OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi d'Aragó de motociclisme

El Gran Premi d'Aragó de motociclisme és un esdeveniment esportiu que es disputa anualment al MotorLand Aragón, dins del calendari del Campionat del món de motociclisme.El Gran Premi s'establí l'any 2010 en substitució de l'antic Gran Premi d'Hongria de motociclisme.

## Guanyadors

    A 1 de gener de 2023
| Any | Circuit | Moto3 | Moto3 | Moto2 | Moto2 | MotoGP | MotoGP | Detalls |
| Any | Circuit | Pilot | Motocicleta | Pilot | Motocicleta | Pilot | Motocicleta | Detalls |
| 2022 | Motorland | Izan Guevara | Gas Gas | Pedro Acosta | Kalex | Enea Bastianini | Ducati | Detalls |
| 2021 | Motorland | Dennis Foggia | Honda | Raúl Fernández | Kalex | Francesco Bagnaia | Ducati | Detalls |
| 2020 | Motorland | Jaume Masià | Honda | Sam Lowes | Kalex | Àlex Rins | Suzuki | Detalls |
| 2019 | Motorland | Arón Canet | KTM | Brad Binder | KTM | Marc Márquez | Honda | Detalls |
| 2018 | Motorland | Jorge Martín | Honda | Brad Binder | KTM | Marc Márquez | Honda | Detalls |
| 2017 | Motorland | Joan Mir | Honda | Franco Morbidelli | Kalex | Marc Márquez | Honda | Detalls |
| 2016 | Motorland | Jorge Navarro | Honda | Sam Lowes | Kalex | Marc Márquez | Honda | Detalls |
| 2015 | Motorland | Miguel Oliveira | KTM | Tito Rabat | Kalex | Jorge Lorenzo | Yamaha | Detalls |
| 2014 | Motorland | Romano Fenati | KTM | Maverick Viñales | Kalex | Jorge Lorenzo | Yamaha | Detalls |
| 2013 | Motorland | Àlex Rins | KTM | Nico Terol | Suter | Marc Márquez | Honda | Detalls |
| 2012 | Motorland | Lluís Salom | Kalex | Pol Espargaró | Kalex | Dani Pedrosa | Honda | Detalls |
| | | 125 cc | 125 cc | Moto2 | Moto2 | MotoGP | MotoGP | |
| 2011 | Motorland | Nico Terol | Aprilia | Marc Márquez | Suter | Casey Stoner | Honda | Detalls |
| 2010 | Motorland | Pol Espargaró | Derbi | Andrea Iannone | Speed Up | Casey Stoner | Ducati | Detalls |
# Grand Tapou

El Grand Tapou és una muntanya de 3.150 m d'altitud, amb una prominència de 44 m, que es troba al massís del Vinyamala, entre la província d'Osca (Aragó) i el departament dels Alts Pirineus (França).

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
* ↑ Ollivier, Robert. Vignemale - Monte Perdido. Barcelona: Centre Excursionista de Catalunya, 1968 (Guies). DL B-14929-1968.
# Goodbye, Mr. Chips (pel·lícula de 1969)

Goodbye, Mr. Chips és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Herbert Ross, estrenada el 1969.

## Argument

Al cor d'Anglaterra està enclavada l'escola de Brookfield, a la qual arriba, a finals del segle xix, el jove professor Arthur Chipping, conegut com a "Chips" entre els seus alumnes, passarà allà tota la seva vida professional com a mestre de diverses generacions... En un moment donat, el professor es nega a deixar passar un dels nois, malgrat que el seu pare, Lord Sutterwick, és un dels protectors del centre. Amb profunda amargura, "Chips" comprova la seva impopularitat entre els joves.
Nova adaptació de la novel·la de James Hilton que va suposar el debut com a director de Herbert Ross. Peter O'Toole va ser nominat a l'Oscar al millor actor; també va ser seleccionada la banda sonora, composta pel llavors poc conegut John Williams i per Leslie Bricusse.

## Repartiment

* Peter O'Toole: Arthur Chipping
* Petula Clark: Katherine Bridges
* Michael Redgrave: El director
* Alison Leggatt: La dona del director
* Siân Phillips: Ursula Mossbank

## Premis i nominacions
### Premis

* 1970: Premi David di Donatello al millor actor estranger per Peter O'Toole
* 1970: Globus d'Or al millor actor musical o còmic per Peter O'Toole

### Nominacions

* 1970: Oscar al millor actor per Peter O'Toole
* 1970: Oscar a la millor banda sonora per Leslie Bricusse i John Williams
* 1970: Globus d'Or a la millor banda sonora original per Leslie Bricusse
* 1970: Globus d'Or a la millor actriu secundària per Siân Phillips
# Serrat de Costamala

El Serrat de Costamala és una serra situada al municipi de Castellar de la Ribera (Solsonès).

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Robert Hughes

Robert Studley Forrest Hughes, més conegut com a Robert Hughes, (Sydney, 28 de juliol de 1938 – Nova York, 6 d'agost de 2012) va ser un escriptor i crític d'art australià.

## Biografia

Es va instal·lar a Nova York el 1970 i va exercir de crític d'art a la revista Time. Durant els anys 80 va donar suport al Moviment Republicà Australià i el 1995 fou nomenat doctor honoris causa per la Universitat de Melbourne. Entre els nombrosos guardons que va rebre es troba el premi El Brusi de literatura i comunicació, concedit per l'Olimpíada Cultural de Barcelona. L'any 2000 va ser l'encarregat de realitzar el pregó de les Festes de la Mercè de Barcelona, amb un discurs en què va posar la ciutat com a model de transformació urbana. El 2006 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* The Fatal Shore, 1987.
* Lucian Freud Paintings, Thames & Hudson, 1989.
* Nothing if Not Critical: Selected Essays on Art and Artists, The Harvill Press, 1991.
* Barcelona, Vintage, 1992.
* Culture of Complaint, 1993.
* A Jerk on One End: Reflections of a Mediocre Fisherman, 1998.
* American Visions: The Epic History of Art in America, The Harvill Press, 1998.
* The Art of Australia, 1966.
* The Shock of the New: Art and the Century of Change, 1991.
* Barcelona: the Great Enchantress (2001)
* Goya, Vintage, 2004.

## Referències

* ↑ Sierra, Enric «De Catalunya se’n sap molt poc al món, segons el pregoner de la Mercè». Avui, 23-09-2000, pàg. 26.

## Enllaços externs

* Definicions del crític
* Obituari a The Telegraph Arxivat 2015-03-19 a Wayback Machine.
* Obituari a El País
# Sigillo

Sigillo és un comune (municipi) de la província de Perusa, a la regió italiana d'Úmbria, situat uns 35 km al nord-est de Perusa. L'1 de gener de 2018 tenia 2.355 habitants.
Limita amb els municipis de Costacciaro, Fabriano, Fossato di Vico i Gubbio.

## Història

Abans de la conquesta de Roma, el territori de Sigillo estava habitat per una tribu d'umbres; més tard va ser un municipi romà conegut com a Suillum, a la Via Flamínia. L'any 410 va ser destruït pels gots d'Alaric I durant la seva marxa cap a Roma.
Posteriorment va formar part del ducat longobard de Spoleto i del gastaldat de Nocera, que, després de la conquesta dels francs a finals del segle VIII es va convertir en el comtat de Nocera. En 1230, l'Emperador Frederic II va destruir Sigillo per castigar la seva postura a favor dels güelfs. La ciutat de Perusa va reconstruir Sigillo el 1274 amb un gran castell. Posteriorment, es va disputar entre les famílies Baglioni, Boldrino, Azzo i Montefeltro, així com el condottiero Braccio da Montone. El 1500 va ser saquejat per Cèsar Borja i, a mitjan segle xvi, va passar a formar part dels Estats Pontificis.

## Llocs d'interès

* Església romànic-gòtica de Santa Maria di Scirca, amb frescos del segle xv de Matteo di Gualdo.
* Església de Santa Anna, a l'antiga Via Flamínia.
* Restes de la "Rocca" medieval ("castell"), actualment convent agustí.
* Ponts romans

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 18 març 2019].
# Molí d'en Güell

Molí d'en Güell és una obra del municipi de Gósol (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Al costat del molí hi ha un pont medieval al qual se li ha adossat un pont modern de formigó perquè puguin passar els vehicles. Sota el pont existeix una font, a la qual es pot accedir per unes escales. El riu que el travessa és l'Aigua de Valls. A l'altra banda del riu, l'oposada al Molí d'en Güell, hi ha una casa antiga, de masovers, restaurada i habitada; a baix, vora el riu, hi tenen una minicentral hidroelèctrica.

## Descripció

És un molí fariner que reprodueix l'estructura d'una masia clàssica coberta a dues aigües amb el carener perpendicular a la façana de migdia. El molí s'adapta al terreny desnivellat i l'entrada a l'habitatge és al mur de llevant; aquesta ocupa el primer pis del molí. A la planta baixa i a la construcció situada en un nivell inferior hi trobem la maquinària del molí, mecanismes que es modernitzaren a principis del segle XX tot i que es conserven les moles dels segles XVII i XVIII.

## Història

Situat al peu de la riera de l'aigua de Valls, fou construït a finals del s. XVII o principis del s. XVIII, propietat de la veïna masia de la Collada; en aquesta època també es construí el pont d'un sol ull que facilitava el pas cap al nucli de Bonner i Peguera. El molí fou molt actiu durant tot el s. XIX i fins a principis del s. XX quan es modernitzà, arribant a funcionar com una autèntica farinera. Restà actiu fins després de la guerra civil (1936- 1939).
La denominació tradicional a la zona és Molí de Güell, i probablement tingui relació amb el fet que aquí el riu i el camí formen un gual, el més transitable entre Fanés i Valls. Güell seria un diminutiu de Gual i, per tant, "Molí de Güell" és la grafia correcta.

## Referències

* 1 2 «Molí d'en Güell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
* ↑ El camí dels Bons Homes. Topoguia de la ruta dels càtars, de Berga a Montségur. 2a edició. Barcelona: Altaïr, 2003
# Molins (Llobera)

Molins és una masia situada al municipi de Llobera, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ «Catàleg de masies i cases rurals». Ajuntament de Llobera. Arxivat de l'original el 2021-12-29. [Consulta: 26 desembre 2021].
Viccionari
# Molins d'en Carabina

Els Molins d'en Carabina és una obra romànica de Cabó (Alt Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta baixa i un pis, amb teulada a doble vessant i el carener paral·lel a la façana principal. Ha estat molt modificat al llarg del temps però un parament de la cara nord i la porta d'arc de mig punt corresponen a les estructures originals.

## Història

Conjunt format per dos molins. El primer està situat més lluny del riu, es feia servir per moldre farina per al bestiar i d'aquest només en resta la bassa. L'altre, del que es conserva el casal, està situat a prop del riu i es feia servir per moldre farina pel consum humà. És possible que els molins que es documenten l'any 1068 a Favà siguin aquests, malgrat que, per la seva situació, no queda clar si pertanyien al municipi de Cabó o de Favà.

## Referències

* 1 2 «Molins d'en Carabina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2018].
# Molí fariner de la Ventosa

El Molí fariner de la Ventosa és una obra de Piera (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Al molí s'hi accedeix a través de la riera de Piera.
Sota les ruines de l'antic molí i mig soterrada es conserva la sala de moldre amb volta lleugerament apuntada. Un petit forat al terra permet accedir al carcabà i al túnel de desguàs.
Per la part del darrere es veu l'espai que ocupava la bassa i es conserven les restes del cup.

## Referències

* 1 2 3 «Molí fariner de la Ventosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2018].
# Molí fariner de can Marquès

El Molí de can Marquès de Pineda de Mar està situat a la riba de la riera de Pineda. És una construcció del segle xiv i restaurada darrerament per la plataforma "Salvem la Vall de la Riera de Pineda". És un molí fariner que la funció principal era aprofitar l'aigua que baixava per la riera per moldre el gra de blat que es conreava a la vall. Va ser construït en el segle xi i ampliat al segle xiv. El molí fariner ha estat un element essencial en l'economia tradicional; bona prova d'això han estat les guerres i disputes entre senyors i propietaris per llur control i possessió.

## Funcionament

El molí fariner utilitzava l'aigua de la riera com a font d'energia natural. L'aigua de la riera era canalitzada fins a la bassa que hi ha al costat del molí.. La bassa que servia per emmagatzemar l'aigua aconseguia regular–ne la pressió. La bassa del molí de can Marquès disposa d'un pou, ubicat en un extrem i tocant a la paret del molí. El pou és un conducte vertical circular amb una obertura petita al fons per la qual l'aigua surt a pressió sobre el rodet.

## L'obrador

És un recinte, generalment petit, d'una sola planta situat a continuació de la bassa a la part oposada del canal. El seu interior és ben simple: all fons de l'estança hi ha un pedrís ample i alt que serveix de suport a les moles.

## El carcabà

Sota l'obrador s'obre un espai, el carcabà, on volta una turbina rudimentària, el rodet, i on l'aigua té sortida cap a un altre molí a través d'un canal.

## El mecanisme

El mecanisme d'aquest molí era molt senzill. L'aigua del pou queia amb força sobre la turbina fent-la girar; Aquí es produïa la transformació de l'energia hidràulica en energia mecànica, la pressió de l'aigua es convertia en moviment rotatori. Aquest moviment es transmetia a través d'un eix a la mola superior que girava a sobre d'una altra de fixa. Entremig de les dues moles hi havia el blat per a ser molt

## Les moles

Les moles potser són l'element més senzill del molí però, tanmateix, són les que fan la feina més complexa. Una mola és una peça circular de pedra d'uns set pams(1,40 m.) de diàmetre per un o dos de gruix. El centre de la mola – l'ull de la mola – és foradat. El molí porta dues moles: la mola inferior fixa o mola sotana i la mola superior,mòbil, o mola volandera. Un element molt important de les moles és el ratllat: conjunt d'incisions en forma de petits canals solquen les cares que molen. El ratllat de les moles és destinat per treure i apartar el segó i per facilitar la molta de gra i ajudar la circulació del gra mig molt del centre de la mola fins a l'extrem exterior.

## Referències

* ↑ «Molí Fariner de can Marquès». festacatalunya. [Consulta: 13 març 2017].
# C-856

L'antiga C-856 fou desdoblada en dues carreteres:
* GI-660, carretera local de la Bisbal d'Empordà a Calonge, totes dues poblacions del Baix Empordà
* GI-661, carretera local de Sant Antoni de Calonge a Calonge, totes dues poblacions del Baix Empordà
# Gregorio Español

Gregorio Español (?, ca. 1555 - Astorga, 1632), va ser un escultor que va treballar a les regions de Lleó i Galícia, on va ser un dels més importants introductors del manierisme, entre els segles xvi i xvii. La seva obra més rellevant va ser el nou cor de la Catedral de Santiago de Compostel·la.
Es desconeix el seu lloc de naixement, Ceán Bermúdez diu, sense cap mena de prova, que va néixer a Cisneros. Va estar vinculat al taller de Gaspar Becerra (1520 - 1570), escultor andalús que va treballar durant un temps a la diòcesi d'Astorga. L'any 1596 es va traslladar a Santiago de Compostel·la, on el capítol de la seu li va encarregar un nou cor per al temple. En l'obra va treballar al costat de Juan Da Vila entre 1599 i 1608. Abans d'això, el 1598, va ser cridat a Monforte de Lemos, per realitzar un treball en el Col·legi de Nostra Senyora de l'Antiga.
Español no es va desvincular mai de la diòcesi d'Astorga, on va realitzar diversos treballs. Així, ell es va encarregar del Sagrari de l'església parroquial de Biobra, a la comarca de Valdeorras. El 1630, seguia estant actiu a Compostela, ja que se sap que va treballar en el retaule de les Relíquies de la Catedral en col·laboració amb el retaulista Bernardo Cabrera. Es desconeix la data de la seva mort. Part de la seva obra està exposada actualment al museu d'Astorga.

## Referències

* 1 2 González García, Miguel Ángel. «Gregorio Español» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ Fernández Mateos, Rubén «En torno al escultor Gregorio Español: aprendices, oficiales de su taller y nuevas obras». BSAA arte, 2016, pàg. 65-89.
# Creagrutus calai

Creagrutus calai és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,6 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca occidental del riu Meta.

## Referències

* ↑ Günther A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5. i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Vari, R. P. & A. S. Harold. 2001. Phylogenetic study of the neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with revision of the Cis-Andean species. Smithson. Contrib. Zool. Núm. 613: i-v + 1-239.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Vari, R.P. i A.S. Harold 2001. Phylogenetic study of the Neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with a revision of the Cis-Andean species. Smith. Cont. Zool. 613:1-239.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Robert Hardy

Timothy Sydney Robert Hardy CBE FSA, més conegut com a Robert Hardy, (Cheltenham, 29 d'octubre de 1925 - Londres, 3 d'agost de 2017) fou un actor anglès amb una carrera de sis dècades i que va incloure una gran varietat de papers en el cinema, teatre i televisió.

## Biografia

Hardy va nàixer a Cheltenham, Anglaterra, el fill de Jocelyn Dugdale i Henry Hardy. Va estudiar en Oxford, on va obtenir una llicenciatura amb honors.
Va debutar professionalment amb la Royal Shakespeare Company en Stratford-upon-Avon, en 1949, en múltiples temporades clàssiques allí i en l'Old Vic. Posteriorment es va traslladar al West End per a treballar en produccions com Molt soroll per no res, Habeas corpus, The Rehearsal, A Severed Head, The Constant Couple, Dear Liar i Body & Soul. La llarga i distingida carrera de Robert Hardy inclou papers en pel·lícules com L'espia que va sorgir del fred, Ten Rillingion Place, El jove Winston, The Shooting Party, Robin Hood, Frankenstein de Mary Shelley, Sentit i sensibilitat, An Ideal Husband i més recentment com Cornelius Fudge en la saga de Harry Potter.
Robert Hardy va escriure i va presentar documentals per a televisió sobre Enric V, Gordon of Khartoum i la sèrie Horses in our Blood. A més, va publicar dos llibres sobre les guerres medievals que es diuen Longbow i The Great War-Bow.

## Filmografia

* 1972
** El jove Winston
** Sir Gawain and the Green Knight
* 1978 - All Creatures Great and Small (TV)
* 1981 - Winston Churchill: The Wilderness Year (TV)
* 1994 - Frankenstein de Mary Shelley
* 1995 - Sentit i sensibilitat
* 1997 - Mrs. Dalloway
* 2000 - El desè regne
* 2002
** Thunderpants
** Harry Potter i la cambra secreta
** Visitants (The Gathering)
* 2004 - Harry Potter i el pres d'Azkaban
* 2005
** Harry Potter i el calze de foc
** Lassie
* 2007 - Harry Potter i l'Orde del Fènix

## Premis
### Premis BAFTA

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1982 | Millor actor de televisió | Winston Churchill: The Wilderness Year | Nominat |
| 1980 | Millor actor de televisió | All Creatures Great and Small | Nominat |

## Referències

* ↑ «Mor als 91 anys l'actor britànic Robert Hardy, el ministre de Màgia a Harry Potter». ccma. [Consulta: 3 agost 2017].
# Stanleyita

La stanleyita és un mineral de la classe dels sulfats. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic i la seva fórmula és: (V$^{4+}$O)(SO₄)·6H₂O. Va ser descobert l'any 1980 a la seva localitat tipus: mina Ragra, Huayllay, Pasco, al Perú. Va ser anomenada així per Henry Morton Stanley (1841-1904), periodista i explorador britànic. Es forma en zones d'alteració de menes de vanadi. El mineral tipus es conserva al museu Smithsonian.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la stanleyita pertany a «07.DE: Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana només; sense classificar» juntament amb els següents minerals: mangazeïta, carbonatocianotriquita, cianotriquita, schwertmannita, tlalocita, utahita, coquandita, osakaïta, wilcoxita, mcalpineïta, hidrobasaluminita, volaschioita, zaherita, lautenthalita i camerolaïta.

## Referències

* 1 2 «Stanleyite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 juliol 2015].
* 1 2 «Stanleyite Mineral Data» (en anglès). Webmineral. [Consulta: 20 juliol 2015].
# Genesis (curtmetratge)

Genesis és un curtmetratge de 1998 dirigit pel director barceloní Nacho Cerdà, el tercer de la trilogia formada per The Awakening i Aftermath.

## Argument

Traumatitzat per la mort de la seva dona en un accident de cotxe, un escultor decideix esculpir-ne un bust en la seva memòria. A mesura que el treball cobra vida, ell es torna de pedra i gradualment es consumeix.

## Repartiment

* Pep Tosar... Escultor
* Trae Houlihan... Esposa

## Premis i nominacions

* 1998: Festival de Cinema Fantàstic de Sitges: premi al millor curtmetratge
* 1998: Goya al millor curtmetratge de ficció: nominat
* 1998: FanTasia Film Festival: Millor curtmetratge.

## Referències

* ↑ Nacho Cerdà al web del Festival de Sitges
* ↑ Genesis al web dels Premis Goya

## Enllaços externs

* Genesis a cortosdemetraje.com