OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Terrers (Seva)

Terrers és una masia a mig camí entre els nuclis de Viladrau i Seva (Osona). Formava part de les Quadres de la Batllia de Terrassola, fou cremada pels carlins. La casa Tarrers consta en el Cens General de Catalunya del 1626 i en el nomenclàtor de la província de Barcelona del 1860.
Edifici de petites proporcions amb teulada de dues vessants i desaigua a la façana principal. Portalada principal adovellada amb inscripció. Les finestres són de pedra vermella, n' hi ha un a la façana principal que té les baranes de pedra treballada. La construcció antiga és d'una gran senzillesa, cap els anys cinquanta va estar ampliada. Davant la casa hi ha una bassa.

## Referències

* 1 2 «Tarrers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Tushum

Tushan o Tushum fou una ciutat estat i regne que existia al segle xviii aC a la zona del Tigris superior a uns 28 km a l'est-sud-est de la moderna Diyarbekir, i a similar distància de l'antiga Nihriya, capital del regne del mateix nom.
En temps de Zimri-Lim de Mari formava un estat que incloïa la ciutat de Sinamum, situada uns 20 km al sud. El seu territori limitava al sud amb el de la ciutat de Burumdum, situada a mig camí entre Nahur i Nihriya, que sembla independent però de la que no s'esmenta cap rei.

## Referències

* Thoughts of Zimri-Lim
# Odino Baldarelli

Odino Baldarelli (Fano, Marques, 24 de juliol de 1930) és un ciclista italià, ja italià, que fou professional entre 1953 i 1957. En el seu palmarès destaca la victòria en una etapa de la Volta a Catalunya de 1954.

## Palmarès

* 1953
** 2n a la Coppa Sabatini
* 1954
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Catalunya
** Vencedor d'una etapa al Giro de Sicília

## Referències

* ↑ «BALDARELLI Odino». [Consulta: 26 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Odino BALDARELLI» (en italià). [Consulta: 26 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Marc Emili Lèpid (tribú militar)

Marc Emili Lèpid (en llatí Marcus Aemilius Lepidus) va ser un militar romà del segle ii aC. Era fill de Marc Emili Lèpid (Marcus Aemilius M. F. M. N. Lepidus). Formava part de la gens Emília, i era de la família dels Lèpid.
Va ser tribú dels soldats durant la guerra contra el rei selèucida Antíoc III el Gran l'any 190 aC. No consta que exercís cap magistratura civil.

## Referències

* ↑ Marcus Tullius Cicero. Opera quae supersunt omnia ac deperditorum fragmenta (en llatí). Typis Orellii, 1838, p. 15.
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XXXVII,43
# La Zoma

La Zoma és un municipi d'Aragó situat a la província de Terol i enquadrat a la comarca de Conques Mineres.

## Enllaços externs

* Web amb informació sobre el municipi
# Xumàkovo

Xumàkovo (en rus: Шумаково) és un poble de l'óblast d'Oriol, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 221 habitants. Pertany al districte municipal de Kromi.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B.. «Орловская область». База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России». Arxivat de l'original el 2021-05-11. [Consulta: 9 març 2022].
# Tuscània

Tuscània va ser una ciutat de la part sud d'Etrúria, uns 20 km al nord-est de Tarquínia.
Només la menciona Plini el vell que la inclou entre els municipis dels etruscs. La Taula de Peutinger la situa a la Via Clòdia, entre Blera i Satúrnia, però d'una manera poc definida i no esclareix realment la seva situació. Era una ciutat petita, que no es menciona més per cap altre historiador, i possiblement depenia de Tarquínia. S'han trobat a les ruïnes de la ciutat moltes tombes etrusques, i el seu contingut està repartit entre diversos museus.
Posteriorment va rebre el nom de Toscanella i des del segle xix torna a dur el nom de Tuscània. Es conserven encara alguns edificis menors i part d'una muralla de l'època romana.
Toscanella és una població de la província de Roma, Itàlia, a al nord-est de Corneto i en un petit turó a 545 m sobre el nivell del mar. Encara conserva les muralles medievals amb les seves torres. A l'antic turó de la ciutadella hi ha l'església romànica de San Pietro, pertanyent a quatre èpoques diferents, construïdes entre el 739, el 1093 (data de la reconstrucció de la cripta), mitjans del segle xii i finals del segle xii en forma de basílica romana, o sigui, una nau central, dues naus laterals i un absis. L'elaborada façana amb la seva rosassa també pertany al segle XII. L'església de Santa Maria a la vall propera es va construir entre el 1050 i el 1206, i té una façana semblant i un campanar quadrat. A la vila hi ha altres dues esglésies romàniques.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Tuscania». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ The encyclopaedia Britannica, vol. 27: Tonalite to Vesuvius.. Nova York: Encyclopaedia Britannica, 1911, p. 484.
# Serra Espina

* Per a altres significats, vegeu «Serra Espina (Mont-ros)».
* No s'ha de confondre amb serra de l'Espina.
La serra Espina o de Pina és una alineació muntanyosa entre les comarques valencianes de l'Alt Millars i l'Alt Palància. Amb orientació ibèrica (de nord-oest a sud-est), forma una continuació muntanyenca amb la serra d'Espadà al sud-est. Al nord-oest hi ha la fosa de Sarrión (a la província de Terol), al sud el Pla de Barraques i al nord el riu Millars.
Està envoltada pels municipis de Barraques, Caudiel, Benafer, Pina (Alt Palància), Montant, les Fonts d'Aiòder, Vilanova de la Reina (Alt Millars) i San Agustín (Terol).
S'allarga uns 10 quilòmetres d'est a oest assolint una altura màxima de 1.405 metres s.n.m. al pic de Santa Bàrbara (també anomena Pina i que suposa la segona altura de la província de Castelló) o el Cerdaña (1.229 m) el Pico del Buitre (1.158 m), las Palomas (1.155) o la Tejavana (1.074).

## Vegeu també

* Llista de muntanyes del País Valencià
# Palau Solterra

«Palau Solterra» té aquests significats:
* Palau Solterra-Barberà, a Barcelona
* Palau Solterra (Torroella de Montgrí)
# Marc Emili Lèpid (pretor 213 aC)

Marc Emili Lèpid (en llatí Marcus Aemilius Lepidus) va ser un magistrat romà del segle iii aC. Formava part de la gens Emília, i era de la família dels Lèpid.
Va ser pretor l'any 213 aC. Titus Livi diu que el seu nom era Marcus, però és possible que el seu nom correcte fos Manius (Mani) usat com a distinció d'altres parents amb el mateix nom. Seria suposadament el pare del cònsol Marcus Aemilius M. F. M. N. Lepidus.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/773?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=LepidusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 763. ]
# Wolfhart Pannenberg

Wolfhart Pannenberg (2 d'octubre de 1928, Szczecin - 5 de setembre de 2014, Múnic) fou un teòleg alemany protestant. Realitzà significants contribucions a la teologia contemporània, com ara la seva Antropologia en perspectiva teològica, els seus tres volums de Teologia sistemàtica i una sèrie d'escrits que tracten críticament la relació de la teologia amb les ciències modernes.
Pannenberg és potser més conegut per Jesús: Déu i home (1968), llibre en què construeix una cristologia «des de baix», derivant les seves afirmacions dogmàtiques d'un examen crític de la vida i sobretot la resurrecció de Jesús. Afirmà que la resurrecció és la clau de la identitat de Crist i de la seva historicitat.
Tingué estrets contactes amb l'escriptor i físic Frank J. Tipler, qui en el seu llibre La física de la immortalitat diu d'ell: «Pannenberg és un cas aïllat entre els teòlegs del segle XX: fonamenta la teologia en l'escatologia; per a ell, la paraula 'Cel' no és només una metàfora, sinó quelcom que realment existirà en el futur. Per tant, es tracta dels pocs teòlegs contemporanis que creuen realment que la física ha de mesclar-se amb la teologia; es pren de debò la molèstia de comprendre la ciència natural» (p. 26).

## Referències

* ↑ Pannenberg, W. (1991) Teología sistemática. Madrid: Universidad Pontificia Comillas, 1996. ISBN 84-87840-09-4
* ↑ Pannenberg, W. (1964) Grundzüge der Christologie. G ̂LIutersloher Verlagshaus, 1982; ISBN 3-579-04014-6
* ↑ Tipler, F. J. (1994) "La física de la immortalitat". Madrid: Alianza editorial.
# Nombre de Stefan

El nombre de Stefan (St o Ste) es defineix com la relació entre la calor sensible i la calor latent. Ve donada per la fórmula
$\mathrm {Ste} ={\frac {c_{p}\Delta T}{L}},$
on
* c$_p$ és la calor específica,
* ∆T és la diferència de temperatura entre les fases,
* L és la calor latent de fusió.
Aquest nombre adimensional és útil en l'anàlisi de problemes de Stefan. El paràmetre fou desenvolupat dels càlculs de Josef Stefan sobre el canvi de fase d'aigua a gel als casquests polars.

## Referències

* ↑ Ziegler, F. «The multiple meanings of the Stefan-number (and relatives) in refrigeration» (en anglès). International Journal of Refrigeration, 33, 7, 01-11-2010, pàg. 1343–1349. DOI: 10.1016/j.ijrefrig.2010.06.015. ISSN: 0140-7007.
# The Pied Piper

The Pied Piper és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Irving Pichel, estrenada el 1942.

## Argument

L'irascible anglès Mr Howard (Monty Woolley), a qui no li agraden els nens, és de vacances de pesca a l'est de França quan els alemanys l'envaeixen el 1940. Provant de tornar a casa se'l persuadeix d'endur-se els dos nois Cavanaugh, i mentre el seu viatge progressa, la seva família continua augmentant de mida. Una vegada que arriba al nord de França, ocupada pels alemanys, un problema nou sorgeix - el risc de ser sentit parlant anglès.

## Repartiment

* Monty Woolley: John Sidney Howard
* Roddy McDowall: Ronnie Cavanaugh
* Anne Baxter: Nicole Rougeron
* Otto Preminger: Major Diessen
* J. Carrol Naish: Aristide Rougeron
* Lester Matthews: Mr. Cavanaugh
* Jill Esmond: Mrs. Cavanaugh
* Peggy Ann Garner: Sheila Cavanaugh
* Marcel Dalio: Focquet
* Helmut Dantine: Aide

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1943: Oscar a la millor pel·lícula
* 1943: Oscar al millor actor per Monty Woolley
* 1943: Oscar a la millor fotografia per Edward Cronjager

## Referències

* ↑ «The Pied Piper». The New York Times.
# Tubilustrium

El tubilustrium era una cerimònia religiosa i festiva de l'antiga Roma, que es duia a terme al mes de març amb l'objectiu de posar a punt les armes en cas que hi hagués guerra. El ritual implicava fer sonar unes trompetes sagrades anomenades tubae.

## Etimologia

Des de l'antiguitat es va proposar que aquesta paraula derivava de la unió de les paraules tubae, les trompetes sagrades i el verb lustro («purificar»). Johannes Quasten, va fer notar que la paraula tubi no pot ser la mateixa de la qual deriva el nom d'aquesta festivitat. Segons ell els tubi eren instruments que només es feien sonar per indicar que es feia un sacrifici i volien dir («flames»), però en aquest cas els instruments es tocaven per purificar les armes de l'exèrcit romà. També s'ha proposat que no es tractés de purificar sinó de fer soroll per ajudar la lluna minvant a morir.

## Descripció

Generalment el tubilustrium se celebrava el darrer dia dels Quinquatres que generalment coincidia amb el 23 de març. Aquest era el mes dedicat al déu de la guerra Mart al qual es dedicaven altres rituals com l'Armilustrium i l'Equirria. El tubilustrium també es dedicava a la deessa Minerva.
La cerimònia es feia en un edifici anomenat atrium sutorium, del qual es té poca informació, però que es creu que estava relacionat amb el gremi de sabaters i per tant, és probable que estigués situat a l'Argilentum. Es feien sonar els instruments sagrats, els sacerdots sacrificaven un anyell i després els salii feien un recorregut pels carrers executant una dansa sagrada.
Una altra cerimònia de Tubilustrium es feia el 23 d'octubre en acabar la temporada de guerres.

## Desaparició de la festa

Després de l'any 450 aC, el Tubilustrium ja no va aparèixer al calendari romà perquè es va fer una reforma per intercalar el mes de traspàs, febrer, però va aparèixer marcat com a "QRCF" (Quando rex Comitiavit Fas, «quan l'autoritat ho permeti»). En els segles següents el Tubilustrium va perdre importància a causa de la manca de connexió directa amb el calendari lunar, per ser finalment percebuda oficialment només amb els dies QRCF, tot i que la paraula antiga es feia servir igualment pel poble.

## Referències

* ↑ J.Quasten, Music & Worship in Pagan & Christian Antiquity, 1883, p.6-7
* ↑ J.Quasten, Music & Worship in Pagan & Christian Antiquity, 1883, p.8
* ↑ Marc Terenci Varró. De lingua latina, VI, 14
* ↑ Sext Pompeu Fest "de Verborum Significatione" 352
* ↑ Samuel Ball Platner, Thomas Ashby. "A Topographical Dictionary of Ancient Rome". ed. Oxford University Press, 1929, p. 60.
* ↑ Howard Hayes Scullard. "Festivals and Ceremonies of the Roman Republic". ed.Cornell University Press, 1981, p. 195.
* ↑ Jörg Rüpke. Kalender und Öffentlichkeit: Die Geschichte der Repräsentation und religiösen Qualifikation von Zeit in Rom". Berlín: ed. Gruyter, 1995. ISBN 3-11-014514-6.
# Sečianky

Sečianky és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1260.
# Palau d'Egmont

El Palau d'Egmont (en neerlandès: Egmontpaleis, en francès: Palais d'Egmont) és una gran mansió que està situada al carrer aux Laines (Wolstraat) i a la plaça Petit Sablon de Brussel·les, Bèlgica. Actualment és la seu del Ministeri d'Afers Exteriors de Bèlgica.
Va ser construït entre 1548 i 1560 per Françoise de Luxemburg i el seu fill, Lamoral, comte d'Egmont, primer en estil gòtic flamenc, i després renaixentista. L'edifici va ser radicalment transformat durant el segle xviii seguint l'estil neoclàssic a partir de les idees de Giovanni Niccolò Servandoni. Alhora la propietat passava a mans de la família Arenberg. El 1891 un incendi va afectar la part més antiga de l'edifici, el qual va reconstruir amb un estil neoclàssic uniforme.
Els seus jardins van acollir les proves d'esgrima dels Jocs Olímpics de 1920. Després de la Primera Guerra Mundial la família Arenberg es va veure obligada a vendre l'edifici a la ciutat de Brussel·les. El 1964 fou venut a l'estat belga. El pacte d'Egmont sobre la reforma de l'Estat belga de 1977 va ser signat al Palau Egmont durant la segona administració de Leo Tindemans.
Actualment s'utilitza per a recepcions i reunions del Ministeri d'Afers Exteriors belga.

## Bibliografia

* Laloire, Edouard. Imprimerie Fr. Van Muysewinkel. Histoire des deux hôtels d'Egmont et du palais d'Arenberg (1383-1910) (en francès), 1952.
* D'Hoore, Walter. Lannoo. Het egmont-Arenbergpaleis te Brussel (en neerlandès), 1991.

## Referències

* ↑ «Sports-reference.com profile of the 1920 Summer Olympics fencing events.». Arxivat de l'original el 2012-06-22. [Consulta: 2 novembre 2017].
# Mares (poble)

Els mares (en llatí mares, en grec antic Μᾶρες) eren una tribu que vivia a la costa del Pont, veïns de mosinecs, segons diu Hecateu.
Heròdot descriu el seu armament quan servien a l'exèrcit de Xerxes I de Pèrsia. Diu que portaven elms de vímet, escuts de cuiro, i javelines. Els escriptors posteriors no els mencionen.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Mares». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 2 març 2021].
Viccionari
# La dama del armiño (pel·lícula)

La dama del armiño és una pel·lícula espanyola dirigida en 1947 per Eusebio Fernández Ardavín i basada en l'obra de teatre del mateix títol de Luis Fernández Ardavín, protagonitzada per Jorge Mistral i Lina Yegros.

## Sinopsi

Un jove orfe jueu (Samuel) s'enamora durant la processó del Corpus a Toledo d'una dama que porta un ermini, que resulta ser Catalina, filla i model del pintor El Greco. Samuel és denunciat a la Inquisició, però tot i que és amagat per Catalina s'ha d'entregar per salvar el seu pare.

## Repartiment

* Jorge Mistral - Samuel
* Lina Yegros - Catalina
* José Prada - El Greco
* Alicia Palacios - Jarifa
* Eduardo Fajardo - Don Luis Tristán

## Premis
### Tercera edició de les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Categoria | Nominats | Resultat |
| Millor fotografia | Manuel Berenguer | Guanyadora |

## Referències

* ↑ Historia de nuestro cine - La dama del armiño (Presentación) - RTVE.es
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1947». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-07-30. [Consulta: 10 febrer 2018].
# Zheng (estat)

Zheng (鄭) va ser una ciutat estat de la dinastia Zhou, al centre de la Xina antiga, i que actualment és la província de Henan. Zheng va ser fundat el 806 aC, quan el Rei Xuan de Zhou va nomenar Ji You, el seu germà, duc de Zheng. Ji You va establir el que seria l'últim bastió del Zhou occidental quan va passar de ser primer ministre a ser el Rei You de Zhou. Després, sentint que la dinastia Zhou occidental estava en declivi, va traslladar les seues propietats, els seus familiars i comerciants cap a l'est. Va ser assassinat durant una invasió bàrbara i, pòstumament, va ser conegut com a duc Huan de Zheng. Va ser succeït pel seu fill, el duc Wu.
El duc Wu de Zheng va ajudar a contenir la invasió del rei Ping de Zhou i a restablir el ducat de Zheng. Va annexionar els estats de Guo oriental i Kuai, i va fundar el que en l'actualitat és Xinzheng, a Henan.
L'estat de Zheng va ser un dels més forts al començament del Període de Primaveres i Tardors. Zheng va ser el primer estat de la dinastia Zhou en annexionar-se a un altre estat, Xi, en algun moment entre el 684 aC i el 680 aC. Durant el Període de Primaveres i Tardors, Zheng en va ser un dels estats més rics; depenia de la seua ubicació central per al comerç interestatal i posseïa el major nombre de comerciants de tots els estats. Zheng va utilitzar sovint la seua riquesa, mitjançant el suborn, per a eixir de situacions difícils. Zheng també va ser llar de diversos homes d'estat, dels quals Zi Chan és el més famós. En les etapes posteriors del període, Zheng no va tenir més espai per a expandir-se; a causa de la seua ubicació central, Zheng va ser envoltat per totes bandes per grans estats.
Durant les etapes posteriors del Període de Primaveres i Tardors, Zheng va canviar sovint les seues aliances diplomàtiques. Fou el centre de la controvèrsia diplomàtica entre Chu i Qi, i després entre Chu i Jin. Zheng es mantenia fort i va derrotar una aliança combinada de Jin, Song, Chen i Wei per ell mateix, el 607 aC.
Mitjançant l'estadista Zi Chan, Zheng va ser el primer estat a establir clarament un codi civil el 543 aC. Posteriorment, Zheng va declinar fins que va ser annexionat per l'estat de Han en 375 aC.

## Referències

* ↑ Bai, Shouyi. An Outline History of China (en anglès). Beijing: Foreign Language Press, 2002. ISBN 7-119-02347-0.
* ↑ The Origins of Statecraft in China. ISBN 0-226-12043-0.
* ↑ The Multi-state System of Ancient China.
* ↑ «The Zheng Feudal Lords» (en anglès). China Knowledge. [Consulta: 28 agost 2007].

## Enllaços externs

* Otra Tumba Real del Rey Zheng Descubierta en Henan (anglès)
Viccionari
# Norton (Kansas)

Norton és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 3.012 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Norton tenia 3.012 habitants, 1.331 habitatges, i 814 famílies. La densitat de població era de 605,7 habitants/km².
Dels 1.331 habitatges en un 27,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50,5% hi vivien parelles casades, en un 8,5% dones solteres, i en un 38,8% no eren unitats familiars. En el 36,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 20,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,19 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,86.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,5% tenia menys de 18 anys, un 5,3% entre 18 i 24, un 23,5% entre 25 i 44, un 22,1% de 45 a 60 i un 24,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.339 $ i la renda mediana per família de 36.179 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.943 $ mentre que les dones 20.559 $. La renda per capita de la població era de 16.438 $. Entorn del 5,5% de les famílies i el 9,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Norton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Norton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Turac gris occidental

El turac gris occidental (Crinifer piscator) és una espècie d'ocell de la família dels musofàgids (Musophagidae). Habita sabanes des de l'extrem sud de Mauritània, Senegal, Gàmbia, Guinea Bissau i Guinea, cap a l'est fins al sud de Txad i la República Centreafricana, i també al sud-oest de la República Democràtica del Congo i zona limítrofa de la República del Congo.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Maria Josepa de Saxònia (arxiduquessa d'Àustria)

Maria Josepa de Saxònia, arxiduquessa d'Àustria (Dresden 1867 - Castell de Wildenwart (Baviera) 1944). Princesa de Saxònia amb grau d'altesa reial que per matrimoni esdevingué arxiduquessa d'Àustria i mare de l'últim emperador, Carles I d'Àustria.
Nascuda el 31 de maig de 1867 a la capital del Regne de Saxònia, Dresden, essent filla del rei Jordi I de Saxònia i de la infanta Maria Anna de Portugal. Era neta del rei Joan I de Saxònia i de la princesa Amèlia de Baviera per part de pare mentre que per part de mare ho era de la reina Maria II de Portugal i del príncep Ferran de Saxònia-Coburg Gotha.
El 2 d'octubre de 1886 es comprometé amb l'arxiduc Otó Francesc d'Àustria, fill de l'arxiduc Carles Lluís d'Àustria i de la princesa Maria de l'Anunciació de Borbó-Dues Sicílies. L'arxiduc era nébot de l'emperador Francesc Josep I d'Àustria. La parella s'instal·là a Viena i tingueren dos fills:
L'extrema religiositat amb què fou educada fou l'única arma que tingué per aguantar un matrimoni ple d'infidelitats i en què les corredisses i festes de l'arxiduc eren un escàndol continu en el si de la societat vienesa de tombant de segle.
Durant la Primera Guerra Mundial convertí el castell de Augarten en un hospital de campanya per les tropes ferides que arribaven a Viena. Al llarg dels anys de la guerra es guanyà una molt bona reputació gràcies a les seves múltiples obres benèfiques.
L'any 1918, amb la caiguda de l'Imperi, partí a l'exili amb el seu fill i la seva jove instal·lant-se a l'illa de Madeira. Passà la Guerra a Alemanya i morí l'any 1944 a Baviera. És enterrada a la Cripta dels caputxins de Viena al costat del seu espòs.