OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hipòdrom de Maó

L'Hipòdrom Municipal de Maó és una entitat esportiva dirigida per la Societat Hípica "Amics del Noble Brut" amb més de 70 anys d'història.
Els inicis es remunten a un 27 de novembre de 1935 en què un grup de persones constitueixen formalment la primera entitat esportiva amb la finalitat d'organitzar carreres de cavalls en la modalitat de trot i galop, en l'escenari de l'Estadi Maonès. En aquest moment l'entitat pren el nom de Societat Hípica Maonesa i és aprovada pel Delegat de Menorca. Cap a 1953 i sota la nova legislació d'entitats esportives, obliga a la societat a inscriure's a la Secretaria General d'Esports del Moviment, la qual cosa condueix a una nova reglamentació i estatuts. És precisament en aquest moment en què es decideix canviar el nom per Societat Hípica Amics del Noble Brut, quedant constituïda amb aquest nou nom dia 30 de juny de 1954, aprovada per la Delegació Nacional d'Esports i registrada a la Federació Nacional d'Hípica.
Fins a l'any 1973 les carreres de la Societat es feien a l'Estadi Maonès però va arribar un punt en què la pista era massa petita per a l'activitat creixent de l'entitat, va ser llavors quan el Consistori Maonès va cedir uns terrenys a la carretera de Sant Lluís per construir el nou i actual Hipòdrom Municipal de Maó inaugurat el 9 de setembre de 1973.
Les carreres de l'hipòdrom, que se celebren al cap de setmana, no es fan a lloms dels cavalls, sinó en un carro. Hom considera les carreres de trotons com una influència britànica.

## Referències

* ↑ Ripol, Marc. Menorca responsable. Alhenamedia, 2015-07-01. ISBN 978-84-16395-98-9.
* ↑ Ortells, Vicent; Campos, Xavier. Els anglicismes de Menorca: estudi històric i etimològic. Moll, 1983. ISBN 978-84-273-0435-2.

## Enllaços externs

* Hipòdrom de Maó Arxivat 2008-08-07 a Wayback Machine.
# Vertumnita

La vertumnita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom per Vertumne una deessa etrusca adoptada també pels romans. Era una deessa "rural" de la "mutació" i la protectora de l'evolució de la fruita cap a la maduresa.

## Característiques

La vertumnita és un silicat de fórmula química Ca₄Al₄Si₄O₆(OH)$_{24}$·3H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1975. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la vertumnita pertany a «09.EG - Fil·losilicats amb xarxes dobles amb 6-enllaços més grans» juntament amb els següents minerals: cymrita, naujakasita, manganonaujakasita, dmisteinbergita, kampfita, strätlingita, eggletonita, ganofil·lita, tamaïta, coombsita, zussmanita, franklinfil·lita, lennilenapeïta, parsettensita, estilpnomelana, latiumita, tuscanita, jagoïta, wickenburgita, hyttsjoïta, armbrusterita, britvinita i bannisterita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pedrera Campomorto, situada a la localitat italiana de Pietra Massa, a Montalto di Castro, dins la província de Viterbo (Laci), on sol trobar-se associada a l'ettringita i a la tobermorita. Dins de la mateixa regió ha estat descrita a les pedreres Vallerano, a la localitat de Valleranello, dins la província de Roma. També a Itàlia se n'ha trobat a Colle Fabbri, a la Província de Perusa (Úmbria). També ha estat decrita en alguns indrets d'Alemanya i Àustria.

## Referències

* ↑ «Vertumnite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 octubre 2018].
# Vassili Súrikov

Vassili Ivànovitx Súrikov (rus: Василий Иванович Суриков, 24 de gener de 1848, Krasnoiarsk, Sibèria - 19 de març de 1916, Moscou) fou un dels pintors russos més famosos.
Les seves obres més destacades versen sobre temes històrics relacionats amb Rússia.

## Biografia

Súrikov va néixer el 24 de gener de 1848 a Krasnoiarsk, Sibèria. L'any 1869 va entrar a estudiar a l'Acadèmia Imperial de les Arts, sota la supervisió de Pàvel Txistiakov i on va romandre tres anys. Es va traslladar a Moscou l'any 1877, on va pintar alguns frescs en la Catedral del Crist Salvador original.
Es va casar l'any 1878 amb Ielizavete Avgustovne Xare (1858-1888; neta del decembrista Piotr Svistunov. L'any 1881 es va unir al moviment Peredvíjniki Des de 1893 va ser membre de ple dret de l'Acadèmia de les Arts de Sant Petersburg.
Va morir el 19 de març de 1916, sent enterrat en el cementiri Vagánkovskooe, a Moscou.

## Obra

* Execució dels Streltsí
* La boiarda Morózova
* El genet de bronze
* Ménxikov a Beriózovo
* Presa del fort de neu
* Pas de Suvórov pels Alps
* Home
* Estepa prop de Minusinsk
* La conquesta de Sibèria per Iermak

## Fonts

* Vladimir Kemenov, Vasily Surikov 1848-1916, Parkstone Press, 1997 ISBN 1-85995-325-5
* Maria Tsaneva, Surikov: 154 Paintings and Drawings, Lulu Press, 2014 ISBN 1-304-90431-8
* Tamara Kozhevinkova, Василий Суриков, Белый город, 2000 ISBN 5-7793-0222-7
* Lydia Lovlyeva and Galina Churak, Василий Суриков, Пинакотека, 1998 ISBN 5-89580-003-3
# Kohunlich

Kohunlich és el nom d'una ciutat i centre cerimonial maies, que se situa a uns 65 quilòmetres de Chetumal, Quintana Rosego, a la regió de Riu Bec, molt a prop de la frontera entre Mèxic i Belize.

## El complex

El complex de Kohunlich comprèn prop de 85.000 metres quadrats envoltats de bosc tropical. El traçat dels edificis i les restes de canalitzacions d'aigua i cisternes fan suposar que Kohunlich era una ciutat important. Entre les runes, també s'hi troben prop de 200 monticles, la majoria encara sense excavar i coberts de vegetació.
La informació arqueològica disponible fa suposar que la ciutat va ser fundada pels volts del 200 a.C., encara que la majoria de les construccions més significatives van ser elaborades entre l'any 250 i 600 d.C., durant el Període Clàssic Mesoamericà. També pot suposar-se que Kohunlich representava un punt d'enllaç del comerç entre les ciutats de la Península de Yucatán i d'altres d'Amèrica Central.
L'Edifici A-1, també anomenat "dels Mascarons", és un dels més visitats perquè té relleus monumentals d'estuc que encara conserven la pintura vermella que cobria tot el temple, el qual va ser erigit cap a l'any 500 d.C. i que segueix el mateix estil d'altres jaciments de la zona de Petén.
El nom original de la ciutat es desconeix. El nom Kohunlich prové de l'anglès Cohune Ridge ("Carena de Palmeres"), ja que la zona és plena de palmeres oleaginoses endèmiques de la zona. Quan el 1912 l'arqueòleg Raymond Merwin va començar les tasques arqueològiques, la zona rebia el nom de Clarksville.

## Referències

* ↑ «Yacimiento arqueológico de Kohunlich. Península de Yucatán.». Arxivat de l'original el 2011-09-27. [Consulta: 24 març 2023].
* 1 2 3 4 5 «Kohunlich | Travel Mexico». [Consulta: 24 març 2023].
* ↑ Casares G. Cantón, Raúl; Duch Colell, Juan; Antochiw Kolpa, Michel; Zavala Vallado, Silvio et ál. Yucatán en el tiempo, 1998. ISBN 970 9071 04 1.
# Sant Lluc de Girona

Sant Lluc de Girona és una església del municipi de Girona inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de traces molts senzilles, clar exponent del barroc català més simple. La façana és de pedra picada amb portalada rectangular, una fornícula amb adornaments barrocs i una finestra per rosetó. L'estretor del carrer del Llop (carrer del Rei Martí) provoca el retrocés del cos més oriental de la façana principal la qual per la simetria donada per la línia superior del frontis. L'interior és d'una sola nau i té un amplia creuer amb cúpula circular. El campanar és de planta quadrada amb obertures a cada banda i reforç superior.

## Història

Va ser construïda per ordre dels beneficiats de la catedral en un solar comprat que estava en ruïnes i en la qual havia estat el benefici de nostra Sra. de les Puelles. Les obres es van iniciar el 9 de setembre de 1724 i l'església fou beneïda el 5 de febrer de 1729. La llicència per l'edificació va ser concedida pel bisbe Dr. Taberner, el capítol de Sant Feliu i els jurats de la ciutat.

## Referències

* 1 2 «Sant Lluc de Girona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Museu Nacional d'Història Natural (Estats Units)

* Aquest article tracta sobre el museu nacional estatunidenc. Vegeu-ne altres significats a «Museu Nacional d'Història Natural».
El Museu Nacional d'Història Natural (National Museum of Natural History) és un museu d'història natural gestionat per la Smithsonian Institution, que es troba a la National Mall a Washington DC.
Les col·leccions del museu contenen més de 125 milions d'exemplars de plantes, animals, fòssils, minerals, roques, meteorits i objectes culturals humans. És el segon museu més popular de la Smithsonian i també alberga uns 185 científics que estudien la història natural professionalment — el grup de científics dedicats a l'estudi de la història natural i cultural més gran del món, així com el museu d'història natural més visitat del món. Hi treballen més de 1.000 persones.

## Col·leccions

Les mostres més importants de la planta baixa (entrada pel National Mall) són la sala de mamífers Kenneth E. Behring, que mostra mamífers dissecats de tot el món, alguns dels quals van ser col·leccionats pel president Theodore Roosevelt. També a la primera planta hi ha la sala de dinosaures. Al costat d'aquesta sala està l'exposició sobre l'evolució de la Terra, que ens porta fins al Precambrià. També es poden veure objectes de cultures orientals. Conserva la col·lecció de mol·luscs d'aigua dolça del malacòleg Isaac Lea (1792-1886).
La primera planta disposa de la Col·lecció Nacional de Gemmes, a la sala de geologia, gemmes i minerals Janet Annenberg. L'objecte més destacat és el Diamant Hope. També a la primera planta hi ha el zoològic d'insectes Orkin. La resta de la planta està ocupada amb un cinema IMAX que presenta pel·lícules de vida salvatge, geografia i naturalesa.
Al soterrani es pot trobar la botiga del museu, la cafeteria i l'auditori. Es pot contemplar una col·lecció de cent ocells que viuen a la zona metropolitana de Washington DC.

## Referències

* ↑ «NMNH Fact Sheet». Smithsonian Institution. [Consulta: 27 juliol 2012].
* ↑ «Research & Collections». Museu Nacional d'Història Natural. [Consulta: 12 abril 2012].

## Enllaços externs

* Web del Museu Nacional d'Història Natural
# Les Hortes (Bóixols)

Les Hortes és un indret i partida del terme municipal d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà, en territori del poble de Bóixols.
Estan situades a llevant i sota de Bóixols, a la dreta del riu de Pujals, al sud de la Serra de Cal Mestre, al nord del Molí de Bóixols.
Es tractava d'un sector d'hortes regades amb el riu de Pujals, actualment en desús com a hortes.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim romànic modern, de caràcter descriptiu, amb el significat ben transparent: designa unes hortes.

## Enllaços externs

* Les Hortes en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Hipòdrom de Son Pardo

L'hipòdrom de Son Pardo és un hipòdrom de Palma on es practica l'equitació. Fins a poc solament hi havia corregudes, perquè les seves instal·lacions estaven pensades per això: tenien una pista en forma d'ou però buida i de gespa per carreres. No obstant això, hom va decidir de fer una pista de salt i també de gespa, la primera de Mallorca. Només han fet un concurs, però els resultats foren positius atès, ja que la gespa va resistir molt més que no s'esperava.
També té unes instal·lacions aptes per aquest esport; unes grades molt grans i quadres pels l'animal, així com té un bufet lliure. També hi ha una pista per carros que és d'arena.
Se situa entre la presó i el polígon de Son Castelló, en concret al quilòmetre 3,5 de carretera de Sóller.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 7. Palma: Promomallorca, p. 17. ISBN 84-8661702-2.

## Enllaços externs

* http://www.hipodromsonpardo.com
# Valse royale

Valse royale és una pel·lícula històrica franco-alemanya de 1936 dirigida per Jean Grémillon i protagonitzada per Henri Garat, Renée Saint-Cyr i Christian-Gérard.
És la versió en francès de la pel·lícula alemanya Königswalzer, feta a Berlín per UFA. La direcció artística de la pel·lícula va ser de Robert Herlth i Walter Röhrig. Raoul Ploquin, especialitzat en coproduccions, va fer de supervisor.

## Sinopsi

El 1852, a Múnic, Michel de Tahlberg, fill de l'ambaixador d'Àustria, s'enamora de Thérèse quan es va veure obligat a casar-se amb Annie, la seva germana. La intervenció de la princesa Elisabet permetrà casar-se en Michel i Thérèse.

## Repartiment

* Henri Garat com a Michel de Thalberg
* Renée Saint-Cyr com a Thérèse Tomasoni
* Christian-Gérard com a Pilou
* Adrien Le Gallo com a Rei Max de Baviera
* Mila Parély com a Annie Tomasini
* Bernard Lancret com a Emperador Francesc Josep d'Àustria
* Alla Donell com a Princesa Elisabet de Baviera, anomenada Sissi
* Gustave Gallet com a Ludwig Tomasoni
* Lucien Dayle com a Gargamus
* Geymond Vital com a René
* Edmond Beauchamp com a Maps
* Georges Prieur com el comte Thalberg
* Jean Aymé as de Borney
* Gaston Dubosc
* Georgette Lamoureux

## Referències

* ↑ Crisp p.409

## Bibliografia

* Crisp, Colin. Genre, Myth and Convention in the French Cinema, 1929-1939. Indiana University Press, 2002.
* Lucien Wahl, Pour vous, n° 361, 17 octobre 1935, p. 10
* Cinémonde, n° 377, 9 janvier 1936, p. 22

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# La Creuse

La Creuse és un municipi francès situat al departament de l'Alt Saona i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 71 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de La Creuse era de 71 persones. Hi havia 19 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols) i 15 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 30 habitatges, 23 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 2 estaven desocupats. 29 eren cases i 1 era un apartament. Dels 23 habitatges principals, 18 estaven ocupats pels seus propietaris, 4 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien tres cambres, 5 en tenien quatre i 16 en tenien cinc o més. 19 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 11 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de La Creuse el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 4 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 41 persones, 29 eren actives i 12 eren inactives. De les 29 persones actives 28 estaven ocupades (14 homes i 14 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 12 persones inactives 5 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses de construcció i 1 d'una empresa immobiliària.
Els 2 serveis als particulars que hi havia el 2009 eren empreses de construcció.
L'any 2000 a La Creuse hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de La Creuse a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de La Creuse a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Moraga elàstica

La moraga elàstica (Helvella elastica) és una moraga del grup de les orelles de gat. semblant a l'orella de gat blanca però de barret ocraci i peu blanc, sense solcs.

## Bibliografia

* Pascual, Ramon; Llimona, Xavier; Nistal, Miquel; Cuello, Pilar i Cuello, Josep: Els bolets. Edicions Intercomarcals, S.A, Col·leccions Temàtiques, volum I, Manresa, 1994. ISBN 84-88545-06-1, plana 52.

## Enllaços externs

* Informació sobre aquesta espècie de bolet. (anglès)

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021. ISBN 978-84-18243-12-7.
* 1 2 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Llistosella, Jaume. «Mòdul Fongs. Banc de Dades de Biodiversitat de Catalunya. Generalitat de Catalunya i Universitat de Barcelona.», 2013.
# Les Hortes (Aramunt)

Les Hortes és una partida rural del terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, a l'antic terme d'Aramunt, en l'àmbit del poble d'Aramunt.
Està situada a l'oest-nord-oest de la vila d'Aramunt, al sud de la masia de la Casanova, a l'esquerra de la Noguera Pallaresa, en el pantà de Sant Antoni, i a la dreta del barranc dels Clops. És a migdia de la partida de Santa Maria d'Horta i de la masia de la Casanova, al nord-est de la partida de Costera i al nord-oest de la de Rans. Discorre pel sud d'aquesta partida el Camí del Cementiri. Conté el paratge de l'Horta de la Font, de 0,4172 hectàrees.
La partida de les Hortes consta de més de 15 hectàrees (15,5654) de terres de conreu, pràcticament totes de regadiu, amb algun tros improductiu i algun de pastures.

## Referències

* ↑ «Dades extretes de la Sede virtual del Catastro». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 15 juny 2010].

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Heudicourt (Eure)

Heudicourt és un municipi francès, situat al departament de l'Eure i a la regió de Normandia. L'any 1999 tenia 535 habitants.

## Situació

Heudicourt es troba al nord-est del departament de l'Eure, dins el Vexin normand.

## Administració

L'alcalde del municipi és Yves Estève (2001-2008).

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 830 | 790 | 760 | 746 | 745 | 762 | 765 | 780 | 807 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 777 | 732 | 673 | 614 | 623 | 590 | 581 | 507 | 480 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 450 | 438 | 437 | 369 | 362 | 347 | 347 | 381 | 397 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 428 | 441 | 389 | 392 | 519 | 535 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Llocs d'interès

* Església de Saint-Sulpice.
* Castell.

## Vegeu també

* Llista de municipis de l'Eure

## Enllaços externs

* Heudicourt al lloc web de l'INSEE Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine.
* Heudicourt a WikiMapia
# Vijayanandi

Vijayanandi (Benarés, c. 940 - c. 1010) va ser un matemàtic indi del segle X dC.
No es coneix res de la seva vida. Tan sols se sap que va ser l'autor d'un tractat titulat Karanatilaka, del qual només es conserva un exemplar de la traducció a l'àrab (Ghurrat al-zījāt) que en va fer Al-Biruní. El llibre consta de catorze capítols i versa sobre mesures de les distàncies i del temps, sobre els eclipsis de Sol i de Lluna i sobre el moviment dels planetes.

## Referències

* ↑ Agarwal i Sen, 2014, p. 113.
* ↑ Pingree, 2008, p. x.
* ↑ Ray, 2023, p. 275.

## Bibliografia

* Agarwal, Ravi P.; Sen, Syamal K. «Vijayanandi (About 940 - 1010)». A: Creators of Mathematical and Computacional Sciences (en anglès). Springer, 2014, p. 113-114. ISBN 978-3-319-10869-8.
* Khan, M.S. «An Examination of Al-Bīrūnī’s Knowledge of Indian Astronomy» (en anglès). Proceedings of the International Astronomical Union, Vol. 91, 1987, pàg. 139-144. DOI: 10.1017/S0252921100105962. ISSN: 0252-9211.
* Ray, Partha Pratim. «Vijayanandi». A: The Great Mathematicans of Bharat (en anglès). Rajmangal Publishers, 2023, p. 274-277. ISBN 978-8119251995.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Vijayanandi» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Pingree, David. «Vijayananda (or Vijayanandin)» (en anglès). Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 31 març 2024].
# Valsaín

Valsaín és una localitat del municipi del Real Sitio de San Ildefonso, en la província de Segòvia (Castella i Lleó, Espanya). Se situa en el fons de la vall que porta el seu nom, pertanyent aquest al vessant nord-oest de la Sierra de Guadarrama.

## Economia

Les muntanyes de Valsaín —vessant septentrional de Guadarrama— han estat des de l'antiguitat la principal font d'economia de la localitat, per l'explotació dels seus recursos naturals i per l'aprofitament energètic que se'n pot treure. La presència de grans extensions de pinars, amb pins silvestres, ha propiciat que els oficis i cultura del poble vagin estretament lligats: per part de la indústria de la fusta es duu a terme una explotació sostenible, amb procediments tradicionals combinats.

## Història

A l'edat mitjana els reis de Castella feien servir el lloc per a la caça, com a reserva. Enric III va fer construir l'anomenada Casa del Bosque, a manera de palau, a finals del segle XIV, per allotjar la família reial durant les estades; el seu net Enric IV la va fer ampliar i reformar en pavelló de caça, on fins i tot va allotjar animals exòtics com un elefant i lleons. Els diferents monarques el van anar ampliant i reformant al llarg dels segles xvi i xvii. Amb Felip II es va transformar en un palau d'estil flamenc que fou usat com allotjament i també com a lloc «de retiro», on celebrar festes, lluny de la cort, fins a patir un incendi el 1686 que el va destruir totalment, durant el regnat de Carles II de Castella. No va ser restaurat i part dels seus materials van ser emprats per edificar un nou palau durant el regnat de Felip V d'Espanya, el de San Ildefonso, esplendorós, del que cal destacar la 'Sala de los Espejos'. A l'edifici s'hi van celebrar importants festes i cerimònies, com les donades amb motiu del casament de Felip II i Anna d'Àustria o el naixement de la filla del mateix monarca i Isabel de Valois, la infanta Isabel Clara Eugènia. D'aquest segon palau, en runes, sols resta en peu una torre i uns arcs de Juan Gómez de Mora.

## Referències

* 1 2 Fernández, Illana, p. 152.
* ↑ Eria. Oviedo: Universidad de Oviedo, p. 183.
* 1 2 Paula Cañas Gálvez i 2007, 120.
* 1 2 3 Paula Cañas Gálvez i 2007, 121.

## Bibliografia

* Fernández, Alberto; Illana, Laura. Segovia, artística y monumental. Ediciones Edilera, Fernández Illana C.B., 2014. ISBN 978-84-942521-0-5.
* Cañas Gálvez, Francisco de Paula. El itinerario de la corte de Juan II de Castilla (1418-1454). Silex Ediciones, 2007. ISBN 9788477371878.
# Krasni Vostok

Krasni Vostok (en rus: Красный Восток) és un poble de Baixkíria, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 66 habitants. Pertany al districte de Iermolàievo.

## Referències

* ↑ Закон Республики Башкортостан от 19.11.2008 № 49-з «Об изменениях в административно-территориальном устройстве Республики Башкортостан в связи с объединением отдельных сельсоветов и передачей населённых пунктов»