OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oli de pinyó

L'oli de pinyó (en anglès: pine nut oil o cedar nut oil) és un oli obtingut pel premsat dels pinyons de diverses espècies de pins. Com té un punt on comença afumejar relativament baix no es fa servir generalment per a fregir, sinó que s'afegeix als aliments acabats com a saboritzant. A Rússia, abans de la revolució de 1917, es feia servir durant la Pasqua quan no era permès utilitzar els greixos animals per cuinar. S'exportava aquest oli a França on l'ús d'oli de pinyons també era tradicional. Segons un estudi el contingut en l'àcid gras àcid pinolènic, que en el cas de l'oli de Pinus sibirica correspon a un 17% del total d'àcids grassos, tindria propietats, a través d'una hormona, de supressor de la gana de menjar. També podria reduir el colesterol “dolent” (LDL).

## Referències

* ↑ «Raw Foods Values and Information». Goods from the Woods. Arxivat de l'original el 2006-10-13. [Consulta: 24 setembre 2006].
* ↑ V. I. Deineka and L. A. Deineka «Triglyceride Composition of Pinus sibirica Oil». Chemistry of Natural Compounds, 39, 2, 01-03-2003, pàg. 171. DOI: 10.1023/A:1024857729235.
* ↑ Miranda Hitti. «Pine Nut Oil May Cut Appetite». WebMD News, 28-03-2006.
* ↑ Lee Jin-Wo, Lee Kwang-Won, Lee Seog-Won, Kim In-Hwan and Rhee Chul «Selective increase in pinolenic acid (all-cis-5,9,12-18:3) in Korean pine nut oil by crystallization and its effect on LDL-receptor activity». Lipids, 39, 4, 2004, pàg. 383–387. DOI: 10.1007/s11745-004-1242-2. PMID: 15357026.

## Enllaços externs

* «The Ringing Cedars of Russia». [Consulta: 17 octubre 2006].
# Slow-Start

Slow-Start (de l'anglès, arrencada lenta) és part de l'estratègia de control de congestió utilitzada per TCP, el protocol de transmissió de dades fet servir per moltes aplicacions d'Internet, com HTTP i Secure Shell. Slow-Start es fa servir juntament amb altres algorismes per a evitar enviar més dades de les que la xarxa és capaç de transmetre, és a dir, evitar la congestió de xarxa.

## Algorisme

Un algorisme de Slow-Start consisteix en dues fases diferents: la fase de creixement exponencial, i la fase de creixement lineal. Durant la fase de creixement exponencial, Slow-Start treballa incrementant la finestra de congestió TCP en un segment per cada confirmació (o ACK per l'anglès acknowledgment) rebuda. Això passa fins que una confirmació no és rebuda per a algun segment o un valor llindar predeterminat per a la finestra és assolit. Si ocorre un succés de pèrdua, TCP assumeix que és degut a la congestió de la xarxa i pren mesures per reduir la càrrega que li dona. Un cop un succés de pèrdua s'ha donat o el llindar ha estat assolit, TCP entra en la fase de creixement lineal (o “evitació de la congestió” per l'anglès congestion avoidance). En aquest punt, la finestra és incrementada en 1 segment per a cada RTT (de l'anglès Round Trip Time, o temps d'anada i tornada). Això passa fins que es dona un succés de pèrdua.
Tot i que l'estratègia és coneguda com a "Slow-Start", el seu creixement de la finestra de congestió és bastant agressiu.

### Slow-Start

L'algorisme comença en la fase de creixement exponencial inicialment amb 1 o 2 segments (depenent de la variant) com a valor de la finestra de congestió (o cwnd per l'anglès congestion window), i incrementa la seva mida exponencialment (cwnd = cwnd * 2) fins que un llindar de Slow-Start predefinit és assolit. Un cop el llindar és assolit, la mida de la finestra de congestió és incrementada linealment (cwnd = cwnd + (1/cwnd)). Quan les confirmacions de segment no són rebudes, el llindar de slow-start passa a ser la meitat de la finestra de congestió, i l'algorisme es reinicia.

### Fast Recovery

Hi ha una variació de l'algorisme slow-start coneguda com a fast recovery (de l'anglès, recuperació ràpida). En l'algorisme fast recovery, quan els paquets no són rebuts (detectat mitjançant 3 ACKs duplicats), la mida de la finestra de congestió és reduïda al llindar de slow-start, en comptes de fer-ho al valor inicial (menor).

## Problemes

Slow-Start assumeix que els segments no confirmats són deguts a la congestió de la xarxa. Mentre que aquesta és una assumpció acceptable per a moltes xarxes, els segments es poden perdre per altres raons, com a la baixa qualitat de la transmissió de la capa d'enllaç de dades. Així, slow-start pot donar un baix rendiment en situacions amb recepció pobre, com en les xarxes sense fils.

## Referències

* ↑ Jacobson, Van L. Congestion avoidance and control (en anglès). SIGCOMM '88 Symposium proceedings on Communications architectures and protocols, 1988.

## Enllaços externs

* TCP Diagrama de seqüència de Slow Start Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine. (anglès)
# Jaume Palau i Albet

Jaume Palau i Albet (Calafell, Baix Penedès, 1935 - 5 de desembre de 2000) fou un químic, bioquímic i biòleg molecular català.
Doctorat en ciències químiques per la Universitat de Barcelona. Fou fundador i primer director de l'Institut de Biologia Fonamental de la Universitat Autònoma de Barcelona i de l'Institut de Biologia de Barcelona del CSIC. Catedràtic de bioquímica i biologia molecular de la Universitat Rovira i Virgili, des del 1971 fou membre acadèmic de l'Organització Europea de Biologia Molecular.
Ha estudiat l'estructura i funció de les proteïnes i àcids nucleics, destacant en biologia macromolecular. El 1982-1985 fou president de la Societat Catalana de Biologia, el 1979-1985 president del comitè espanyol de la Unió Internacional de Ciències Biològiques i el 1980-1984 de la Sociedad Española de Bioquímica. També ha participat en nombrosos simposis i el 1984 fou vicepresident del XII Congrés de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana.
El 1986 va rebre la Medalla Narcís Monturiol per la seva important contribució al desenvolupament de la biologia molecular a Catalunya i pels seus treballs sobre l'estructura de la cromatina i l'aïllament de gens de plantes. També ha estudiat malalties autoimmunitàries, mecanística enzimàtica i transferència horitzontal de gens.

## Referències

* ↑ «Jaume Palau». Arxivat de l'original el 2004-03-24. [Consulta: 9 juny 2011].
* ↑ 90 Anys de la Societat Catalana de Biologia, p. 38

## Enllaços externs

* Directori de les societats filials de l'IEC, p. 336
# Lo Roure Sol

Lo Roure Sol és un indret del terme municipal de Tremp, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme de Fígols de Tremp.
Està situat al nord-oest del poble de Claramunt, en el vessant septentrional de la carena que separa les valls dels barrancs de Russirera i de les Tarteres. El Roure Sol es troba a prop i al sud-oest del Mas dels Prats, a ponent del Puny del Moro i al nord de Cal Casó i la Collada del Casó. Travessa el lloc el barranc del Roure Sol, que pren el nom d'aquesta partida.

## Enllaços externs

* Lo Roure Sol al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Zavetni

Zavetni - Заветный (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora esquerra del riu Urup, afluent per l'esquerra del Kuban. És a 7 km al sud-est d'Armavir i a 170 km a l'est de Krasnodar.
Pertanyen a aquest possiólok els khútors de Pervomaiski, Krassin i Zúievo.
# Le Dernier Homme

Le Dernier Homme és una pel·lícula francesa de ciència-ficció dirigida el 1967 per Charles Bitsch, estrenada el 1970.

## Sinopsi

Al tornar d'una missió, tres espeleòlegs, Jean-Claude, la seva dona Catherine i Eva, es troben els únics habitants que encara viuen a la terra. Una guerra química va provocar la mort de persones i animals. El trio s'organitza per sobreviure. Jean-Claude i Eva moren després d'entrar en contacte amb cadàvers. Catherine, embarassada, escapa de la contaminació i dona a llum un nen.

## Repartiment

* Jean-Claude Bouillon: Jean-Claude
* Corinne Brill: Catherine
* Sofia Torkelli: Eva

## Un curtmetratge inspirat en el rodatge de la pel·lícula

L'ajudant de Charles Bitsch, Jean-Pierre Letellier va dirigir el 1972 Le Cabot, un curtmetratge produït i interpretat per Luc Moullet, que relata la difícil matança d'un gos durant el rodatge de Le Dernierv Homme. Le Cabot va ser, aleshores, prohibida pels censors: d'acord amb l'opinió de la Comissió de Control de Cinema, el ministre d'Afers Culturals va justificar la seva decisió indicant que la forma de violència i crueltat és susceptible de constituir un formidable estímul a les pràctiques freqüents de tortura respecte als animals. Le Cabot es va projectar al Centre Pompidou, el 23 d'abril de 2009, dins del cicle Sociologie de l'absurde dedicat a Luc Moullet.

## Notes

* ↑ Marcel Martin, La censure : une vie de chien, a Écran 72, n° 4, avril 1972, p. 21
* ↑ Le Dernier Homme al web Ciné-Ressources (Cinemateca francesa)
* ↑ Programme de la manifestation sur le site www.centrepompidou.fr

## Bibliografia

* Hélène Tersac, Cinéma 72, numéro 166, mai 1972, p. 146
* Guy Allombert, La Saison cinématographique 72, setembre 1972, p. 74
# Àcid metacrílic

L'àcid metacrílic, àcid metil acrílic o àcid 2-metilpropenoic és un àcid orgànic carboxílic incolor, viscós, d'olor acre i fórmula C₄H₆O₂. El seu interès principal és com a precursor dels seus èsters, en especial el metil metacrilat, amb el qual s'obté el metacrilat.
L'àcid metacrílic es va sintetitzar per primera vegada en laboratori l'any 1865. El seu interès industrial i comercial no comença però fins al segle xx. L'any 1931 s'obté a partir d'aquest compost una mena de vidre orgànic transparent. En la dècada dels anys 40 es comencen a fer les pintures acríliques, que no són més que metacrilat polimeritzat barrejat amb colors. Aquestes pintures i el material metacrilat varen ser molt populars a l'art pop i a l'"art amb majúscules" dels anys 60.

## Propietats

L'àcid metacrílic és un àcid hidrosoluble que cristal·litza en prismes. És líquid en condicions normals, però el seu punt de fusió està als 15 °C. El seu punt d'ebullició és vers els 163 °C a una atmosfera de pressió.
És un àcid de forta reactivitat amb grups carboxílics, èsters i vinils. També té facilitat per a polimeritzar en presència de peròxids o de raigs ultraviolats, però sense oxigen. En el cas que hi hagi oxigen llavors forma radicals hidropròxids. Quan l'àcid metacrílic reacciona amb grups alquens o alcools s'esterifica produint èsters.

## Sintetització de metacrilat

L'àcid metacrílic s'obté mitjançant l'oxidació primer d'isobutilè, amb la qual cosa s'obté un alcohol del butà, el 2-metilpropanol, que en tornar-ho a oxidar passa a àcid 2-metilpropenoic (o àcid metacrílic). Posteriorment aquest compost se sol esterificar per a l'obtenció de metacrilat.

## Producció

Cada any es produeixen al món més de tres milions de tones de metil metacrilat a partir d'àcid metacrílic.

## Referències

* ↑ El metacrilato regresa del infierno de Susana Aréchaga i Luis Ambrós, publicat a El Mundo, el 23 de març de 2003 (castellà)
* ↑ Methacrylic Acid and Derivatives, William Bauer, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry 2002, Wiley-VCH, Weinheim. (anglès)
# Ouselle

Ouselle és una parròquia consagrada a Sant Cosme pertanyent al municipi de Becerreá, província de Lugo.

## Demografia

Segons el padró municipal de 2004 Ouselle tenia 81 habitants (41 dones i 40 homes), distribuïts en 5 entitats de poboación (o lugares), el mateix nombre d'habitants que tenia el 1999. Segons l'IGE, el 2014 la seva població havia caigut fins als 71 habitants, amb 33 homes i 38 dones.

## Llocs d'Ouselle

* A Borquería
* O Mazo
* Montaña de Agra
* Ouselle
* Vilar de Frades

## Referències

* ↑ «Dades estadístiques de població». Instituto Nacional de Estadística.
# Snoo Wilson

Andrew James Wilson (Reading, 2 d'agost de 1948 – Ashford, 3 de juliol de 2013), més conegut com a Snoo Wilson, va ser un escriptor i director anglès, conegut principalment per les seves obres de teatre i els seus guions. Les seves primeres obres, com Blow-Job (1971), eren obertament polítiques, sovint convinant durs comentaris socials amb comèdia. En les seves darreres obres va fugir dels temes polítics, abraçant un ampli espectre, com el surrealisme, la filosofia o la comèdia negra.

## Obra

| Principals obres Charles the Martyr (1970) Device of Angels (1970) Pericles, The Mean Knight (1970) Pignight (1971) Blow-Job (1971) Reason (1972) The Pleasure Principle: The Politics of Love, The Capital of Emotion (1973) Vampire (1973) The Everest Hotel (1975) The Soul of the White Ant (1976) The Glad Hand (1978) The Number of the Beast (1982; revised version of The Beast, 1974) Flaming Bodies (1983) More Light (1987) 80 Days (1988; with music by Ray Davies) Darwin's Flood (1994) HRH (1997) Sabina (1998) Moonshine (1999) Love Song of the Electric Bear (2003) | Principals guions (Cinema, TV i ràdio) Sunday for Seven Days (1971) The Good Life (1971) More About the Universe (1972) Swamp Music (1973; episode of Thirty-Minute Theatre TV series) The Barium Meal (1974) The Trip to Jerusalem (1974) Don't Make Waves (1975) A Greenish Man (1979; episode of The Other Side TV series) Shadey (1985) Hippomania (2004 radio play) Eichmann (2007) Novel·les Spaceache (1984) Inside Babel (1985) I, Crowley: Almost the Last Confession of the Beast 666 (1999) The Works of Melmont (2004) |

## Referències

* ↑ Jury, Louise. "How We Met; Simon Callow and Snoo Wilson", The Independent, 5 October 1997

## Bibliografia

* Bierman, James. "Enfant Terrible of the English Stage." Modern Drama. v. 24 (Dec. 1981): 424–435.
* Coe, Ada. "From Surrealism to Snoorealism: the Theatre of Snoo Wilson", New Theatre Quarterly 5.17 (1989): 73.
* Dietrich, Dawn. "Snoo Wilson." In British Playwrights, 1956–. Ed. William W. Demastes. Greenwood Press, 1996. ISBN 0-313-28759-7.
* Wilson, Snoo. Snoo Wilson: Plays. 1. London: Methuen Drama, 1999.

## Enllaços externs

* review of Snoo Wilson's play, Love Song of the Electric Bear by Washington Post
* Snoo Wilson at Doollee
* Snoo Wilson Archive, University of East Anglia
# Zavodoukovsk

Zavodoukovsk - Заводоуковск (rus) és una ciutat de l'óblast de Tiumén, a Rússia. Es troba a la vora del riu Uk, un afluent del Tobol, a 96 km al sud-est de la capital de la província, Tiumén.

## Història

Zavodoukovsk fou mencionada per primera vegada el 1729 com un poble anomenat Ukóvskaia. Prengué el nom de Zavodoukóvskoie el 1787. Durant els primers anys del segle XX s'hi obrí una estació de tren, en la línia que unia Tiumén i Omsk. El 1939 la vila aconseguí l'estatus de possiólok (poble). Durant la Segona Guerra Mundial acollí la fàbrica d'aviació de Vorónej, que fou evacuada més a l'est. Rebé finalment l'estatus de ciutat el 1960.
# Tlesó

Tlesó (Tleson) fill de Nearc, fou un artista grec. Fou autor de les pintures de diversos objectes decoratius com gerres, gots o plats, que porten la inscripció ΤϜΕΣΟΝ ΗΟΝΕΑΠΧΟ ΕΠΟΙΕΣΕΝ. L'estil de treball és antic; l'aparició del nom patern només es donava en els artistes grecs, el que descarta que fos etrusc.

## Referències

* Tleson a The J. Paul Getty Museum (anglès)
# Successimultani

Successimultani és una novela de l'escriptor català Manuel de Pedrolo escrita l'any 1979 i que pertany al gènere de ciència-ficció.
Una de les millors novel·les de ciència-ficció en català, una història de viatges en el temps i de paradoxes temporals, que aconsegueix lligar sense llacunes Pedrolo. Ambientada a la Barcelona de la dècada dels 60 i 70 i també dels 40, la parella protagonista viatja en el temps gràcies a l'habilitat que ha heretat la Jordina del seu pare, però amb la peculiaritat que sempre viatgen al passat i a un període anterior al seu naixement, perquè no és possible coincidir amb el teu jo més jove...
Tot i estar escrita a l'any 1979 la novela aguanta be el pas del temps i la lectura actual és igualment interessant que en el seu moment original.

## Referències

* ↑ «Manuel de Pedrolo,abans i ara». Consell català del llibre infantil i juvenil, 18-07-2021. [Consulta: 18 juliol 2021].
# Louis Breguet

Louis François Clément Breguet (París, 22 de desembre de 1804 − 27 d'octubre de 1883) va ser un rellotger i físic francès.
Va estudiar al Lycée Condorcet.
Participà junt amb el físic Antoine Masson en la posada a punt d'una bobina d'inducció, perfeccionada per Heinrich Daniel Ruhmkorff (bobina de Ruhmkorff).
Va fabricar un mirall utilitzat per Léon Foucault i per Hippolyte Fizeau per mesurar la velocitat de la llum el 1850.
El fabricant d'avions Louis Charles Breguet és descendent seu.

## Distincions

Va ser escollit membre de l'Académie des sciences el 1874.
El seu nom figura inscrit a la Torre Eiffel.
# Llac Engure

El llac Engure és un llac de la part occidental de Letònia, que formava part del raion de Talsi, actualment el municipi de Talsi. És el tercer llac per mida del país després del llac Lubāns i el lac Rāzna. El llac Engure és una antiga llacuna marina, separada del marc per una barra de sorra d'1,5-2,5 km d'ample amb dunes. Desaigua per un canal artificial, el Mersraga, excavat el 1842. És eutròfic, en la seva major part sobrepoblat de borró, i conté 16 espècies de peixos.
Tot el llac i els seus voltants han estat inclosos al Parc natural del llac Engure des de 1999, tot i que la primera reserva natural es va establir aquí l'any 1957. Conté una base flotant per als ornitòlegs. El llac va ser inclòs a la llista Ramsar d'espais humits d'importància internacional l'any 1995.

## Referències

* «Pla de conservació de la natura per al parc natural "Llac Engure"» (en letó). Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 2 febrer 2015].
* «Base de dades www.ezeri.lv» (en letó).
# Winschoten

Winschoten (groninguès: Winschoot'n) era un municipi de la província de Groningen, al nord dels Països Baixos. L'1 de gener del 2009 tenia 18.256 habitants repartits sobre una superfície de 22,24 km² (dels quals 0,61 km² corresponen a aigua). L'1 de gener de 2010, juntament amb els municipis de Reiderland i Scheemda, es va integrar en el nou municipi d'Oldambt.

## Composició del consistori

* PvdA 8 escons
* GroenLinks 3 escons
* VVD 2 escons
* CDA 2 escons
* ChristenUnie 1 escó
* Sociaal Bewogen Winschoten 1 escó

## Enllaços externs

* www.winschoten.nl Arxivat 2014-11-09 a Wayback Machine.
# OpenThesaurus

OpenThesaurus és un projecte de tesaurus multilingüe elaborat en col·laboració oberta per voluntaris. Les seves dades són disponibles lliurement com a contingut obert. És conegut pel seu ús en les aplicacions OpenOffice.org, LibreOffice, KWord, Lyx, i Apple Dictionary.

## Història

El punt de partida per al projecte va ser l'arribada d'[OpenOffice.org] el 2002, mancat del tesaurus del seu projecte matriu, StarOffice, per mor de la llicència. Per omplir aquest buit, OpenThesaurus va importar sinònims des d'un diccionari anglès-alemany de lliure accés, tot afinant-los i actualitzant-los cooperativament mitjançant una aplicació web.
A partir de la versió 2.0.3, OpenOffice.org ja inclou l'OpenThesaurus. En català, Sofcatalà incorpora el projecte a partir del juliol de 2008.

## Enllaços externs

* OpenThesaurus en català Arxivat 2014-10-16 a Wayback Machine.
* OpenThesaurus en alemany

## Referències

* ↑ «Open Thesaurus: Mitbauen am Schatzhaus » blog.frei!». Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 20 febrer 2015].
* ↑ «Historial del projecte Openthesaurus-ca». [Consulta: 20 febrer 2015]. «"24.jul.08 - Inici del projecte Openthesaurus-ca"»
# Successió apostòlica

La successió apostòlica és una doctrina teològica cristiana en què els apòstols transmeten la seva autoritat als seus successors, els bisbes, a través de la imposició de les mans, en el context del sagrament de l'Orde Sacerdotal. L'acceptació d'aquesta doctrina és la base de l'estructura episcopal de les principals esglésies d'Orient i Occident.
A través de la successió apostòlica, que uneix els bisbes de cada moment i en cada lloc amb la primera comunitat cristiana de Jerusalem i del seu fundador Jesús, es transmet el depositum fidei.

## Concepció del catolicisme romà i l'ortodòxia oriental

En la teologia de l'Església Catòlica de l'ortodoxa i de l'armènia, la successió apostòlica, és com una mena de descendència dels bisbes pels apòstols a través de la genealogia episcopal, explica un dels atributs de l'església cristiana, l'apostolicitat, fixat al Primer Concili de Constantinoble (381) i anunciat al Credo de Nicea
D'acord amb el Catecisme de l'Església Catòlica, l'Església és apostòlica perquè:
| « | està fundada sobre els apòstols, de tres maneres: Fou i continua edificada sobre "el fonament dels Apòstols" (Ef 2:20), testimonis escollits i enviats en missió pel mateix Crist; Manté i transmet amb l'ajuda de l'Esperit Sant que habita en ella, l'ensenyament, el bon dipòsit i les sanes paraules escoltades als apòstols; Fins al retorn de Crist, segueix sent ensenyada, santificada i dirigida pels Apòstols a través dels seus successors en el ministeri pastoral: el col·legi dels bisbes, "amb l'assistència dels sacerdots, en unió amb el successor de Pere i pastor suprem de l'Església" (Concili Vaticà II, Ad gentes, 5) | » |
| — .Catecisme de l'Església Catòlica, n. 857 |||

## Concepció protestant

En la teologia protestant per contra, no hi ha successió apostòlica lligada a l'Orde Sacerdotal, per la qual el concepte d'apostolicitat es conserva en el protestantisme només en el sentit d'una connexió ideal amb l'ensenyament dels apòstols a través de la fidelitat eficaç al Nou Testament. La "successió apostòlica", així, no es garanteix de forma automàtica, sinó que dependrà de la major o menor fidelitat d'una església a l'ensenyament apostòlic.

## Bibliografia

* O. Karrer, Um die Einheit der Christen. Die Petrusfrage, Frankfurt 1953; Apostolische Nachfolge und Primat, in Feiner - Trutsch - Bockle, Fragen der Theologie heute, Freiburg 1957, pp. 175–206; Das Petrusamtin der Fruhkirche, in Festgabe J. Lortz, Baden-Baden 1958, pp. 507–525; Die biblische und altkirchliche Grundlage des Papsttums, in Lebendiges Zeugnis 1958, pp. 3–24.
* O. Karrer, Begegnung der Christen, a cura di Roesle-Cullmann, Frankfurt 1959; in particolare K. Hofstetter, Das Petrusamt in der Kirche des 1. und 2., Jahrhunderts, pp. 361–372.
* R. Bultmann, Die Geschichte der synoptischen Tradition, Göttingen, Vandenhoeck & Ruprecht, 8.Aufl. 1970 (= 2. Aufl. 1931)
* Joseph Ratzinger, La Chiesa, Edizioni San Paolo, Cinisello Balsamo, 1992, 2 ed.
* O. Cullmann, Petrus – Junger – Apostel – Martyrer, Zuric, 1952.
# Joan Villacampa i Presegué

Joan Villacampa i Presegué (Barcelona, 13 de desembre de 1907 - Barcelona, 15 de febrer de 1979) fou un futbolista català de la dècada de 1930.

## Trajectòria

Fou jugador de la UE Sants, essent fitxat pel FC Barcelona el 1933. Hi jugà dues temporades, en les quals jugà 9 partits a la lliga espanyola i guanyà el Campionat de Catalunya de la temporada 1934-35. Posteriorment retornà al Sants i jugà al Gimnàstic de Tarragona després de la guerra civil. Disputà dos partits amb la selecció catalana.

## Referències

* 1 2 3 4 Closa, Toni; Pablo, Josep; Salas, José Alberto; Mas, Jordi. Gran diccionari de jugadors del Barça. Barcelona: Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ Joan Villacampa i Presegué a BDFutbol

## Enllaços externs

* Joan Villacampa i Presegué a BDFutbol