OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Piața Unirii

Piața Unirii (pronunciació en romanès: [ˈPjat͡sa uˈnirij]; Plaça de la unió en català) és una de les places més grans del centre de Bucarest, situada al centre de la ciutat on es troben els sectors 1, 2, 3 i 4.
Es divideix en dues parts pel bulevard Unirii, construït originalment durant l'època comunista com a bulevard de la victòria del socialisme i rebatejat amb el nom de Revolució romanesa.
La plaça és un important centre de transport, que conté l'estació de metro Piața Unirii i un important intercanviador per als autobusos RATB; també hi ha una terminal de tramvia a prop de la cantonada sud-oest. El centre comercial Unirea, els grans magatzems Cocor i una gran parada de taxis es troben al costat est d'aquesta plaça, mentre que Hanul lui Manuc és al costat nord, a prop de l'angle nord-est.
El centre de la plaça compta amb un petit parc i fonts que són especialment populars entre els viatgers i els vianants durant els tòrrids mesos d'estiu. Hi havia plans per construir la Catedral de Salvació Nacional de Romania al lloc d'aquest parc, però la idea va resultar tècnicament impossible a causa de l'ambient subterrani ocupat i la manca de popularitat entre els ciutadans locals i, per tant, es va canviar la ubicació.
La plaça presenta un gran arbre de Nadal erigit cada desembre.

## Galeria

* Centre Comercial Unirea
* Fonts al centre de la plaça Unirii
* Splaiul Independenței
# La Codina (Taradell)

La Codina és una masia de Taradell (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta quadrada (12x12 m), coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana orientada al SE. Està construïda sobre la roca viva seguint els beis de la roca en direcció SE. Consta de planta baixa, primer pis i petites golfes. La façana presenta un gran portal adovellat, dues finestres amb els ampits motllurats i un porxo a la meitat dreta. A davant hi ha la lliça amb uns cossos de planta que la tanquen. A la part NE hi ha diverses espieres, una protegida per un llangardaix i finestres amb ampit, mentre al SW hi ha obertures de les mateixes característiques. Al NW hi ha un cobert de construcció recent, de planta i cobert a una vessant i finestres una de les quals és tapiada. L'edificació és proporcionada, amb els elements distribuïts simètricament. S'ha restaurat per a ésser destinada a segona residència.

### Pou

Coll de pou de planta circular de 2,5 m d'alçada, cobert a una sola vessant amb lloses de gres. La boca està encarada a tramuntana i formada per dues grans lloses, una per posar la galleda i l'altra que li fa de davantal. A la part contrària al portal hi ha l'antiga bassa que arreplega l'aigua, a uns 20 m en direcció sud-est de la casa.
És construït amb pedra basta unida amb morter de fang. L'estat de conservació és bo. Restaurada.
Petita cabana d'era assentada directament sobre la "Codina" o roca viva, és de planta rectangular, coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana orientada vers llevant.
La façana no té mur de tancament, cal remarcar el cavall de roure sota el carener que és balcat i sosté el teulat. La resta dels murs són cecs.
L'estat de conservació és mitjà, se suposa que amb les obres de restauració es consolidarà la cabana.

## Història

El mas la Codina ja existeix abans del 1325 els seus habitants moriren durant la pesta negra del 1348 i passà a habitar-la un fadristern de la propera masia de la Llagostera de Dalt. El topònim "La Codina" vol dir roca llisa a flor de terra.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «La Codina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Koryolink

Koryolink (en coreà: 고려 링크) una joint venture entre l'empresa egípcia Orascom Telecom i la Corporació de Telecomunicacions de Corea (CTC), és l'única operadora de telefonia mòbil de Corea del Nord. D'acord amb un article sobre Orascom citat en Business Week, la companyia comptava amb 125.661 subscriptors en maig de 2010. Al març de 2011, el nombre de subscriptors de la companyia era 4 vegades major arribant fins a 535.133. La companyia egípcia posseeix el 75 per cent de Koryolink, i ha invertit en infraestructura per portar la tecnologia mòbil als països en vies de desenvolupament. La companyia cobreix la capital Pyongyang, cinc ciutats addicionals i vuit carreteres i vies fèrries. Els números de telèfon en la xarxa tenen el prefix 850 (0) 192.
Orascom Telecom es va adjudicar la llicència per establir una xarxa mòbil 3G a Corea del Nord al gener de 2008. Koryolink ha desplegat la seva xarxa 3G per cobrir inicialment Pyongyang, que té una població de més de 2 milions, amb un ambiciós pla per ampliar la seva cobertura a tot el país. En el llançament de la xarxa en desembre de 2008, la xarxa comptava amb 5.300 subscriptors. A partir d'octubre de 2011, la xarxa comptava amb 800.000 abonats. Segons un article del Wall Street Journal del 7 de gener de 2012, al final del tercer trimestre de 2011, la xarxa havia augmentat a 809.000 subscriptors. A partir de 2013, l'empresa començarà des del mes de març, a oferir serveis d'accés a internet sense cable als estrangers que visiten aquest país en mode 3G i des de les seves terminals, finalitzant amb la restricció pels turistes estrangers que viatgen a Corea del Nord de l'ús d'aparells mòbils, sent assignat un número local pel seu servei.

## Notes

* ↑ Computerworld - North Korean 3G mobile subscriptions hit half a million
* ↑ http://www.nkeconwatch.com/category/organizaitons/orascom-telecom-holding/
* ↑ http://www.telecomasia.net/content/n-koreas-koryolink-passes-800k-subs
* ↑ Extranjeros podrán acceder a Internet por móvil en Corea del Norte desde marzo
# Il ribaltone

Il ribaltone va ser un programa de varietats televisiu emès la tarde dels dissabtes a Rete 1 conduït per Pippo Franco, Loretta Goggi i Daniela Goggi i es va emetre en cinc parts des del dissabte 14 d'octubre de 1978 a les 20.40 hores.

## El programa

Il ribaltone del títol al·ludeix tant al gran protagonisme (ribalta) que ofereixen les varietats, a les referències polítiques d'aquells anys subratllades per les caricatures en el fons de l'estudi dissenyat pel dibuixant Angese, i a l'esperit satíric del programa que pretén protagonitzar alguns llocs comuns d'Itàlia en aquells anys.
El guió fou escrit per Mario Castellacci i Pier Francesco Pingitore i porta l'inconfusible marca del Bagaglino, amb les intervencions còmiques de Pippo Franco, Oreste Lionello, Bombolo i la presència fixa de Jack La Cayenne. Els números musicals i els ballets són confiats a les germanes Goggi, coreografiades per Umberto Pergola, que en aquell moment formava una parella de força èxit també a Espanya amb l'espectacle itinerant Go & Go.
Van publicar un LP de títol homònim que contenia la majoria de les cançons interpretades per les dues germanes durant la transmissió, inclosa la final Voglia. Degut a les altes qualitats artístiques, el programa va obtenir el premi Rose d'Argent al Montreux Jazz Festival.

## Equip tècnic

Director: Antonello Falqui
Guionistes: Mario Castellacci, Pier Francesco Pingitore, Antonello Falqui
Coreografies:Umberto Pergola
Vestuari: Franco Carretti
Escenografia:Gaetano Castelli
Llums:Giorgio Abballe
Direcció musical:Gianni Ferrio

## Notes

* 1 2 .
* ↑ Il ribaltone a Discogs

## Bibliografia

* Joseph Baroni, Dizionario della Televisione, Raffaello Cortina Editore, ISBN 88-7078-972-1.
* Aldo Grasso, Enciclopedia della televisione, le Garzantine , Mondadori

## Enllaços externs

* Il Ribaltone a raiplay.it
# Oreochromis hunteri

Oreochromis hunteri és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és una espècie de peix endèmica del llac Chala.

## Referències

* 1 2 «Oreochromis hunteri» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma, Itàlia.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Seegers, L., L. De Vos i D.O. Okeyo, 2003. Annotated checklist of the freshwater fishes of Kenya (excluding the lacustrine haplochromines from Lake Victoria). J. E. Afr. Nat. Hist. 92:11-47.
* Trewavas, E., 1983. Tilapiine fishes of the genera Sarotherodon, Oreochromis and Danakilia. British Mus. Nat. Hist., Londres (Regne Unit).
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sant Vicenç de Paül de Perpinyà

Sant Vicenç de Paül de Perpinyà és l'església parroquial dels barris de Catalunya i Porta d'Espanya de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És al sector sud-oest de Perpinyà, en el número 24 de l'avinguda de Girona, al costat de l'edifici de Correus, just al costat meridional del gran centre comercial de la Porta d'Espanya.
Aquesta capella fou inaugurada el 1985 en un terreny de propietat municipal cedit a la diòcesi pel preu simbòlic d'un franc. És una església modesta, que va arrencar de la missió personal d'una religiosa enviada en aquest barri pel bisbe i els serveis diocesans.

## Bibliografia

* Waffelaert, Père Francis. «Expansion urbaine et nouvelles paroisses à Perpignan, fin XIXe - XXe». A: Perpignan. L'histoire des catholiques dans la ville. Du Moyen Age à nos jours. Actes du colloque. 10-11-12 mai 2007. Perpinyà: Archives communales de Perpignan, 2008 (Perpignan. Archives. Histoire, XI). ISBN ISBN 978-2-909444-14-7.

## Referències

* ↑ Sant Vicenç de Paül en els ortofotomapes de l'IGN

## Enllaços externs

* Pàgina web de les esglésies de Perpinyà
# Pitet

El pitet, baverall o bavosall és un parament de taula que es col·loca als nadons i criatures per impedir que s'embrutin quan mengen. Consisteix bàsicament en un petit tros de tela quadrangular que cobreix el pit del nen i que es nua darrere del coll. Tradicionalment, es nuava amb vetes. Models més moderns es tanquen amb veta adherent (velcro) o fermalls de pressió.
Són fets de cotó o altres teixits fàcils per rentar. Hi ha versions plastificats o de plàstica, que es netegen amb un drap humit. Com a variants del pitet destaquen les diverses peces que amb idèntica funció s'introdueixen al nen pel cap disposant-se a manera de ponxo, davantal o samarreta protectora. Existeixen també models per adults amb problemes de motricitat o per menjar crustacis o calçots.
* Nadó amb pitet
* Model de plàstica amb «cuneta» per agafar les restes
* Pitet antic al catàleg dels Grands Magasins du Louvre (París, 1890)
* Pitet de calçotada

## Referències

* ↑ «Pitet». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «Pitet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Jofre, Joan; García, Agustí. La cuina del calçot. (4a edició). Valls: Cossetània Edicions, 2006, p. 121. ISBN 9788497910750.
# La Regenta (escultura)

L'escultura urbana coneguda pel nom La Regenta, ubicada a la plaça de Alfonso II, el Casto (front la Catedral), a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola. El paisatge urbà d'aquesta ciutat, es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx. L'escultura, feta de bronze, és obra de Mauro Álvarez Fernández, i està datada 1997. Es tracta d'una estàtua a grandària lleugerament superior al natural, situada directament sobre el paviment, amb una placa als peus. És un homenatge al personatge i a l'obra en general del gran literat Leopoldo Alas "Clarín".

## Referències

* 1 2 3 «Escultura «La Regenta»» (en espanyol europeu), 05-07-2018. [Consulta: 27 desembre 2018].
* 1 2 «Escultura p�blica en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 27 desembre 2018].
* ↑ CLAVEROL, MANUEL GUTIÉRREZ; ARIAS, ALBERTO CARLOS POLLEDO. Guía total turística y monumental de Oviedo. 6 itinerarios para disfrutar de una ciudad de cuento (en castellà). Ediciones Nobel, 2016. ISBN 9788484597384.
# Fèlix i Adaucte

Fèlix i Adaucte (morts a Roma, c. 302 o 303) foren dos joves cristians, morts com a màrtirs. Són venerats com a sants per diverses confessions cristianes.

## Llegenda

Fèlix era un sacerdot cristià de Roma. Durant la persecució de Dioclecià, aquest prevere fou portat pel prefecte Drac davant l'altar dels déus Serapis, Mercuri i Diana perquè hi fes sacrificis. Fèlix pregà i les imatges dels ídols van caure a terra, per la qual cosa fou condemnat a mort.
Després de la tortura de l'eculi (el poltre), pronunciada la sentència, va ser menat al punt on havia de ser degollat. Mentre era portat al lloc d'execució, se li aplegà un altre jove que va confessar espontàniament que també era cristià i fou mort amb ell. Aquest jove, de qui no se sabia el nom, fou anomenat Adauctus (que en llatí vol dir «afegit»). Tots dos van ésser decapitats. Sant Fèlix, prevere, va morir amb el seu company improvisat als voltants de l'any 302, i van ser enterrats a la catacumba de Commodil·la, vora la Via Ostiense.
Les actes del martiri es publicaren al martirologi d'Adó, però semblen poc versemblants i embellides per detalls erronis: no hi ha notícia de cap prefecte anomenat Drac, i potser es tracta d'una mala interpretació d'alguna inscripció referida a un altre Fèlix.

## Veneració

Venerats des d'antic, ja es troben al sacramentari de Gregori el Gran i als martirologis antics. Algunes fonts van citar els dos sants com a germans. La menció més antiga es troba en un poema del papa Damas I que lloa el prevere Verus per haver ornat el sepulcre dels sants. El seu sepulcre esdevingué un conegut lloc de peregrinació. Sobre la seva tomba, a les catacumbes de Commodil·la, a la Via Ostiense, s'aixecà una església que desaparegué. Propera a la basílica de Sant Pau Extramurs, se'n descobriren restes el 1905.
Segons la historiadora Maria Chiara Celleti, el Papa Lleó IV (847-855) va fer entrega de les relíquies d'aquest sant, l'any 850, a Irmengarda (o Ermengarda), esposa de Lotari I, que les donà a l'abadia d'Eschau (Alsàcia). Això contribuí a estendre el culte als sants per l'Europa septentrional. D'aquí es portaren a la Catedral de Sant Esteve de Viena en 1361. Se'n diu que hi ha cranis atribuïts als sants a Anjou (França) i Colònia (Alemanya). L'abadia d'Andechs (Baviera) també diu tenir-ne relíquies, donades per Honori III.

## Confusió amb Sant Fèlix, patró de Vilafranca

L'any 1700 van arribar a Vilafranca del Penedès les relíquies d'un Sant Fèlix màrtir, que no s'ha de confondre amb els sants Fèlix i Adaucte, malgrat que en ambdós casos la seva festa sigui el 30 d'agost. Les relíquies de Sant Fèlix, patró de Vilafranca del Penedès, corresponen a un màrtir romà anomenat Fèlix que havia estat sepultat a la catacumba de Calepodi, situada al tercer mil·liari de la via Aurèlia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Pere Anton Bolet Secall, La Festa Major de Vilafranca: Orígens i evolució durant l'últim segle Arxivat 2014-12-07 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* "Felix and Adauctus", en Catholic Encyclopedia.
# Koróskovo

Koróskovo (en rus: Короськово) és un poble de l'óblast d'Oriol, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 212 habitants. Pertany al districte municipal de Kromi.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B.. «Орловская область». База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России». Arxivat de l'original el 2021-05-11. [Consulta: 9 març 2022].
# Hyperolius picturatus

Hyperolius picturatus és una espècie de granota de la família dels hiperòlids que viu a Costa d'Ivori, Ghana, Guinea, Libèria, Sierra Leona i, possiblement també, a Togo.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Schiøtz, A. & Rödel, M.-O. 2004. Hyperolius picturatus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 15 d'abril del 2008.
# Oreochromis ismailiaensis

Oreochromis ismailiaensis és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Àfrica: Egipte.

## Referències

* ↑ BioLib
* ↑ «Oreochromis ismailiaensis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Eschmeyer, W.N. (ed.), 2003. Catalog of fishes. Updated database version of March 2003. Catalog databases as made available to FishBase in March 2003.
* Trewavas, E., 1983. Tilapiine fishes of the genera Sarotherodon, Oreochromis and Danakilia. British Mus. Nat. Hist., Londres (Regne Unit).
# Salvador Castelló i Carreras

Salvador Castelló i Carreras (Arenys de Mar, 21 d'agost de 1863 - 1950) fou zoòleg, enginyer agrònom i fundador de la Reial Escola d'Avicultura.
Es casà amb Carolina-Antònia de Plandòlit O'Daly, de noble família barcelonina. De molt jove, tingué afició per a l'avicultura de manera que estudià per enginyer agrònom a la Universitat de Lovaina (Bèlgica) i amplià estudis a França, Alemanya i Bèlgica. Estudià zootècnica a la Facultat d'Agronomia de Gembloux (Bèlgica), on adquirí amplis coneixements sobre els coloms missatgers, cosa que li permeté de col·laborar amb la Reial Societat Colombòfila de Catalunya (s'especialitzà en l'ús militar dels coloms missatgers).
Ostentà diversos càrrecs relacionats amb l'ornitologia, l'avicultura i la colombòfia. A ell es deu el gran augment de la indústria avícola a Espanya iniciat el segle xix. A més publicà articles a diverses revistes tècniques i feu conferències a Mèxic, Uruguai, Xile i l'Argentina. Va dir que amb la primera visita a Amèrica començà a veure realitzat el seu ideal de recórrer el continent i propagar el seu coneixement.
El 1908, el rei Alfons XIII visità la Granja-Escola d'Arenys de Mar, acompanyat pel seu cap de govern, Antonio Maura, i li concedí la Creu del Mèrit Agrícola (costejada pel poble d'Arenys de Mar). El rei feu una segona visita, aquest cop privada, a l'Escola d'Avicultura.
Molts joves d'arreu d'Espanya i Amèrica assistiren a les seves classes per estudiar peritatge avícola, i en sortiren pèrits agricultors perfectament instruïts en zoocultura, gràcies a un sistema d'ensenyament gairebé desconegut fins aleshores.
El 1916 aparegué el primer volum de la Biblioteca Avícola Popular, amb el títol de L'art de Criar Gallines i reaparegué la revista Avicultura Práctica. Quatre anys després, aconseguí, amb diversos encreuaments, una nova raça d'aviram anomenada gallina Paradís, premiada amb Honor Especial a l'Exposició Avícola de París. L'any 1924 la seva escola fou declarada Escola Superior de l'Estat.
L'any 1943, l'Ajuntament d'Arenys de Mar el nomenà fill predilecte de la vila.
Als 83 anys, Salvador Castelló encara s'interessava per la Granja-Escola, on continuava impartint classes. Fou un home tan respectuós i respectat que ni durant la guerra civil fou molestat. Morí a la seva finca El Paraíso el 1950, als 86 anys.

## Referències

* ↑ «Salvador Castelló i Carreras». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* «Prof. Salvador Castelló Carreras» (en anglès). International Review of Poultry Science, 2, 01, 11-11-2009, pàg. iii. DOI: 10.1017/S1877965400000385 [Consulta: 24 gener 2014].
# Portada/article maig 30
## Museu Arqueològic Nacional d'Atenes

El Museu Arqueològic Nacional d'Atenes (en grec, Εθνικό Αρχαιολογικό Μουσείο) allotja molts dels objectes arqueològics més importants trobats a Grècia des de la seva prehistòria fins l'antiguitat tardana. Se'l considera un dels grans museus del món, i conté la col·lecció més bona d'objectes de l'antiga Grècia que es pot trobar a tot el món. Està situat al centre d'Atenes, al barri d'Eksarhia, encara que la seva entrada està ubicada a l'Avinguda Patission.
S'organitza en cinc temes més o menys cronològics: la col·lecció prehistòrica (del segle vi aC al 1050 aC), la col·lecció d'escultures (segle VII aC al segle v aC), la col·lecció de ceràmiques (segle XI aC a la Grècia romana), la col·lecció de bronzes, i les col·leccions egípcia i d'Orient Pròxim.
# La voz dormida (novel·la)

La voz dormida és un llibre de l'escriptora Dulce Chacón, una novel·la històrica estructurada en tres parts i que es desenvolupa en la postguerra civil espanyola entre la presó madrilenya de les Ventas i una petita pensió del carrer Atocha. Es desenvolupa entre els anys 1939 i 1963. Va ser publicada el 2002 per l'editorial Alfaguara.
El 21 d'octubre de 2011 es va estrenar la seva adaptació cinematogràfica, duta a terme pel director Benito Zambrano. Barricada va incloure una cançó sobre Hortensia al seu disc La tierra está sorda, titulada Hasta siempre, Tensi.

## Novel·la

L'obra estableix una tornada als temps de la postguerra espanyola. Escrita en clau periodística, narra l'innecessari sofriment de les dones republicanes a les presons franquistes en els anys immediatament posteriors a la fi de la contesa, establint una narració des d'un punt de vista omniscient. És una història de temps de silenci, on es relata el sofriment d'aquelles dones que van perdre una guerra i l'agonia que vivien sense conèixer com seria la seva final. L'obra està documentada en històries reals, l'autora va suavitzar alguna d'elles i va introduir nous matisos.

## Argument

Un grup de dones, empresonades en la madrilenya presó de dones de Ventas, enarbora la bandera de la dignitat i el coratge com a única arma possible per a enfrontar-se a la humiliació, la tortura i la mort. Se'ns conta la història d'Hortensia, Reme, Tomasa, Elvira i altres dones, de com viuen l'empresonament i com han arribat a parar a aquesta presó.

## Estructura

L'obra es troba dividida en tres parts.
La primera part consta de trenta-cinc capítols. En aquesta part el temps transcorregut és molt breu i l'autora es recrea en els personatges, als quals anem coneixent i sabent en quina situació es troba cadascun i per què. Aquí també coneixem molts dels espais en els quals transcorren els fets.
La segona part, que és la més breu, està dividida en divuit capítols. És en aquesta part on Hortensia coneix la seva sentència i sap que viurà fins que neixi la seva filla. La part acaba amb l'afusellament d'Hortensia.
La tercera part té trenta-dos capítols i és la part en la qual el temps passa més de pressa, ja que abasta divuit anys, mentre que en les altres només transcorren uns pocs mesos. A mesura que aquesta part avança anem coneixent a poc a poc el desenllaç que té cada personatge i finalitza amb la marxa a Còrdova de Jaime i Pepita.

## Vegeu també

* Gaia II: la voz dormida

## Referències

* ↑ Dulce Chacón publica «La voz dormida», basada en testimonios reales, ABC, 6 de setembre de 2002
* ↑ Dulce Chacón, premio Libro del Año por 'La voz dormida' El Mundo, 8 de juny de 2003
* ↑ La luna te mira, tu madre te quiere, EL Mundo, 21 d'octubre de 2011
* ↑ Barricada canta contra el "olvido" y por las "víctimas" de la Guerra, Europa Press, 3 de novembre de 2009
* ↑ La voz dormida a elcultural.com

## Enllaços externs

* Fallece Pepita Patiño, la cordobesa que inspiró esta obra