OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bicknell (Indiana)

Bicknell és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 3.378 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bicknell tenia 3.378 habitants, 1.395 habitatges, i 910 famílies. La densitat de població era de 858,1 habitants per km².
Dels 1.395 habitatges en un 29,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,2% hi vivien parelles casades, en un 12,6% dones solteres, i en un 34,7% no eren unitats familiars. En el 30,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,3% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 25,5% entre 25 i 44, un 23,1% de 45 a 60 i un 17,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.046 $ i la renda mediana per família de 32.935 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.487 $ mentre que les dones 18.162 $. La renda per capita de la població era de 13.027 $. Entorn del 18,5% de les famílies i el 26,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bicknell». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bicknell». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Olena Demyanenko

Olena Demyanenko (ucraïnès: Оле́на Ві́кторівна Дем'я́ненко) (Lviv, 8 de maig de 1966) és una directora de cinema, productora de cinema i guionista ucraïnesa. És membre de la Unió Nacional de Cinematògrafs d'Ucraïna, de l'Acadèmia de Cinema d'Ucraïna (des del 2017) i de l'Acadèmia de Cinema Europeu (des del 2018).
Va néixer el 8 de maig de 1966 a Lviv. El 1990 es va graduar a la Universitat Nacional de Teatre, Cinema i TV a Kíev.

## Filmografia

Una selecció de pel·lícules que ha dirigit:
* F 63.9 Bolezn Iyubvi (2013).
* Mayakovskiy, Dva Dnya (minisèrie de televisió de 8 parts) (2013).
* Moya babusya Fani Kaplan (2016) també productora i guionista.
* Hutsulka Ksenya (2019) també productora i guionista.

## Premis i nominacions

* 2020 - Nominada als Premis de l'Acadèmia de Cinema d'Ucraïna (Millor guió) per Hutsuilka Ksenya, que va resultar guanyadora a la millor pel·lícula.
* 2014 - Nominada al Concurs nacional del Festival Internacional de Cinema d'Odesa per F 63.9 Bolezn Iyubvi
* 2016 - Nominada al Concurs nacional del Festival Internacional de Cinema d'Odesa per Moya babusya Fani Kaplan.
* 2017 - Nominada als Premis de l'Acadèmia de Cinema d'Ucraïna (Millor pel·lícula, Millor director) per Moya babusya Fani Kaplan.
* 2021 - Nominada als Premis de la Crítica de Cinema d'Ucraïna, amb Dmitriy Tomashpolskiy, el 2021 (Millor Pel·lícula) per Storonnly (2019).

## Referències

* ↑ «Ukraine ready to launch its own Oscars» (en anglès). Kyiv Post, 19-04-2017.
* ↑ «My Grandmother Fanny Kaplan» (en anglès). European Film Awards.
* ↑ «Нові члени Європейської кіноакадемії від України (Nous membres de l'Acadèmia de Cinema Europea d'Ucraïna)» (en ucraïnès). Бюро української кіножурналістики, 06-10-2018.
* 1 2 3 4 «Alena Demyanenko» (en anglès). IMDb.
* ↑ Demyanenko, Alena; Tomashpolskiy, Dmitriy. «F 63.9 Bolezn lyubvi» (en anglès). Foley Walkers Studio, Gagarin Media, 01-07-2013.
* ↑ «Mayakovskiy. Dva dnya» (en anglès). Avrora Film, Partnyor, 15-07-2013.
* ↑ Demyanenko, Alena. «Moya babusya Fani Kaplan» (en anglès). Foley Walkers Studio, Gagarin Media Film Company, TMA Releasing, 20-04-2020.
* ↑ Demyanenko, Alena. «Hutsulka Ksenya» (en anglès). Gagarin Media Film Company, Ukrainian State Film Agency, 07-03-2019.
* ↑ Tomashpolskiy, Dmitriy. «Storonniy» (en anglès). Gagarin Media Film Company, 19-08-2021.
# Palamede I Gattiluso

Palamede I Gattiluso era fill de Francesc II Gattiluso i germà de Jaume I Gattiluso i Dorino I Gattiluso, tots ells senyors de Lesbos.
A la mort del seu oncle Nicolo I Gattiluso, senyor d'Enos, li fou assignada aquesta senyoria que va governar fins al 1455 en què va morir. Com que el seu fill gran Jordi Gattiluso havia mort el 1449 el va succeir el seu fill segon Dorino II Gattiluso.
# Palmera

«Palmera» té aquests significats:
* Palmera o palma, nom comú de les espècies de la família de les arecàcies.
* Palmera o ulleres, un dolç de pasta de full.
* Palmera, municipi de la comarca de la Safor, al País Valencià.
* Illes de la Palmera, tres illes artificials de la ciutat de Dubai, als Emirats Àrabs Units.
# Panamá la Vieja

Panamà la Vieja o Panamà Viejo és el nom que rep el jaciment arqueològic on va estar situada la ciutat de Panamà des de la seva fundació el 1519, fins al 1671. La ciutat va ser traslladada a una nova ubicació, uns 2 km al sud-oest, en quedar destruïda després d'un atac del pirata anglès Henry Morgan, al començament de la dècada del 1670; de la ciutat original, considerada com el primer assentament europeu a la costa pacífica d'Amèrica, queden avui diverses ruïnes que conformen aquest jaciment arqueològic.
Està inscrit en la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 2003.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Archaeological Site of Panamá Viejo and Historic District of Panamá» (en anglès). [Consulta: 11 març 2021].
# Pancreatitis aguda

La pancreatitis aguda és una inflamació sobtada del pàncrees. Depenent de la seva gravetat, pot tenir complicacions greus i alta mortalitat malgrat el tractament. Encara que els casos lleus es tracten amb èxit amb mesures conservadores, com la nutrició parenteral i de líquids de rehidratació endovenosa, els casos greus poden requerir ingrés a l'UCI o fins i tot cirurgia (sovint requereixen més d'una intervenció) per a tractar les complicacions del procés de la malaltia.

## Símptomes i signes

Els símptomes i signes més comuns inclouen:
* Dolor intens en epigastri irradiat a l'esquena
* Nàusees, vòmits, diarrea i anorèxia
* Febre / calfreds
* Inestabilitat hemodinàmica, incloent xoc
Signes que són menys comuns, i indicar una malaltia greu, inclouen:
* Signe de Grey-Turner (coloració hemorràgica dels flancs)
* Signe de Cullen (coloració hemorràgica del melic)
Altres condicions a considerar són:
* Pseudoquist pancreàtic
* Disfunció del pàncrees (diabetis mellitus, malabsorció a causa de la insuficiència exocrina)
* Càncer de pàncrees
Tot i que aquests són símptomes comuns, no estan sempre presents. El dolor simple d'abdomen pot ser l'únic símptoma.

## Causes més comunes

Segons freqüència:
* Idiopàtica. Es creu que pot ser per l'esfínter hipertens o microlitiasis.
* Per càlculs biliars. Els càlculs que viatgen pel conducte biliar comú i que posteriorment s'embussen a l'ampolla de Vater pot causar obstrucció en la sortida dels sucs pancreàtics del pàncrees al duodè. El retorn d'aquests sucs digestius causen la lisi (dissolució) de les cèl·lules del pàncrees i la pancreatitis posterior.
* Etanol (alcohol)
* Traumatisme
* Esteroides
* Parotiditis (paramixovirus) i altres virus (virus d'Epstein-Barr, citomegalovirus)
* Malaltia autoimmunitària (poliarteritis nodosa, lupus eritematós sistèmic)
* Hipercalcèmia, hiperlipidèmia/hipertrigliceridèmia i la hipotèrmia
* Colangiopancreatografia retrògrada endoscòpica o CPRE, un procediment que combina l'endoscòpia i fluoroscòpia
* Medicaments (esteroides i sulfonamides, azatioprina, AINEs, diürètics, com la furosemida i les tiazides, i didanosina)
* Úlcera duodenal
* Picada d'escorpí (per exemple, Trinitatis Tityus), i també de mossegada de serp
# Biblioteca Nacional de Corea

La Biblioteca Nacional de Corea és la biblioteca nacional de Corea del Sud. Es caracteritza per contindre uns 10 milions de fons documentals publicats al país i ser la 15a biblioteca més gran d'Àsia.
Fou fundada a Sogong-dong, Seül, en octubre del 1945 després de l'alliberament de Corea del govern colonial japonés. Aleshores el seu fons estava format per 285.000 documents. Més tard canvià de lloc i ara està ocupat pel Departament de Vendes de Lotte. El 2009 s'organitzà un concurs internacional per a elaborar un nou plànol arquitectònic per a una futura biblioteca. El 2014 eixí el guanyador. En desembre de 2013 s'obrí una biblioteca afiliada a Sejong, on contenia inicialment 3,3 milions de llibres.
Conté obres clàssiques i mapes antics. I ha realitzat digitalització d'algunes d'elles.

## Referències

* ↑ «National Library of Korea». Seoul, 21-03-2013 [Consulta: 20 febrer 2016].
* 1 2 3 Mee-yoo, Kwon «National library collection reaches 10 million books». Korea Times, 06-05-2015 [Consulta: 19 agost 2015].
* ↑ Gardinetti, Marcelo «Estrategia de experiencia emocional». Tecnne, 01-01-2014 [Consulta: 19 agost 2015]. Arxivat 3 de març 2016 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 19 agost 2015].
* ↑ Ji-sook, Bae «National library to open in Sejong City». The Korea Herald, 05-12-2013 [Consulta: 20 febrer 2016].
* ↑ «National Library of Korea». Biblioteca Digital Mundial. [Consulta: 19 agost 2015].
* ↑ Bautista Gutiérrez, Raúl. «Se presenta en la Biblioteca Nacional de Corea exposición especial con mapas antiguos del Mar del Este». Korea.net. República de Corea, 12-08-2011. [Consulta: 19 agost 2015].
* ↑ «República de Corea acompaña proceso de digitalización en la Biblioteca Nacional de Colombia». Biblioteca Nacional de Colombia. Arxivat de l'original el 15 d'agost 2016. [Consulta: 19 agost 2015].
# Otto Altenkirch

Otto Altenkirch (Ziesar, 2 de gener de 1875 - Siebenlehn, 20 de juliol de 1945) va ser un pintor i escenògraf impressionista alemany.

## Vida i obra

Va ser el sisè fill de Johann Christian Friedrich Altenkirch, un mestre guarnicionari, i de la seva dona Dorothea Wilhelmine Auguste, de soltera Müller. El 1889, després de completar l'escola primària a Zeisar, va anar a Berlín per fer un aprenentatge de quatre anys com a pintor decoratiu. Hi va romandre, com a oficial, mentre prenia lliçons de dibuix d'Hugo Händler (1861 – c. 1941). Va seguir el servei militar a l'Europa de l'Est i un viatge d'estudis. Va tornar a Berlín el 1897.
El 1898, es va matricular a la Universitat de les Arts, on el seu principal instructor va ser Paul Vorgang. Després de 1900, va ser estudiant a temps complet d'Eugen Bracht. El 1902, quan Bracht es va traslladar a l’Acadèmia de Belles Arts de Dresden, Altenkirch va anar amb ell i es va convertir en el seu assistent. La seva primera exposició va ser en una exposició de l'Acadèmia l'any 1903 i se li va concedir una medalla de plata. Finalment, va acabar els seus estudis l'any 1906; establir-se a Dresden i convertir-se en un artista autònom. Es va convertir en membre fundador de la Künstlervereinigung Dresden (associació d'artistes) l'any 1910. També va ser un dels artistes que va treballar a l'Òpera de Dresden.
Aquell mateix any, va ser nomenat Pintor de la Cort pels Sächsische Staatstheater. El seu treball allà va incloure escenografies per a Der Ring des Nibelungen el 1913, el centenari del naixement de Richard Wagner. En honor als seus serveis, el rei Frederic August III de Saxònia li va atorgar el títol de professor el 1917.
El 1920 es va retirar de tots els seus càrrecs professionals i es va instal·lar a la petita ciutat de Siebenlehn, on havia heretat una casa del seu sogre. Va ser allà on va crear la majoria dels seus paisatges familiars. Durant dues dècades, un dels seus temes preferits va ser l'avinguda dels til·lers de Reinsberg. El 1941 i el 1943, les seves obres van ser representades a la Große Deutsche Kunstausstellung; una mostra d'art aprovat pels nazis a Múnic. Unes setmanes abans de la seva mort, va crear una de les seves pintures més grans, que representava el jardí de la posada rural de Saint Romanus, prop de casa seva.

## Referències

* 1 2 «Otto Altenkirch (1875-1945)- Gemälde ankaufen und verkaufen | HELLMANN FINE ART». [Consulta: 26 novembre 2021].
* ↑ Carter, Huntly. The New Spirit in Drama & Art (en anglès). F. Palmer, 1912, p. 128.
# Organització Mundial de Boxa

L'Organització Mundial de Boxa (WBO), en anglès World Boxing Organization, és una organització professional reguladora de boxa que es troba a San Juan, Puerto Rico.

## Història

L'Organització Mundial de Boxa va començar després que un grup porto-riqueny i dominicà se separés de l'Associació Mundial de Boxa el 1988, en una convenció anual a Illa Margarita, Veneçuela, disgustats per les qüestionables regles de l'Associació i pels sistemes de classificacions que es feien servir.
El primer president va ser Ramón Pina Acevedo de la República Dominicana. El seu primer combat pel títol mundial va tenir lloc a la categoria del pes supermig entre Thomas Hearns i James Kinch, el qual va guanyar el primer per decisió.

## Campions actuals

| Pes | Títol | Data |
| Palla | Donnie Nietes | 30 de setembre de 2007 |
| Super palla | Giovanni Segura | 28 d'agost de 2010 |
| Mosca | Julio César Miranda | 12 de juny de 2010 |
| Super mosca | Omar Andrés Narváez | 16 de maig de 2010 |
| Gall | Nonito Donaire | 19 de febrer de 2011 |
| Super gall | Wilfredo Vazquez Jr. | 27 de febrer de 2010 |
| Ploma | Juan Manuel López | 23 de gener de 2010 |
| Super ploma | Ricky Burns | 4 de setembre de 2010 |
| Lleuger | Juan Manuel Márquez | 28 de febrer de 2009 |
| Super lleuger | Timothy Bradley | 4 d'abril de 2009 |
| Welter | Manny Pacquiao | 14 de novembre de 2009 |
| Super welter | Sergiy Dzinziruk | 3 de desembre de 2005 |
| Mig | Dmitry Pirog | 31 de juliol de 2010 |
| Supermig | Robert Stieglitz | 22 d'agost de 2009 |
| Semipesant | Jürgen Brähmer | 13 de novembre de 2009 |
| Creuer | Marco Huck | 29 d'agost 2009 |
| Pesant | Wladimir Klitschko | 23 de febrer 2008 |
Actualitzat el 16 d'agost de 2010.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de la WBO (anglès)
# Bitxac de l'Índia

El bitxac de l'Índia (Copsychus fulicatus syn: Saxicoloides fulicatus) és una espècie d'ocell de la família dels muscicàpids (Muscicapidae). Està molt estès al subcontinent indi i la seva distribució atansa els següents països: Bangladesh, Bhutan, l'Índia, el Nepal, Pakistan i Sri Lanka. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

El bitxac de l'Índia antigament se'l classificava en el gènere monotípic Saxicoloides. Es va traslladar a Copsychus a partir dels resultats d'estudis filogenètics moleculars d'ocells de la família dels muscicàpids (Muscicapidae).

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «Bitxac de l'Índia». Diccionari dels ocells del món TERMCAT. [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 693. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Indian Robin. Saxicoloides fulicatus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ Sangster, G.; Alström, P.; Forsmark, E.; Olsson, U. «Multi-locus phylogenetic analysis of Old World chats and flycatchers reveals extensive paraphyly at family, subfamily and genus level (Aves: Muscicapidae)». Molecular Phylogenetics and Evolution, 57, 1, 2010, pàg. 380–392. DOI: 10.1016/j.ympev.2010.07.008. PMID: 20656044.
* ↑ Zuccon, D.; Ericson, P.G.P. «A multi-gene phylogeny disentangles the chat-flycatcher complex (Aves: Muscicapidae)». Zoologica Scripta, 39, 3, 2010, pàg. 213–224. DOI: 10.1111/j.1463-6409.2010.00423.x.
* ↑ «Chats, Old World flycatchers». International Ornithologists' Union.
* ↑ Voelker, Gary; Peñalba, Joshua V.; Huntley, Jerry W.; Bowie, Rauri C. K. «Diversification in an Afro-Asian songbird clade (Erythropygia–Copsychus) reveals founder-event speciation via trans-oceanic dispersals and a southern to northern colonization pattern in Africa». Molecular Phylogenetics and Evolution, 73, 01-04-2014, pàg. 97–105. DOI: 10.1016/j.ympev.2014.01.024. PMID: 24508703.
# Cases Baygual

Les Cases Baygual és una obra noucentista de Sabadell (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Promoció unitària de dos habitatges unifamiliars de planta baixa i pis amb coberta plana. La distribució en planta dels dos és bastant semblant malgrat un sigui cantoner i l'altre no. La façana és de gust neoclàssic, estucada i ornada amb elements de pedra. Destaca la solució circular de la cantonada, on hi ha una gran balconada amb columnes, balustres, dintells de pedra treballada i una gran orla al coronament.

## Referències

* ↑ «Cases Baygual». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].

## Enllaços externs

* Cases Baygual Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Densastroma pexisum

Densastroma pexisum és una espècie extinta de porífer de la classe Stromatoporoidea. Va viure durant el Wenlockià (Silurià) i actualment està extingit, només trobant-se en forma de fòssil en illes del Golf de Riga i del Mar Bàltic.

## Referències

* ↑ «Fossiilid.info: Densastroma pexisum» (en anglès). [Consulta: 20 juny 2017].
# Schaffhausen

Schaffhausen és una ciutat suïssa que pertany al cantó de Schaffhausen.
És situat a la riba dreta del Rin
# Castell d'Avinyonet

Castell d'Avinyonet és un castell del municipi d'Avinyonet de Puigventós declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Els vestigis que resten del Castell d'Avinyonet estan situats a la banda de migdia de l'església parroquial. L'edifici més notable que ha arribat dempeus als nostres dies, és de planta quadrangular i ha estat retsuarat en diferents llocs, ja que encara avui està habitat. Entre aquesta construcció i el mur meridional de l'església, hi ha un llenç on s'obre un gran portal d'arc de mig punt adovellat, que segurament correspon a l'entrada principal a la fortalesa. Aquest portal dona lloc a un recinte limitat a ponent per restes de fortificació, a migdia i llevant per l'edifici del castell esmentat i al nord per l'església.
L'edifici principal del Castell-Comanda en la seva façana de llevant posseeix restes de talús, on s'han practicat obertures modernament. Altres restes es troben al sud i a la vora de la façana romànica de l'església. Es tracta de vestigis del recinte murat que enllaçaven amb els que trobem en diferents punts del nucli antic de la població. El més notable és una torre de planta quadrangular de la que resta la meitat inferior i un pany que s'hi afegeix.
Les restes que conservem avui del castell-comanda d'Avinyonet presenten elements que pertanyen a diferents etapees constructives. Es creu que els elements més antics corresponen a la torre quadrada i al tros de mur que s'hi afegeix.

## Història

Castell termenat. Documentat el 1090. Més tard fou una comanda templera.
La documentació més antiga trobada relativa al castell d'Avinyonet data del segle xi, en concret de l'any 1090, en què apareix esmentat Berenguer d'Avinyó. Hi ha també documentació dels segles xii i xiii. L'any 1234 el castell va passar per donació a l'ordre de la Mercè, i poc més tard a l'ordre de l'Hospital, que el 1257 el va fer centre de la Comanda de l'Hospital, documentada fins al 1804. Les restes conservades responen a diverses etapes constructives: segurament els vestigis més antics són els paraments situats al costat de ponent del temple parroquial, datables als segles X-XI. L'edifici de planta quadrangular situat prop del mur de migdia de l'església conserva una part del parament que segurament correspon als segles XII-XIII, i el mur on es troba el portal adovellat pot ser datat en època posterior, probablement dintre dels segles XV-XVI.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Castell d'Avinyonet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 gener 2014].

## Enllaços externs

* «Castell d'Avinyonet». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Bayram Khoja

Bayram Khodja (+ 1380) fou emir dels qara qoyunlu, el primer que va gaudir d'un poder per damunt de la direcció de la tribu.
Pir Muhammad, cap dels turcmans sutayli, als que els qara qoyunlu estaven sotmesos, va morir assassinat el 1350 per un dels seus amirs de nom Husayn Beg ibn Tay Bugha que va ocupar el seu lloc però al seu torn fou assassinat el 1351 per l'amir Bayram Khodja; no obstant Ordu Bugha, nebot de Husayn Beg, prengué el control de la capital Mossul, però aviat Bayram va imposar la seva hegemonia a les tribus i va entrar a Mossul on va designar al seu germà Berdi Khodja com a governador (nominalment restaven governadors ilkhànides, en la pràctica djalayàrides).
La major part dels diversos emirs turcs locals de la regió entre Mossul i Akhlat van esdevenir els seus vassalls, però un d'aquests, Malik Mansur, emir ortúquida de Mardin, es va oposar al seu domini i es va queixar al sobirà djalayàrida Uways. Aquest va sortir de Bagdad la primavera del 1366, va ocupar Mossul defensada per Berdi Khodja i es va dirigir a Mardin on fou rebut per Malik Mansur i va passar el mes de maig (ramadà), i després es va dirigir contra Bayram Khan que pasturava per la regió de Muş al Taron. Bayram fou derrotat i va haver de reconèixer Uways, i obeir les seves ordes, després del qual Uways es va dirigir amb les seves forces en direcció a Tabriz via Aghri.
Bayram torna a aparèixer revoltat el 1371 quan va assetjar Mossul que segurament havia quedat en poder d'Uways, i el 1372 quan va ocupar Sindjar. El 1374 va morir Uways i després de la breu pujada al poder de Hasan ibn Uways (assassinat pels amirs), Bayram no va reconèixer el nou sobirà djalayàrida Shaykh Husayn ibn Uways, i es va apoderar de Sürmeli, Ala Kilise, Khoy, Nakhitxevan i altres llocs.
Husayn, i l'amir Adil Aka que era qui tenia el poder, van organitzar una expedició contra Bayram que es va haver de sotmetre el 1377 encara que en condicions força suaus. A la seva mort el 1380, Bayram dominava de Mossul a Erzurum. El va succeir el seu nebot Kara Mehmed.

## Bibliografia

F. Sümer, Kara Koyunlular, Ankara, 1967
# Stronghurst

Stronghurst és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 896 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Stronghurst tenia 896 habitants, 353 habitatges i 236 famílies. La densitat de població era de 388,7 habitants/km².
En un 31,2% dels 353 habitatges hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55% hi vivien parelles casades, en un 8,2% dones solteres i en un 32,9% no eren unitats familiars. En el 29,5% dels habitatges hi vivien persones soles, el 19% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,7% tenia menys de 18 anys, un 6,5% entre 18 i 24, un 24,7% entre 25 i 44, un 20,1% de 45 a 60 i un 24,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 80,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.054 $ i la renda mediana per família de 46.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.885 $ mentre que les dones 20.096 $. La renda per capita de la població era de 17.269 $. Aproximadament el 2,6% de les famílies i el 6,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Stronghurst». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Stronghurst». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.