OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Volta a San Juan

La Volta a San Juan és una competició ciclista per etapes que es disputa anualment durant el mes de gener a la província de San Juan, a l'Argentina. A partir del 2017, entra a formar part del calendari de l'UCI Amèrica Tour. Alberto Bravo, amb tres victòries, és el ciclista que més vegades l'ha guanyat.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1982 | Eduardo Trillini | | |
| 1983 | Víctor Caro | | |
| 1984 | Pedro Chirino | | |
| 1985 | Ramón Sánchez | | |
| 1986 | Ramón Sánchez | | |
| 1987 | Daniel Castro | | |
| 1988 | Luis Moyano | | |
| 1989 | Alberto Bravo | | |
| 1990 | Javier Argonz | | |
| 1991 | Alberto Bravo | | |
| 1992 | Alberto Bravo | | |
| 1993 | Juan Agüero | | |
| 1994 | Juan Agüero | | |
| 1995 | David Kenig | | |
| 1996 | Raúl Ruarte | | |
| 1997 | Eduardo Mulet | | |
| 1998 | Gonzalo Salas | | |
| 1999 | Gustavo Mario Toledo | | |
| 2000 no disputada ||||
| 2001 | Edgardo Simón | | |
| 2002 | Edgardo Simón | Guillermo Brunetta | Oscar Villalobo |
| 2003 | Oscar Villalobo | Fernando Antogna | Juan Esteban Curuchet |
| 2004 | Oscar Villalobo | Jorge Giacinti | Edgardo Simón |
| 2005 | Luciano Montivero | Gustavo Mario Toledo | Javier Páez |
| 2006 | Gerardo Fernández | Claudio Flores | César Sigura |
| 2007 | Luciano Montivero | Darío Díaz | Juan Pablo Dotti |
| 2008 | Pedro González | Gabriel Brizuela | Ricardo Julio |
| 2009 | Gerardo Fernández | Matías Médici | Luciano Montivero |
| 2010 | Juan Pablo Dotti | Luciano Montivero | Alvaro Algiró |
| 2011 | Daniel Zamora | Juan Pablo Dotti | Ignacio Pereyra |
| 2012 | Juan Pablo Dotti | Daniel Zamora | Emanuel Saldaño |
| 2013 | Daniel Zamora | Roberto Richeze Araquistain | Lucas Lopardo |
| 2014 | Laureano Rosas | Ricardo Escuela | Roberto Richeze Araquistain |
| 2015 | Laureano Rosas | Ricardo Escuela | Juan Melivilo |
| 2016 | Laureano Rosas | Juan Pablo Dotti | Ricardo Escuela |
| Vuelta a San Juan Internacional - UCI 2.1 ||||
| 2017 | Bauke Mollema | Óscar Sevilla Rivera | Rodolfo Torres Agudelo |
| 2018 | Óscar Sevilla Rivera | Filippo Ganna | Rodolfo Torres Agudelo |
| 2019 | Winner Anacona Gómez | Julian Alaphilippe | Óscar Sevilla Rivera |
| 2020 | Remco Evenepoel | Filippo Ganna | Óscar Sevilla Rivera |
| 2021 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2022 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2023 | Filippo Ganna | Sergio Higuita García | Einer Rubio |
Nota: Inicialment el 2018 guanyà l'argentí Gonzalo Najar, però donà positiu per EPO en un control antidopatge i fou desqualificat en benefici de Sevilla

## Referències

* 1 2 «Vuelta a la Provincia de San Juan (Arg) - Cat.2.ProS». [Consulta: 12 febrer 2023].
* ↑ (es) Óscar Sevilla, proclamado campeón de Vuelta a San Juan 2018, elcolombiano.com. Retrieved 14 de desembre de 2018.
* ↑ Eindzege Vuelta a San Juan toegewezen aan Oscar Sevilla | WielerFlits

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# Imparfinis mirini

Imparfinis mirini és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,5 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paranà al Brasil.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H. & Norris A. A. 1900. Sobre alguns peixes de S. Paulo, Brazil. Rev. Mus. Paulista v. 4. 349-362.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Massac (Aude)

Massac és un municipi francès de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude. El 2021 tenia 26 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021» (en francès). INSEE, 28-12-2023. [Consulta: 27 gener 2024].
# Miló de Berea

Miló de Berea (en grec antic Μίλων) fou un oficial macedoni nascut a Berea.
Comandant a l'exèrcit de Perseu de Macedònia es va oposar al cònsol Publi Licini Cras l'any 171 aC, segons Titus Livi. Torna a ser mencionat l'any 168 aC, poc abans de la batalla de Pidna, quan ocupava un important comandament. Després de la batalla va fugir junt amb els generals Híppies i Pàntauc a Berea, fortalesa que ràpidament van rendir a Emili Paul·le, segons Titus Livi i Plutarc.

## Referències

* ↑ 4.Milon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1087
# Joan Becat i Rajaut

Joan Becat i Rajaut (Perpinyà, el Rosselló, 20 de juny de 1941) és un geògraf català.

## Biografia

Estudià geografia a la universitat de Montpeller i a la de París, i des del 1972 és professor de geografia a la Universitat de Perpinyà. Ha col·laborat amb el Centre Nacional de la Recerca Científica i en nombroses revistes i diaris com Sant Joan i Barres, l'Avui o El Punt, on ha publicat articles sobre geografia física i econòmica de la Catalunya del Nord. També fou coordinador a la Catalunya del Nord del II Congrés Internacional de la Llengua catalana i ha col·laborat en la Universitat Catalana d'Estiu.
Actualment és director del Centre de Recerques i d'Estudis Catalans (CREC) de la Universitat de Perpinyà, vicepresident de la Federació per a la Defensa de la Llengua i de la Cultura Catalanes a la Catalunya del Nord i també és membre tant d'Òmnium Cultural com de l'Institut d'Estudis Catalans des del 1991. El 2002 li fou concedida la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* L'Indépendance de la Catalogne, quel avenir? De la dictature franquiste à l'automie et à l'autodétermination / La Independència de Catalunya, quin futur? De la dictature franquista a l'autonomia i a l'autodeterminació (2013) (versió en línia: 2014, en català, francès i espanyol)
* Atlas de Catalunya-Nord (1977)
* El bosc andorrà (1980)
* Atlas d'Andorra (1981)
* Atles toponímic de Catalunya Nord (2015)
* Col·lecció Andorra:
* Andorre, vie pastorale, société et gestion traditionnelle du territoire, XIXe-XXe siècles, 2010, 374p. + 46p. annexos.
* Lexique et toponymes de l'Andorre, 2010, 201p.
* La révolution politique de l'Andorre, 1973-1993, 2010, 212p.
* Andorre, un pays pyrénéen. Le cadre physique et les formes du relief 2011, 127p.
* Aiguats et inondations exceptionnelles en Andorre au XXe siècle 2013, 163p. + 45p. i 152p. annexos.
* Le risque d'avalanche en Andorre. Études 1971-1996, 2014, 251p. Documents annexos (en català) : 1- El Serrat (23p.), 2- Pas de la Casa - Grau Roig (23p.), 3- Vall del Madriu (26p.), 4- La Massana (73p.), 5- Sobre els Camps de la Cortinada - L'Angonella (79p.), 6- Vall del Riu (57p.), 7- Montaup - Mereig (65p.), 8- Cortals d'Encamp - Les Deveses (43p.), 9- Rep - El Forn - Encampadana (45p.), 10- Soldeu -El Tarter (44p.), 11- Coma de Ransol (59p.), 12- Andorra. Allaus del 8 de febrer del 1996. (143p.)

## Referències

* ↑ «Joan Becat i Rajaut». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Catalunya Nord en 55.000 topònims». Nació Digital. [Consulta: 22 febrer 2015].
# Pingüí crestadaurat

El pingüí crestadaurat (Eudyptes chrysolophus) és un ocell marí de la família dels esfeníscids (Spheniscidae). És un dels coneguts com pingüins crestats, a causa de les contrastades plomes daurades que llueixen al cap.

## Morfologia

És un pingüí de mitjana grandària, que fa 66 - 76 cm de llargària i que pot pesar de 3,3 a 6,4 kg. Parts superiors i cap de color negre. Parts inferiors blanques. Línia de llargues plomes de color daurat amb la punta negra, des de l'obertura nasal, per dalt de l'ull i per sota del capell corbats cap amunt a partir de la comissura bucal. Les plomes daurades més llargues es troben per sobre i darrere de l'ull. Bec rogenc, amb rosa en la base. Potes rosa. Els joves són semblants, amb les crestes del cap menys desenvolupades i de color groc.

## Ecologia

D'hàbits pelàgics, cria en illes dels oceans meridionals, a les Malvines, Geòrgia del Sud, Sandwich del Sud, Òrcades del Sud, Shetland del Sud, Bouvet, Príncep Eduard, Marion, Crozet, Kerguelen, Heard, Desolación i Diego Ramírez i illes properes a l'Antàrtida.
Com altres pingüins crestats, s'alimenten de crustacis, en gran part krill, a més de cefalòpodes i peixos.
Aquests pingüins realitzen les còpules a finals d'octubre i fan la posta a principis de novembre. El niu és una cavitat poc profunda a terra, amb algunes pedres o material vegetal. Ponen dos ous, el primer d'ells molt més petits que el segon, normalment no sobreviu. Els dos pares fan torns per covar els ous durant unes cinc setmanes. Quan no estan són protegits pels mascles adults, els pollets formen guarderies per mantenir la calor i estar protegits. Una vegada que han crescut les plomes, al voltant de 60-70 dies, les joves estan preparats per sortir al mar pel seu compte.

## Referències

* ↑ Distribució i justificació d'estatus en IUCN Redlist
# Pingüècula

Una pingüècula és un tipus comú de degeneració de l'estroma conjuntival a l'ull. Apareix com una placa blanc-grogueca elevada a la conjuntiva bulbar propera al limbe. La calcificació també es pot veure de tant en tant.

## Etiologia

Es desconeix l'etiologia exacta, però pot associar-se amb l'envelliment i l'exposició excessiva a la llum ultraviolada.

## Tractament

Les pingüècules poden augmentar lentament amb el pas del temps, però són una afecció benigna, que normalment no requereix cap tractament. Les llàgrimes artificials poden ajudar a alleujar les molèsties, si es produeixen.

## Referències

* 1 2 3 John F., Salmon. «Conjunctiva». A: Kanski's clinical ophthalmology : a systematic approach. 9th. Edinburgh: Elsevier, 2020. ISBN 978-0-7020-7713-5. OCLC 1131846767.
* ↑ Myron, Yanoff; Jay S., Duker. «Cornea and ocular surface diseases». A: Ophthalmology. 5th. Edinburgh: Elsevier, 2019, p. 206. ISBN 978-0-323-52821-4. OCLC 1051774434.
# Pingüí d'Adèlia

El pingüí d'Adèlia, (Pygoscelis adeliae) és comú a tota l'Antàrtida, i les illes properes. El 1840 l'explorador francès Jules Dumont d'Urville li va donar el nom de la seva esposa, Adélie.

## Distribució i hàbitat

Hi ha 38 colònies de pingüí d'Adèlia i uns 55 milions d'individus a la regió del Mar de Ross. L'illa de Ross hostatja una colònia d'un mig milió d'aquests pingüins.

## Descripció

* Fan de 46 a 75 cm de llargada i pesen entre 3,9 a 5,8 kg. Les marques distintives són un anell blanc al voltant dels ulls.
* Cap, gola i zones posteriors negre.
* Blanc per les zones inferiors.
* Bec menut roig fosc. Potes rosades.
* Cua més llarga que altres pingüins.
* Els immaturs són semblants, però amb la gola blanca i el bec negre.

## Comportament

Són socials i poden ser agressius amb altres pingüins que robin pedres del seu niu.
Poden nadar a 45 milles per hora.

### Alimentació

Principalment krill antàrtic i krill del gel, peixos i calamars glacials. L'anàlisi isotòpic dels fòssils de la closca d'ou mostra que el krill ha passat a ser l'aliment principal des de fa només 200 anys, coincidint amb el declivi de les balenes hi ha més krill disponible pels pingüins.

### Reproducció

Arriben a la zona de cria l'octubre-novembre. Els seus nius són munts de pedres. Al desembre els mascles i femelles es tornen per a alimentar-se i criar. El març els adults i les cries tornan al seu lloc d'origen. La població ha disminuït un 65% en els darrers 20 anys.

### Migració

Els pingüins d'Adèlia que viuen al Mar de Ross migren uns 13.000 km cada any d'anada i tornada.

## Referències

* ↑ S.D. Emslie & W.P. Patterson «Abrupt recent shift in δ$^{13}$C and δ$^{15}$N values in Adélie penguin eggshell in Antarctica». Proceedings of the National Academy of Sciences, 104, 28, juliol 2007, pàg. 11666–11669. DOI: 10.1073/pnas.0608477104. PMC: 1913849. PMID: 17620620.
* ↑ Eccleston, Paul «Penguins now threatened by global warming». The Daily Telegraph [Londres], 11-12-2007 [Consulta: 23 abril 2010].
* ↑ «Researchers follow Adélie penguin winter migration for the first time». The Antarctic Sun.

## Enllaços externs

* Info about all species of penguins
* Adélie Penguin images
* Photographs of Adélie Penguin
# Miló de l'Epir

Miló de l'Epir (en llatí Milon, en grec antic Μίλων) fou un general al servei del rei Pirros de l'Epir. Va néixer l'any 310 aC i va morir el 260 aC.
Pirros el va enviar amb una força de 3.000 homes com a guarnició de Tàrent abans de l'arribada del mateix rei a Itàlia, segons diu Joan Zonaràs. Després va acompanyar al rei a les seves campanyes i després de la batalla d'Heraclea va demanar al rei de seguir la guerra en contra de les propostes pacifistes de Cinees.
Quan Pirros va anar a Sicília li va deixar el comandament a Itàlia durant la seva absència. Quan més tard Pirros va sortir d'Itàlia, encara el va deixar a Tàrent al càrrec de la ciutadella, junt amb el seu fill Helenos però molt poc després Pirros els va cridar, segons l'historiador Justí. Zonaràs diu que no va arribar a sortir i que atacat pels tarentins amb suport d'una flota cartaginesa, va rendir la ciutadella als romans a canvi de permetre la seva retirada i la dels seus homes amb seguretat.

## Referències

* ↑ Milon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1087
# Milícies confederals

Les milícies confederals van ser una milícia popular, organitzada durant la Guerra Civil espanyola per la CNT i FAI, que va tenir un important paper en la Guerra Civil espanyola. Després de l'alçament de l'exèrcit del 18 de juliol de 1936 es van formar, en les zones on va fracassar la revolta, grups armats de civils organitzats pels partits polítics i els sindicats que es van unir a les restes de les unitats regulars de l'exèrcit i les forces de seguretat estatals que van romandre fidels a la República.
| « | Durant el període de les milícies, la pràctica desaparició de qualsevol sector de l'exèrcit, fidel al govern i el fervor revolucionari que s'estava estenent per tot el país, van ser les causes de la ràpida aparició d'un improvisat exèrcit de voluntaris, disposats a acabar amb els últims reductes dels revoltats. Les estimacions més ajustades parlen de més de 100.000 milicians en tot l'Estat. La meitat d'ells pertanyien als sindicats de la CNT, 30.000 a la UGT, 10.000 al Partit Comunista, 5.000 al Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM) (en la seua major part, a Catalunya). A les milícies obreres es va unir un contingent de 12.000 guàrdies d'assalt, alguns centenars de guàrdies civils, alguns milers de soldats i tot just 200 oficials de l'antic exèrcit. | » |
La formació típica d'aquestes milícies espontànies va ser la columna. Important assenyalar que la majoria dels integrants de les columnes eren anarquistes, els quals eren antimilitaristes (molts fins i tot havien estat insubmisos al servei militar) però la situació bèl·lica els va portar a ingressar en les milícies.

## Referències

* ↑ «Milicias y unidades militares confederales». Arxivat de l'original el 27 setembre 2007. [Consulta: 18 agost 2020].
# Molí d'en Carreras

Molí d'en Carreras és una obra de Sant Martí de Llémena (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És un edifici de diferents cossos esglaonats vers el riu. Els dos primers cossos, més propers a la muntanya, són de teulat a dues aigües, amb carener perpendicular a la muntanya. El tercer cos, més a baix, és d'una vessant paral·lela al riu. Cada salt del teulat en els diferents cossos es transformen en uns badius oberts.
El cos del riu té un canal excavat a la roca que dona a una resclosa. Aquest cos és de planta baixa i un pis i al costat dret té una terrassa coberta. Al costat esquerre té uns arcs de punt rodó. Aquest cos és de pedruscalls, material diferent als altres dos, que són de pedra travertínica.

## Referències

* 1 2 «Molí d'en Carreras». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2017].
# Montserrat Castelló Gavín

Maria Montserrat Castelló Gavín (Reus, Baix Camp, 1 d'agost de 1964) és una atleta catalana especialitzada en curses de fons.
Ha competit amb el Club d'Atletisme Vilanova i també amb el Club d'Atletisme Baix Maestrat. Ha estat dues vegades campiona de Catalunya de mitja marató, els anys 1997 i 1998, i també ha destacat en curses populars. Així, va quedar segona classificada a la Cursa d'El Corte Inglés i tercera a la Cursa Jean Bouin.

## Millors marques personals

Millors marques personals :
| Prova | Temps | Data | Club | Lloc de celebració |
| 10.000 metres | 36:01.73 | 12 d'agost de 1989 | Club Atletisme Vilanova | Barcelona, Catalunya |
| Mitja marató | 1:18:31 | 7 de gener de 1996 | Club Atletisme Baix Maestrat | Sitges, Catalunya |
| Marató | 2:48:34 | 13 d'octubre de 1996 | Club Atletisme Baix Maestrat | Sant Sebastià, País Basc |

## Referències

* 1 2 «Montserrat Castelló Gavín». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Muñoz Moñiz, Antonio (comp.). «Índice de atletas españoles de todas las épocas (Hombres y Mujeres)». Reial Federació Espanyola d'Atletisme (RFEA). Arxivat de l'original el 7 de març 2020. [Consulta: 12 gener 2020].
* 1 2 «Rànquing - Millors marques de l'Atletisme català de tots els temps (1915-2018) - Categoria femenina». Federació Catalana d'Atletisme. Arxivat de l'original el 5 de maig 2019. [Consulta: 12 gener 2020].
# Mireia Pintó

Mireia Pintó (Manresa, 3 de desembre de 1968) és una mezzosoprano i cantant d'òpera catalana.

## Biografia

Filla d'un químic i d'una mestressa de casa, té dos germans. Va estudiar a l'escola Badia-Solé des del jardí d'infància fins al COU; alhora que cursava estudis de solfeig i piano al Conservatori de Música de Manresa.
Pintó va estudiar piano i cant a Catalunya abans de completar la seva formació a Itàlia a l'acadèmia Rossiniana de Pesaro i a Paris amb Isabel Garcisanz. Això va posar les bases a la seva carrera, fent que s'especialitzés en piano i cant. A França, Regine Crespin li aprofundeix la música francesa; i a Itàlia, l'expert Alberto Zedda, en el repertori rossinià.
Professionalment s'inicia amb alguns recitals i guanya alguns concursos de cant. El seu primer premi el va obtenir amb el Ciutat de Manresa en l'especialitat de cant. Guanya dos concursos a Itàlia, el Francesc Viñas a Barcelona i el concurs de Luis Mariano a Irún. El seu primer oratori és el Nadal de Bach amb l'Orquestra Simfònica del Vallès i el seu debut en l'òpera professional va ser al Teatro de la Zarzuela de Madrid amb La ventafocs (La Cenerentola) de Rossini, sota la direcció orquestral de Ros Marbà.
Ha participat en cicles de concerts, festivals i produccions operístiques a països com Holanda, Alemanya, Grècia, Italià, Andorra, França, Mònaco, Rússia o Espanya entre altres Alguns papers que ha interpretat són: Clotilde de Norma, Emilia de Otello, Bersi d’Andrea Chénier, Gertrude de Romeu i Julieta o Martha de Faust
El seu repertori comprèn des del període barroc a la música contemporània. Inclou els gèneres Òpera, Oratori i Lied. Ha enregistrat per Südwestfünk,BBC Radio 3, Radio Nacional de España-Radio Clásica, Catalunya Música, Radio Netherlands, TVE, TV3, ARTE i Süddwestfünk TV.
Des del 1992 canta acompanyada pel pianista rus Vladislav Bronevetzky amb qui forma un duo. Actualment és professora de lied i cant a l'Escola Superior de Música de Catalunya, i responsable del Festival Internacional de Música Clàssica, Memorial Eduard Casajoana.
Ha rebut diversos premis per la seva trajectòria artística, com ara el "Premi Bages de Cultura" el 2011 que atorga Òmnium Bages.
Actualment és professora de lied i cant a l'Escola Superior de Música de Catalunya i responsable del Festival Internacional de Música Clàssica, Memorial Eduard Casajoana.

## Referències

* ↑ «Mireia Pintó (Künstler) | Opera Online - Die Website für Opernliebhaber» (en alemany). [Consulta: 5 novembre 2023].
* 1 2 3 4 5 Sardans, Jordi «L'entrevista: Mireia Pintó». Pou de la gallina. Associació Cultural El Pou de la Gallina [Manresa], Num. 285, 01-03-2013, pàg. 23 - 26.
* ↑ Currículum al Festival de Torroella
* ↑ Catalunya, Escola Superior de Mùsica de. «Pintó, Mireia». Arxivat de l'original el 2018-09-27. [Consulta: 27 setembre 2018].
* ↑ «Mireia Pintó» (en castellà). Arxivat de l'original el 2018-09-27. [Consulta: 27 setembre 2018].
* ↑ «Web oficial». Arxivat de l'original el 2016-01-11. [Consulta: 21 gener 2016].
* ↑ mireia-pinto-sera-premi-bages-cultura-2011, Regió 7, 21 de novembre de 2011

## Enllaços externs

* http://mireiapinto.com Arxivat 2016-01-11 a Wayback Machine.
# Molí de Castellar del Riu

Molí de Castellar del Riu és un molí fariner del municipi de Castellar del Riu (Berguedà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Molí fariner construït a finals segle xvii o principis del segle xviii, prop de la gran masia del Riu de Castellar, al peu de la riera amb el mateix nom. Per les poques restes que conservem podem dir que fou una construcció de planta quadrada amb diferents pisos d'alçada amb la coberta a dues aigües. El casal ocupava la planta superior i les instal·lacions del molí a la planta baixa.

## Història

Construït en una època ja moderna fou el molí fariner de la masia del Riu de Castellar, únic en la zona.

## Referències

* 1 2 «Molí de Castellar del Riu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Mirni (Tbilísskaia)

Mirni - Мирный (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a les terres baixes del Kuban-Azov. És a 22 km al nord-oest de Tbilísskaia i a 92 km a l'est de Krasnodar. Pertany a la stanitsa de Tbilísskaia.
# Mirni (Saràtov)

* Per a altres significats, vegeu «Mirni».
Mirni (en rus: Мирный) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 328 habitants. Pertany al districte municipal de Petrovsk.

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». Arxivat de l'original el 2021-09-08.
* ↑ Коряков Ю.Б. «База данных "Этно-языковой состав населённых пунктов России"». Arxivat de l'original el 2017-11-16. [Consulta: 19 novembre 2020].