externs

* International Association for Geoethics (IAGETH)
* International Association for Promoting Geoethics (IAPG)
# Funció de Hann

La funció de Hann, que porta el nom del meteoròleg austríac Julius von Hann, és una funció finestra discreta donada per
    $w(n)={\frac {1}{2}}\;\left(1-\cos \left({\frac {2\pi n}{N-1}}\right)\right)$
o
    $w(n)=\sin ^{2}\left({\frac {\pi n}{N-1}}\right)$
o, en termes de la funció haversine,
    $w(n)=\operatorname {hav} \left({\frac {2\pi n}{N-1}}\right).$

## Espectre

La finestra de Hann és una combinació lineal de finestres rectangulars modulades $w_{r}=\mathbf {1} _{[0,N-1]}$. De la fórmula d'Euler
    $w(n)={\frac {1}{2}}\,w_{r}(n)-{\frac {1}{4}}e^{\mathrm {i} 2\pi {\frac {n}{N-1}}}w_{r}(n)-{\frac {1}{4}}e^{-\mathrm {i} 2\pi {\frac {n}{N-1}}}w_{r}(n)$
A causa de les propietats bàsiques de la transformada de Fourier, el seu espectre és
    ${\hat {w}}(\omega )={\frac {1}{2}}{\hat {w}}_{r}(\omega )-{\frac {1}{4}}{\hat {w}}_{r}\left(\omega +{\frac {2\pi }{N-1}}\right)-{\frac {1}{4}}{\hat {w}}_{r}\left(\omega -{\frac {2\pi }{N-1}}\right)$
amb l'espectre de la finestra rectangular
    ${\hat {w}}_{r}(\omega )=e^{-\mathrm {i} \omega {\frac {N-1}{2}}}{\frac {\sin(N\omega /2)}{\sin(\omega /2)}}$
Si les finestres es desplacen al voltant de 0, el factor de modulació s'esvaeix i els signes que hi ha al davant de 1/4 termes canvien a +.

## Nom

La funció de Hann és el nom original, en honor de Julius von Hann. Tanmateix, a vegades també s'anomena erròniament «funció de Hanning», derivada del document en què va ser anomenada, on el terme «penjar un senyal» (hanning a signal) va significar aplicar la finestra de Hann. La confusió va sorgir de la funció de Hamming similar, que porta el nom de Richard Hamming.

## Ús

La funció de Hann s'utilitza normalment com a funció finestra en el processament de senyals digitals per seleccionar un subconjunt d'una sèrie de mostres per tal de realitzar una transformada de Fourier o altres càlculs.
Per exemple (utilitzant la versió contínua per il·lustrar)
    $S(\tau )=\int w(t+\tau )f(t)\,dt$
L'avantatge de la finestra de Hann és un aliàsing molt baix i la compensació és una disminució de la resolució (ampliació del lòbul principal).

## Referències

* Harris, F. J. «On the use of windows for harmonic analysis with the discrete Fourier transform». Proceedings of the IEEE, 66, 1978, pàg. 51–83. DOI: 10.1109/PROC.1978.10837.
* Blackman, R. B.; Tukey, J. W. «The Measurement of Power Spectra from the Point of View of Communications Engineering - Part I». Bell System Technical Journal, 37, 1958, pàg. 185–282. DOI: 10.1002/j.1538-7305.1958.tb03874.x.

## Enllaços externs

* Funció de Hann a MathWorld
# Funció de Jost

En la teoria de la dispersió, la funció de Jost és el wronskià de la solució regular i la solució irregular (solució de Jost) de l'equació diferencial $-\psi ''+V\psi =k^{2}\psi$. Va ser introduïda pel físic teòric suís Res Jost (1918-1990).

## Antecedents

Es buscaven solucions $\psi (k,r)$de l'equació de Schrödinger radial en el cas $\ell =0$,
    $-\psi ''+V\psi =k^{2}\psi .$

## Solucions regulars i irregulars

Una solució regular $\varphi (k,r)$ és aquella que compleix les condicions de contorn,
    ${\begin{aligned}\varphi (k,0)&=0\\\varphi _{r}'(k,0)&=1.\end{aligned}}$
Si $\int _{0}^{\infty }r|V(r)|<\infty$, la solució es dona com a equació integral de Volterra,
    $\varphi (k,r)=k^{-1}\sin(kr)+k^{-1}\int _{0}^{r}dr'\sin(k(r-r'))V(r')\varphi (k,r').$
Tenim dues solucions irregulars (de vegades anomenades solucions de Jost) $f_{\pm }$ amb un comportament asimptòtic $f_{\pm }=e^{\pm ikr}+o(1)$ com $r\to \infty$. Ells son donades per l'equació integral de Volterra,
    $f_{\pm }(k,r)=e^{\pm ikr}-k^{-1}\int _{r}^{\infty }dr'\sin(k(r-r'))V(r')f_{\pm }(k,r').$
Si $k\neq 0$, llavors $f_{+},f_{-}$ són linealment independents. Com que són solucions a una equació diferencial de segon ordre, cada solució (en particular $\varphi$) es poden escriure com una combinació lineal entre elles.

## Definició de la funció de Jost

La funció de Jost és:
$\omega (k):=W(f_{+},\varphi )\equiv \varphi _{r}'(k,r)f_{+}(k,r)-\varphi (k,r)f_{+,x}'(k,r)$,
on $W$ és el wronskià. Com que $f_{+},\varphi$ les dues solucions a la mateixa equació diferencial, el wronskià és independent de $r$. Així que avaluant a $r=0$ i utilitzant les condicions del contorn a $\varphi$ produeix $\omega (k)=f_{+}(k,0)$.

## Aplicacions

La funció de Jost es pot utilitzar per construir les funcions de Green per a
    $\left[-{\frac {\partial ^{2}}{\partial r^{2}}}+V(r)-k^{2}\right]G=-\delta (r-r').$
De fet,
    $G^{+}(k;r,r')=-{\frac {\varphi (k,r\wedge r')f_{+}(k,r\vee r')}{\omega (k)}},$
on $r\wedge r'\equiv \min(r,r')$ i $r\vee r'\equiv \max(r,r')$.

## Referències

* Newton, Roger G. Scattering Theory of Waves and Particles (en anglès). Dover Publications, 2013 (Dover Books on Physics). ISBN 978-0486425351. .
* Yafaev, D. R. Mathematical Scattering Theory (en anglès). Amer Mathematical Society, 1992 (Translations of Mathematical Monographs (llibre 105)). ISBN 978-0821809518.
# Geoda

Una geoda és una estructura geològica que ocorre en certes roques volcàniques i sedimentàries. Són cavitats rocoses, normalment tancades, en les quals han cristal·litzat minerals que han estat conduïts fins a ella dissolts en aigua subterrània. El seu nom prové del grec γεώδης, 'semblant a la Terra'.
Les geodes tenen generalment forma arrodonida i són revestides en el seu interior de matèria mineral que es forma per qualsevol d'aquests dos processos:
* mitjançant l'ompliment de vesícules (bombolles de gas) a les roques volcàniques pels minerals dipositats per fluids hidrotermals,
* per la dissolució dels nòduls o concrecions sedimentàries i omplert parcialment per aquests o altres minerals precipitats a partir d'aigua diagenètica, aigües subterrànies o fluids hidrotermals.
Els cristalls de dins d'una geoda poden arribar a ser de gran grandària a causa de la poca pressió a la qual es veuen sotmesos. El procés de cristal·lització es produeix en capes a les parets de la cavitat, de manera que es poden trobar geodes buides. En terrenys càrstics, com els generats en dipòsits de guix, l'aigua dissol la roca i els cristalls són petits per haver-se sotmès a grans pressions, i en les mateixes cavitats creades pot recristal·litzar el mateix material amb cristalls de major grandària.
Una de les majors geodes del món es troba a Pulpí (Almeria, Espanya). Es tracta d'una geoda gegant de 9 metres de llarg per 2 d'ample i entre 1 i 2 metres d'alt, composta de cristalls de guix, alguns dels quals mesuren fins a un metre. Aquesta geoda es va descobrir l'any 1999 en una mina abandonada a Pilar de Jaravía, una pedania de Pulpí. Des de l'any 2008 l'ajuntament d'aquesta localitat i diverses conselleries de la Junta d'Andalusia tenen en marxa un projecte per a l'explotació turística d'aquest indret.

## Referències

* ↑ Rivera, Alicia «Una geoda gigantesca descubierta en una mina de Almería asombra a los científicos» (en castellà). El País, 10-06-2000.
# Gastronomia de l'Iran

La gastronomia de l'Iran és la gastronomia tradicional de l'Iran, antigament Pèrsia. Les zones de cultura i gastronomia persa, esteses a les poblacions iranianes, abasten un territori més gran que va entre la mar Càspia i el golf Pèrsic de nord a sud, i entre el Khuzestan, Luristan, Kurdistan i Azerbaidjan Iranià l'oest, abraçant a l'est part de l'Afganistan i al sud-est fins al Balutxistan Iranià.
Es tracta d'una gastronomia d'origen molt antic, que pel territori que compren i la seva història comparteix elements tant de la cuina mediterrània com de la mesopotànica (actual Iraq). La cuina persa va influir a la cuina otomana, ambdues són cuines àrabs. Indirectament, a través dels àrabs, també ha influenciat la cuina dels Països Catalans, especialment a l'època medieval. De la mateixa manera que el cristianisme ha deixat emprenta a la cuina europea, l'islamisme l'ha deixada a la cuina persa/iraniana.
# Gerstmannita

La gerstmannita és un mineral de la classe dels silicats. Va ser descoberta l'any 1975 a la mina Sterling, Nova Jersey, Estats Units i rep el seu nom en honor d'Ewald Gerstmann (1918 - 2005) qui va donar la seva col·lecció privada de minerals al Franklin Mineral Museum.

## Característiques

La gerstmannita és un nesosilicat de fórmula química Mn$^{2+}$MgZn(SiO₄)(OH)₂. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. El seu color varia de blanc a rosa molt clar. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la gerstmannita pertany a «9.AE - Nesosilicats amb anions addicionals (O,OH,F,H₂O); cations en coordinació tetraèdrica [4]» juntament amb els següents minerals: beril·lita, euclasa, sverigeïta, hodgkinsonita, clinohedrita, stringhamita, katoptrita, yeatmanita i esferobertrandita.

## Formació i jaciments

La gerstmannita només ha estat trobada a la mina Sterling en vetes hidrotermals que tallen menes de franklinita-wil·lemita en menes de zinc estratiformes metamorfosades i associada als següents minerals: calcita, pirosmalita-(Mn) i esfalerita.

## Referències

* 1 2 «Gerstmannite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Gerstmannita» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 12 octubre 2016].
# Gert-Jan van Doorn

Gert-Jan van Doorn (23 de novembre de 1964), conegut també com a Gert van Doorn, és un antic pilot de motocròs neerlandès que destacà en competició internacional durant les dècades del 1980 i 1990, etapa durant la qual fou dues vegades tercer al Campionat del Món de motocròs. Van Doorn va aconseguir 6 victòries en Grans Premis, 7 Campionats dels Països Baixos i 6 d'Alemanya. El 1998 li fou concedida la Copa Hans de Beaufort.

## Palmarès

Font:
| Any | Motocicleta | C. del Món | C. del Món | C. P. Baixos | C. Alemanya |
| Any | Motocicleta | 500cc | 250cc | C. P. Baixos | C. Alemanya |
| 1982 | Suzuki | - | - | 1r 125cc | |
| 1983 | Suzuki | - | 20è | | |
| 1984 | Suzuki | - | 6è | 1r 250cc | |
| 1985 | Honda | - | 3r | 1r 250cc | |
| 1986 | Honda | - | 3r | 1r 250cc | |
| 1987 | Cagiva | - | 24è | | |
| 1988 | Cagiva | - | 4t | 1r 250cc | |
| 1989 | Cagiva | - | 4t | 1r 250cc | |
| 1990 | KTM | - | 14è | | |
| 1991 | Honda | - | 15è | 1r 250cc | |
| 1992 | Kawasaki | - | 21è | | |
| 1993 | Honda | - | 18è | | 1r 250cc |
| 1994 | Honda | 4t | - | | |
| 1995 | Honda | 6è | - | | |
| 1996 | Honda | 6è | - | | 1r 500cc |
| 1997 | Honda | 7è | - | | 1r 500cc / Inter |
| 1998 | Honda | 6è | - | | 1r 500cc / Inter |
| 1999 | Vertemati | 23è | - | | |
| 2000 | VOR | 8è | - | | |
| Total títols | Total títols | 0 | 0 | 7 | 6 |

## Referències

* ↑ «Gert Van Doorn:» (PDF) (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Athlete Profile - Gert-Jan Van Doorn» (en anglès). bestsports.com. [Consulta: 29 juliol 2012].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 1» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].

## Enllaços externs

* Pàgina sobre Gert-Jan van Doorn a motocrossadvies.nl (neerlandès)
# Gainsborough (cràter)

Gainsborough és un cràter d'impacte en el planeta Mercuri de 95 km de diàmetre. Porta el nom del pintor anglès Thomas Gainsborough (1727-1788), i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1985.

## Referències

* ↑ «Gainsborough». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey, 11-10-2016. [Consulta: 31 maig 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Mercuri
# Gaintza

Gaintza és un municipi de Guipúscoa, de la comarca del Goierri.

## Enllaços externs

* Gaintza a Google Maps
# Gaziantepspor Kulübü

El Gaziantepspor Kulübü és un club de futbol turc de la ciutat de Gaziantep.

## Història

Fundat el 1969 és un dels principals clubs del sud de Turquia, juntament amb el Malatyaspor i el Diyarbakırspor. El club finalitzà tercer a la lliga turca les temporades 2000-2001 i 2001-2002.

## Palmarès

* Copa TSYD (6)

## Trajectòria esportiva

* Primera divisió: 1979-1983, 1990-
* Segona divisió: 1972-1979, 1983-1990
* Tercera divisió: 1970-1972

## Jugadors destacats

* Sakıp Özberk
* Hüseyin Kalpar
* Yaşar Duran
* İsmail Kartal
* Nurettin Yıldız
* Francisco Lima
* Mustafa Özer
* Elvir Bolic
* Ömer Çatkıç
* Erhan Albayrak
* Erhan Namlı
* Hakan Bayraktar
* Hasan Özer
* Yıldo
* İbrahim Toraman
* Antonio de Nigris
* Giani Stelian Kiriţă
* Manuel Neira
* Ugur Yildirim
* Tarik El Taib

## Enllaços externs

* (turc) Web oficial Arxivat 2019-12-04 a Wayback Machine.
* (turc) Gaziantepspor Fan and forum web site Arxivat 2016-04-05 a Wayback Machine.
# Gazette de France

La Gazette de France, sovint anomenat sols com La Gazette (pronunciat “la ɡazɛt”), va ser un periòdic fundat el 30 de maig de 1631 per Théophraste Renaudot, gràcies a la llicència concedida per part dels reis de França per publicar-lo. Aquesta llicència li va ser atorgada pel Cardenal Richelieu, primer ministre del regnat de Lluís XIII.
Va ser el primer diari publicat a França i el seu últim número va aparèixer el 30 de setembre de 1915.

## Història

Inicialment amb el nom de Recveil des Gazettes o simplement anomenada Gazette, apareixia tots els divendres, amb quatre pàgines, i amb la funció d'informar als lectors sobre les notícies de l'exterior i de la Cort. Es va especialitzar en assumptes polítics i diplomàtics, i va comptar entre els seus primers membres amb Pierre Hozier, Vincent Voiture, Guillaume Bautru i La Calprenède.
El 1762, es va canviar el títol a Gazette de France. El 1787, Charles-Joseph Panckoucke el va inclure dins el Mercure de France, del qual n'era propietari, i més tard al Le Moniteur universel.
La Gazette no va fer cap al·lusió, des de les seves pàgines, als inicis de la Revolució francesa, ni tan sols va esmentar la presa de la Bastilla el 14 de juliol de 1789. Va limitar-se als actes del govern. Per satisfer els seus lectors, Panckoucke va publicar un suplement, el Gazettin, informant de les actes de les sessions de l'Assemblea Constituent.
El 1791, el Ministeri de Relacions Exteriors va prendre la Gazette com a portaveu. Nicolas Fallet va ser nomenat director i es va convertir en la tribuna del grup girondí. Nicolas Chamfort el va succeir.

## Referències

* 1 2 3 Notice de collection ou de série FRBNF32780021, catalogue Bn-Opale Plus, Bibliothèque nationale de France.
* ↑ AA, VV. Histoire politique et économique des médias en France. La Découverte, 2009, p. 126. ISBN 978-2-7071-5465-1.
* ↑ BnF (consulta 25 maig 2015)
* ↑ «La Gazette de France (1631-1792)». Centre de recherche du château de Versailles. [Consulta: 25 maig 2015].

## Bibliografia

* Jean Tulard, Jean-François Fayard i Alfred Fierro, Histoire et dictionnaire de la Révolution française. 1789–1799, Ed. Robert Laffont, col. « Bouquins », París, 1987, 1998.

## Enllaços externs

* Arxius de La Gazette a Gallica, la biblioteca digital de la Biblioteca Nacional de França.
# Confederació Europea de Patinatge

La Confederació Europea de Patinatge ((francès) Confédération Européenne de Roller Skating) (CERS) és l'organisme que governa a nivell europeu els esports del patinatge: hoquei sobre patins, patinatge artístic sobre rodes, patinatge de velocitat sobre patins en línia i hoquei línia.
És una de les confederacions continentals que forment part de la Federació Internacional de Patinatge (FIRS).
Les 4 disciplines esportives tenen el seu propi comitè que les gestiona a nivell europeu i que són els qui organitzen les diverses competicions:
* Hoquei sobre patins - Comitè Europeu d'Hoquei sobre patins (CERH)
* Patinatge artístic - Comitè Europeu de Patinage Artistique (CEPA)
* Patinatge de velocitat - Comitè Europeu de Patinatge de velocitat (CEC)
* Hoquei sobre patins en línia - Comitè Europeu d'Hoquei sobre patins en línia (CERILH)

## Vegeu també

* Federació Internacional de Patinatge
* Comitè Europeu d'Hoquei sobre patins
* Comitè Internacional d'Hoquei sobre patins (CIRH)

## Enllaços externs

* CERS
* FIRS
# Bernina Express

El Bernina Express és un tren turístic del Ferrocarril Rètic (RhB) (Viafer Retica en romanx, Rhätische Bahn en alemany i Ferrovia Retica, en italià). Juntament amb el Glacier Express constitueix una de les atraccions turístiques de Suïssa. Els trajectes pels quals circula aquest tren, la línia de l'Albula i la línia del Bernina, figuren des de 2008 en el catàleg del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.
El Bernina Express comença a l'estació de Coira, a 585 msnm, en direcció a Thusis i recorre la línia de l`'Albula fins a Pontresina, on canvia l'alimentació de la catenària, passant de 11.000 V 16,7 Hz de corrent altern a 1000 V de corrent continu de la línia del Bernina. El traçat ascendeix fins a l'estació d'Ospizio Bernina a 2.253 msnm i descendeix després en nombroses corbes cap a Alp Grüm i Poschiavo. El final de la línia és l'estació de Tirano (Itàlia), només a 429 msnm. L'any 2013, el tren trigava 4 hores i 4 minuts per recórrer els 144 km que separen Coira de Tirano.

## Història

Degut a l'èxit obtingut amb el tren directe de Coira a Tirano, introduït el 1969, el Ferrocarril Rètic va crear el 1973 el Bernina Express. En els primers anys calia canviar de locomotora a l'estació de Samedan per les diferents tensions de la catenària, parada que també s'aprofitava per desacoblar els cotxes amb destinació a St. Moritz. A Samedan s'enganxava una locomotora de doble font d'energia tipus Ge 4/4, que arrossegava el tren amb tracció dièsel fins a Pontresina. En ocasió d'una remodelació de l'estació de Pontresina, es va habilitar una via per a la commutació del corrent, per la qual cosa el canvi de locomotora s'efectua en aquesta estació des de 1982.
Per satisfer l'augment de la demanda, el Ferrocarril Rètic va introduir el 1985 un segon parell de trens anomenats Bernina Express, als quals va seguir, el 1993, un servei ràpid entre St. Moritz i Tirano, que el 1995 va ser completat mitjançant un tren directe Landquart - Davos - Tirano, denominat al principi Heidiland-Bernina Express i, de 1999 a 2005, Heidi Express. Finalment, es va posar en servei el 2007 el Trenino rosso de Tirano a St. Moritz i tornada a la tarda, perquè els passatgers procedents d'Itàlia poguessin gaudir de dia de la línia del Bernina en un cotxe panoràmic. Aquests dos trens també duen el nom deferr Bernina Express des de 2008.

## Bibliografia

* Achim Walder: Glacier-Express, Bernina-Express und Rhätische Bahn, Walder Verlag, ISBN 3-936575-34-7.
* Robert Bösch, Iso Camartin, Gion Caprez: Bernina-Express, AS Verlag, Zuric, 2009, ISBN 978-3-909111-69-5.

## Vegeu també

* Ferrocarril Rètic