OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hibla Major

* Per a altres significats, vegeu «Hibla».
Hibla Major (en llatí Hybla Magna o Hybla Major, en grec antic Ὕβλα Μεγάλη 'Hybla Megálē') era una ciutat de Sicília, a la part sud de l'Etna, prop del riu Symaethus. Era la més gran i important de les tres ciutats que portaven el nom d'Hibla. Va ser una ciutat dels sículs i se la menciona entre les ciutats que Ducetius, rei dels sículs, va voler unir en una federació. Hibla Major va ser la única ciutat que s'hi va negar, segons Diodor de Sicília.
Tucídides la situa entre Catana i Kentoripa i els atenencs van assolar els seus camps de gra, al tornar d'una expedició contra aquesta última ciutat, però no la van poder ocupar.
Durant la Segona Guerra Púnica Titus Livi esmenta Hybla com una de les ciutats que van ser "induïdes a la revolta" pels cartaginesos. L'any 211 aC els romans dirigits pel pretor Marc Corneli Ceteg la van tornar a posar sota el domini de Roma. En temps de Ciceró formava un municipi amb un territori fèrtil i bon productor de blat. Pomponi Mela diu que és un dels pocs llocs de l'interior de Sicília dignes de mencionar. Plini el Vell considera la ciutat com un "populi stipendiarii" (tributària) igual que Claudi Ptolemeu. Pausànias descriu Hybla com una ciutat desolada però no és clar a quina ciutat d'aquest nom es refereix. Després, Hibla Major ja no torna a ser esmentada encara que una inscripció d'època cristiana que es creu que es refereix a Hybla en parla com d'una ciutat existent i amb el seu nom antic.
El lloc de la ciutat ha estat fixat a Paternò a uns 15 km de Catània on s'ha trobat un altar dedicat a Veneri Victrici Hyblensi.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «1. Hybla». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 30 març 2021].
# Heteromys oresterus

Heteromys oresterus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels heteròmids. És endèmica de la part costa-riquenya de la serralada de Talamanca, on viu a altituds d'entre 1.800 i 2.600 msnm. Els seus hàbitats naturals són les rouredes humides de montà amb molts arbres caiguts i els boscos secundaris. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Woodman, N.; Timm, R.; Reid, F. Heteromys oresterus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 8 agost 2015.
# Hautepierre-le-Châtelet

Hautepierre-le-Châtelet és un municipi francès situat al departament del Doubs i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 83 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Hautepierre-le-Châtelet era de 83 persones. Hi havia 36 famílies de les quals 12 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 8 dones vivint soles), 8 parelles sense fills, 12 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 46 habitatges, 36 eren l'habitatge principal de la família, 8 eren segones residències i 2 estaven desocupats. 42 eren cases i 4 eren apartaments. Dels 36 habitatges principals, 30 estaven ocupats pels seus propietaris, 4 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 4 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 22 en tenien cinc o més. 31 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 19 habitatges hi havia un automòbil i a 15 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Hautepierre-le-Châtelet el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 8 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 42 persones, 33 eren actives i 9 eren inactives. De les 33 persones actives 31 estaven ocupades (19 homes i 12 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 9 persones inactives 5 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de serveis.
L'any 2000 a Hautepierre-le-Châtelet hi havia 9 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Hautepierre-le-Châtelet a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Hautepierre-le-Châtelet a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Gonzalo Díaz Beitia

Gonzalo Díaz Beitia (Sestao, 17 de novembre de 1936) és un exfutbolista basc de les dècades de 1950 i 1960.
Es formà al Barakaldo CF, club amb el qual disputà dues temporades a Segona Divisió. Fou fitxat per l'Athletic Club, on romangué tres temporades, una d'elles cedit a l'Atlético Ceuta. El 1960 ingressà al FC Barcelona, on jugà 5 partits a primera divisió la primera temporada i només alguns amistosos la segona. Aquesta darrera temporada l'acabà al CD Tenerife. Després de dues campanyes al conjunt canari, jugà una temporada a l'Atlètic de Madrid. Entre 1964 i 1966 jugà amb el CE Constància d'Inca (Mallorca), a la Segona Divisió. El seu darrer club fou la UD Salamanca. Fou internacional en les categories inferiors de la selecció espanyola.

## Palmarès

* Copa espanyola:
** 1957-58

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* 1 2 3 4 5 6 7 «BEITIA: Gonzalo Díaz Beitia». aupaathletic.com. [Consulta: 1r abril 2015].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Gonzalo Fernández

«Gonzalo Fernández» té aquests significats:
* Gonzalo Fernández de Heredia (1450-1511), Bisbe de Barcelona (1478-1490); Arquebisbe de Tarragona (1490-1511); President de la Generalitat de Catalunya (1504-1506).
* Gonzalo Fernández de Córdoba (1453-1515), un militar i noble espanyol al servei dels Reis Catòlics.
* Gonzalo Fernández de Oviedo y Valdés (1478-1557), un escriptor, cronista i colonitzador espanyol.
* Gonzalo Fernández de Córdoba y Fernández de Córdoba (1520/1521-1578), III Duc de Sessa, III Duc de Terranova, III Duc d'Andria, III Duc de Sant'Angelo, V Comte de Cabra.
* Gonzalo Fernández de la Mora (1924-2002), un polític i assagista espanyol.
* Gonzalo Fernández Domínguez (1952-), un advocat, catedràtic i polític uruguaià.
# Gregori Patzó

Gregori Patzó (Gregorius Patzo) fou un escriptor romà d'Orient que va escriure unes Novellae sobre els darrers emperadors romans d'Orient. Va exercir el càrrec de logoteta dromo o logoteta cruus, i era considerat un dels juristes més eminents de l'Imperi Romà d'Orient, només inferior a Harmenòpulos. Va viure en època desconeguda posterior a l'emperador Aleix I Comnè, mort el 1118, però probablement al segle xii.

## Referències

* ↑ 30.Gregorius Patzo a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 310
# Gregori Mammes

Gregori Mammes o Gregori Melissè (Gregorius Mammas o Gregorius Melissenus) va ser un eclesiàstic romà d'Orient, i patriarca de Constantinoble, conegut també amb el nom de Gregori Estrategòpul (Strategopulos, Στρατηγόπουλος).
Apareix com a negociador per reconciliar als germans de l'emperador Joan VIII Paleòleg. L'any 1433 va ser un dels eclesiàstics grecs que va acompanyar a l'emperador al sínode de Ferrara amb el càrrec de pneumàtic (Πνευματικός), Pneumaticus, equivalent a "Pater Spiritualis" o «Confessor» de l'emperador.
Al començament es va mostrar molt hostil a l'església llatina sota les instruccions segons sembla de Marc Eugènic, bisbe d'Efes; però amb una pensió del papa va passar al camp contrari i es va convertir en advocat de la unió. Abans de què el sínode fos traslladat a Florència, l'emperador el va anomenar protosincel·le.
L'any 1443 va ser nomenat patriarca de Constantinoble, contra la seva voluntat, i va prendre el nom de Gregori III Mammas. Va ser patriarca per uns set anys, però va haver de fugir de la ciutat perquè les seves opinions favorables a l'església llatina i a la unió el feien odiós al poble (1450). Va anar a Itàlia i va morir a Roma el 1459, on va ser enterrat.
Va escriure diverses obres:
* 1. Ἀπολογία Γρηγορίου ἱερομονάχου τοῦ μεγάλου πρωτοσυγκέλλου, τοῦ πνευματικοῦ, τοῦ ὕστερον χρηματἱσαντος πατριάρχου, καὶ ἐν ?ώμη ταφέντος καὶ Θαυματουργοῦντος, εἰς τὴν τοῦ Ἐφέσου ἐπιστολὴν ἐκ διαφόρων ἁγίων, Gregorii Hieromonachi, Magni Protosyncelli et a Confessionibus, qui postmodum creatus est Patriarcha, et Romae sepultus coruscavit Miraculis, Responsio ex variis Sanctorum Sententiis ad Epistolam Marci Ephesii.
* 2. Πρηγορίου πρωτοσυγκέλλου πατρίαρχου Κωνσταντινουπόλεως πρὸς τὸν Βασιλέα Τραπεζοῦντος, Gregorii Protosyncelli, Patriarchae Constantinopolitani, ad Imperatorem Trapezuntis.
* 3. Ἀπολογία εἰς τὴν τοῦ Ἐφέσου ὁμολογίαν, Apologia in Confessionem Marci Ephesii.
* 4. Πραγματεῖα, Tractatus, sc. de Synodo Florentino
Fabricius l'inclou a la Bibliotheca Graeca. La Biblioteca Vaticana conserva diverses epístoles manuscrites d'aquest autor.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Mammas, Grgorius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 23 desembre 2022].
# Gregori Minobis i Puntonet

Gregori Minobis i Puntonet (Figueres, 21 d'agost de 1933 - Montserrat, octubre 1965) fou un escriptor i teòleg, monjo de Montserrat des del 1952.
Va estudiar ensenyament primari i batxillerat al Col·legi Germans de les Escoles Cristianes de Figueres. A deu anys entra al Seminari de Girona on estudia Humanitats, Filosofia i Teologia. El Setembre de 1952 —en temps de l'Abat Aureli M. Escarré ingressa al Monestir de Montserrat per fer-se monjo benedictí. Després del curs de postulant i el de noviciat, estudia al mateix monestir un any de Filosofia i tres de Teologia. A l'octubre de 1958 un mes després d'haver estat ordenat sacerdot, es trasllada a Roma on es llicencia en Teologia i Filosofia amb la qualificació màxima al Col·legi Internacional de Sant Anselm. De retorn a Montserrat, desplega una gran activitat: imparteix classes de Teologia i Filosofia, escriu cròniques a la revista “Serra d'Or” i fa col·laboracions per a la revista “Qüestions de Vida Cristiana”. Poc després comença a organitzar els ‘Col·loquis' de Montserrat. Al Maig de 1963 marxa a Heidelberg per estudiar alemany i el mes de setembre del mateix any va a París per a obtenir el doctorat en Teologia, on coneix alguns professors de renom que refermen la seva trajectòria. De París torna a Montserrat malalt de limfogranuloma.
L'any 1966 es publica pòstumament el llibre “Coses dels Homes coses de Déu” (Col·lecció Blanquerna, Edicions 62 / Barcelona 1966) que és reeditat l'any 2016 amb motiu del 50è Aniversari de la seva mort, per l'Editorial PAMSA (Publicacions de l'Abadia de Montserrat). Va ser germà de la periodista Montserrat Minobis i Puntonet.

## Referències

* 1 2 3 4 «Gregori Minobis i Puntonet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Grup Torras i Bages

El Grup Torres i Bages fou un grup d'estudiants dedicat a la promoció de temes religiosos i culturals, que funcionà clandestinament a Barcelona des de l'any 1942. En formaren part un centenar d'amics, entre els quals destacaren Jaume Carner, Jordi Bonet, Ernest Raguer, Josep Figueras, Josep M. Nubiola, Leopold Rodés, Jordi Pujol, Joan Reventós i Joan M. Gallardo. Es reunien en cases particulars i organitzaven conferències de personalitats catalanes, com Ferran Soldevila, Carles Riba o Josep M. de Sagarra. Tenien com a consiliari el Dr Lluís Carreras, que els integrà a la Lliga Espiritual de la Mare de Déu de Montserrat i els aconsellà de no intervenir en política. Organitzà visites a monuments catalans i concursos de treballs científics entre els estudiants de la Universitat de Barcelona, amb la convocatòria de dos cartells de premis, emparats per alguns professors. A partir de 1953, la majoria dels seus membres ingressaren al CC (Catalunya-Cristianisme) o en grups d'acció política clandestina.

## Referències

* ↑ Ainaud de Lasarte, Josep M. «Hilari Raguer: 'Gaudeamus igitur'». L'Avenç.
* ↑ Suñer, Hilario M. Raguer. Gaudeamus Igitur: notes per a una història del "Grup Torras i Bages" : documents i records. L'Abadia de Montserrat, 1999. ISBN 978-84-8415-151-7.
* ↑ Samsó, Joan. La cultura catalana: entre la clandestinitat i la represa pública. L'Abadia de Montserrat, 1994. ISBN 978-84-7826-622-7.
# Grup Vocal Zetzània

Zetzània és un grup vocal de que va néixer el 1993 a Cornellà de Llobregat amb el nom de Cor Jove Zetzània com una coral clàssica d'un grup de joves de menys de vint anys que volia fer quelcom que sortís del repertori de les corals més tradicionals. L'any 2009 van fer el seu primer enregistrament "Spirituals negres & Gospel". El 2013 va presentar el seu segon àlbum, anomenat Gospel & Jazz, punt de partida dels actes de celebració del vintè aniversari, que tingueren com a acte principal un concert a l'Auditori de Cornellà.
Entre les actuacions destacades han fet l'espectacle “El Viatge” del 1999 que representava un recorregut pels orígens del Gòspel. També han actuat al Festival de Blues de Cerdanyola i al Festival de Jazz de Terrassa, entre d'altres.
Els seus directors han estat: Elisenda Carrasco, Montserrat Florensa, Jordi Vallespí, Sonia Moreno, Freddy Lafont i Erwyn Seerutton. Actualment el seu director és l'Oscar García González. El 2019 han celebrat el seu 25è aniversari omplint l'Auditori de Cornellà de Llobregat amb l'espectacle "Sentir" .

## Referències

* 1 2 Q. F. «El grup vocal Zetzània celebra el seu aniversari a l'Auditori de Cornellà». El Periódico, 13-03-2014 [Consulta: 15 juliol 2014].
* 1 2 Grau, Laura «El Grup Vocal Zetzània actua diumenge a La Unió». La Veu, 18-01-2013 [Consulta: 15 juliol 2014].
* ↑ Redacció «Cor Zetzània». El Periódico, 2014 [Consulta: 3 abril 2017].
# Gúdula de Brussel·les

Gúdula (Brabant, s. VII - 680-714) va ser una jove, venerada com a santa per diverses confessions cristianes. Al Brabant és anomenada Goedele o Goule, i en llatí Gudila i Gudula. És la santa patrona de la ciutat de Brussel·les.

## Vida

Era filla del duc de Lotaríngia i de santa Amalberga de Maubeuge, que s'havia fet monja a l'abadia de Maubeuge a mitjan segle VII. Gúdula va tenir dues germanes, les santes Faraildis i Reineldis, i un germà, Sant Emebert. Va ésser educada a l'abadia de Nivelles per la seva cosina Gertrudis. Quan aquesta morí, va tornar a casa seva a Moorsel, passant el temps en obres pietoses i de caritat i freqüentant l'església.
Va morir entre el 680 i el 714, i va ésser sebollida a Hamme (Brabant).

## Enterrament i veneració

La seva despulla va ser traslladada a l'església de Sint-Salvator de Moorsel, darrere l'altar. El duc Carles de Lotaríngia (977-992) el va traslladar a la capella de Saint-Gaugeric de Brussel·les, i el comte Lambert II de Lovaina (mort el 1054), hi va fundar un capítol en el seu honor en 1047. Finalment, el bisbe Gerard I de Cambrai, cap al 1050, va traslladar-ne les relíquies a Saint-Michel de Brussel·les, que després esdenvindria la Catedral de Sant Miquel i Santa Gúdula de Brussel·les. A Eibingen (Alemanya), però, es conserva el seu crani.
El juny de 1579, durant els conflictes amb els protestants, les relíquies van ésser profanades i disperses.
La seva festivitat és el 8 de gener, però al bisbat de Gant se celebra el 19 de gener. És venerada com a santa patrona de la ciutat de Brussel·les, juntament amb sant Miquel arcàngel, almenys des del 1446.

## Llegendes

Santa Gúdula va anar a l'església abans que cantés el gall. El diable, volent desviar-la del camí correcte, li va apagar l'espelma que duia, però la santa va pregar Déu i va tornar a encendre's. Per això, és representada amb una espelma encesa i un dimoni que intenta apagar-la.
* Imatge a la catedral de Brussel·les
* Miniatura a un gradual flamenc, 1494, de Haarlem (New York Public Library, MA 092, fol. 251)
* Catedral de Santa Gúdula, Brussel·les
* Abadia d'Eibingen, que guarda el crani de la santa

## Bibliografia

* Vita S. Gudilae, manuscrit llatí del s. XI
* Van der Essen, L., 'Etude critique et littéraire sur les vitae des saints Mérovingiens', Recueil de travaux publiées par les membres des conférences d'histoire et de philologie 17 (Leuven 1907) 296-311.

## Enllaços externs

* The Saint Michael and Saint Gudula Cathedral
* Pfarrei St. Hildegard, Eibingen with Information of the Church and the shrine of saint Gudula Arxivat 2016-07-01 a Wayback Machine.
# Gúbia

Una gúbia és una eina manual de la família dels enformadors amb fulla i tall semicirculars. Usada per a treballar la fusta per fusters, ebenistes, lutiers i gravadors. Les gubies són indispensables en la talla de fusta, una de les formes clàssiques de l'escultura i de les arts decoratives.
La fulla és d'acer trempat i el mànec pot ser de fusta o de material sintètic. A algunes gúbies especialitzades el tall pot adoptar altres formes com la de mitja canya o la d'arc de cercle.

## Descripció

Una gúbia consta d'una fulla d'acer trempat amb un extrem o cap tallant. El tall es forma mitjançant un bisell a la part convexa (o exterior) esmolat de forma apropiada. A l'altre cap de la fulla hi ha un nervi o espiga que serveix per a introduir-la al mànec.

### Forma i ús

Segons el tipus de servei exigit el mànec pot adoptar diverses formes. Formes robustes i reforçades per a fusteria i dissenys més delicats i anatòmics per a la talla de fusta. Hi ha mànecs cilíndrics (destinats a una subjecció similar a la d'un martell) i mànecs pseudoesfèrics (ideals per a reposar en el palmell de la mà distribuint la pressió). Hi ha mànecs amb adaptadors per a un martell pneumàtic que permeten la talla motoritzada i faciliten els treballs de desbast. L'ús de gúbies amb impacte d'una maceta permet dosificar l'esforç aplicat i l'efecte de tall. Cada treball exigeix un ús adequat de les eines disponibles.

### Tipus de gúbies

Hi ha moltes menes de gúbies. Segons el seu tall hi ha els tipus de gúbies següents:
* plana
* de mig punt
* de mitja canya
* de canó
* en colze
* de tall en V.
Un tipus de gúbia especialitzat és el que té el tall en forma de V, molt útil en la talla de fusta. El seu esmolat segueix tècniques particulars.

### Esmolament

Les gúbies de fuster i aquelles emprades en la talla de fusta s'esmolen de manera diferent. Hi ha llibres especialitzats que indiquen la manera correcta d'esmolar-les.

## Referències

* ↑ Gúbia. Definició.(català)
* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.277. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ Serra Subirà, Eduard. Materials i eines de l'escultor. Edicions Universitat Barcelona, 1992, p. 119–. ISBN 9788447501489 [Consulta: 23 febrer 2011].
* ↑ Chris Pye. Wood Carving: Projects and Techniques. Fox Chapel Publishing, 1 abril 2008, p. 12–. ISBN 9781565233584 [Consulta: 23 febrer 2011].
* ↑ Paul N. Hasluck. Manual of traditional wood carving. Courier Dover Publications, 1 juny 1977, p. 48–. ISBN 9780486234892 [Consulta: 23 febrer 2011].

## Vegeu també

* Burí
* Cisell
* Cisell de tall corbat
* Ebenista
* Fuster
* Gravador
* Lutier
* Martell de paleta
# György Muller

György Muller (4t districte de Budapest, 6 de maig de 1938 - 7 de febrer de 2003) fou un nedador i waterpolista hongarès, especialista en estil lliure, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
En el seu palmarès destaca una medalla de bronze al Campionat d'Europa de natació de 1958, així com haver format part de l'equip hongarès que millorà el rècord d'Europa dels 4×100 metres lliures.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on quedà eliminat en semifinals en la prova dels 4×200 metres lliures del programa de natació.

## Referències

* ↑ «European Swimming Championships (Men)». [Consulta: 20 juliol 2020].
* 1 2 «Olympedia – György Müller». [Consulta: 27 desembre 2021].
# Guatlla blava asiàtica

La guatlla blava asiàtica (Synoicus chinensis) és una espècie d'ocell de la família dels fasiànids (Phasianidae). Aquesta guatlla és l'espècie més petita de l'ordre dels gal·liformes (Galliformes) i tradicionalment ha estat inclosa al gènere Coturnix.

## Morfología

* Fa 11 - 15 cm de grandària, amb un pes d'uns 40 grams.
* El mascle a la natura es caracteritza per un plomatge marró motejat de negre a les parts superiors, pit i flancs de color gris blavós, ventre i zona posterior color canyella. Barbeta i gola amb un disseny amb algunes bandes blanques i negres
* La femella té en general un aspecte més apagat, amb coloració bruna, clapejada amb petites taques de color marró i beix.
* En ambient domèstic, es troben individus de colors variats, com ara blancs, argent o negre.

## Hàbitat i distribució

Habita praderies, zones pantanoses, garrigues i terres de conreu, fins als 2000 m, a l'Índia, Sri Lanka i el sud-est de la Xina, illes de Hainan i Taiwan, sud-est asiàtic, illes Andaman i Nicobar, Indonèsia, Filipines, Nova Guinea, arxipèlag de Bismarck i costes septentrional i oriental d'Austràlia. S'ha introduït en alguns indrets, com les illes Mascarenyes i Guam.

## Reproducció

La posta varia entre 4 i 8 ous que coven entre 18 i 19 dies.

## Alimentació

Principalment mengen llavors, però també alguns insectes i petits invertebrats.

## Taxonomia

Aquesta espècie ha estat inclosa també als gèneres Excalfactoria i Coturnix. S'han descrit 8 subespècies dins aquesta espècie:
* Excalfactoria chinensis chinensis (Linnaeus) 1766. Índia, Sri Lanka, sud-est asiàtic, sud-est de la Xina i Taiwan
* Excalfactoria chinensis colletti Mathews 1912. Nord d'Austràlia.
* Excalfactoria chinensis lepida Hartlaub 1879. Arxipèlag de Bismarck.
* Excalfactoria chinensis lineata (Scopoli) 1786. Filipines, Borneo, Sulawesi i les illes Sula.
* Excalfactoria chinensis novaeguineae Rand 1941. Boscos de muntanya de Nova Guinea.
* Excalfactoria chinensis palmeri Riley 1919. Java i Sumatra.
* Excalfactoria chinensis papuensis Mayr et Rand 1936. Sud-est de Nova Guinea.
* Excalfactoria chinensis trinkutensis Richmond 1902. Illes Andaman i Nicobar.
* Excalfactoria chinensis victoriae Mathews 1912. Austràlia Oriental.

## Referències

* ↑ Distribució i justificació d'estatus de la guatlla xinesa a UICN Redlist, que la inclou al gènere Coturnix i considera Excalfactoria adansonii coespecífica Rev. 17-01-2011
* ↑ La guatlla xinesa a Oisenaux.es Rev. 17-01-2011
* ↑ IOC World Bird Names, version 7.01
* ↑ Clements 6th edition (version 6.9 incl. 2014 revisions)
* ↑ Classificació de Clements 6ª edició (2009)Rev. 18-07-2010
# Haploplatytes

Haploplatytes és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Haploplatytes moluccellus, que es troba a les Moluques.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 5 febrer 2019].