OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tōhō

Toho Co., Ltd. (東宝株式会社, Tōhō Kabushiki-gaisha) és una productora japonesa de pel·lícules, produccions teatrals, i companyia de distribució. Té la seu a Yurakucho, Chiyoda, Tòquio, i és una de les companyies principals de la Hanshin Toho Grup Hankyu. Fora del Japó, que és el més conegut com el productor i distribuïdor de moltes pel·lícules kaiju i tokusatsu, la franquícia de superherois tokusatsu Chouseishin a la televisió, les pel·lícules d'Akira Kurosawa, i les pel·lícules d'anime de l'Studio Ghibli. Altres directors famosos, com Yasujiro Ozu, Kenji Mizoguchi, Masaki Kobayashi, i Mikio Naruse, també va dirigir pel·lícules per a Toho.
La creació més famosa de Toho és Godzilla, que apareix en 28 de les pel·lícules de la companyia. Godzilla, Mothra, King Ghidorah, Mechagodzilla, i Rodan es descriuen com els cinc grans personatges de Toho a causa de les nombroses aparicions dels monstres en les tres èpoques de la franquícia, així com a spin-offs. Toho també ha estat involucrat en la producció de nombrosos títols d'anime. Els seus subdivisions són Toho-Towa Distribució, Toho Fotos Incorporated, Toho International Company Limited, Toho E. B. Company Limited, i Toho Music Corporation & Toho Company Limited vestuari. La companyia és el major accionista (7,96%) de Fuji Mitjana Holdings Inc.

## Història

Toho va ser creat pel fundador de Hankyu Ferrocarril, Ichizo Kobayashi, l'any 1932 com la Tokyo-Takarazuka Theater Company (東京宝塚劇場株式会社, Tōkyō Takarazuka Gekijō Kabushiki-gaisha). Va aconseguir dominar la major part del kabuki a Tòquio i, entre altres propietats, el Teatre Takarazuka de Tòquio i el Teatre del Jardí Imperial a Tòquio; Toho i Shochiku van gaudir d'un duopoli sobre teatres a Tòquio des de feia molts anys.
Després de diversos exportacions pel·lícula d'èxit als Estats Units durant la dècada de 1950 a través de Henry G. Saperstein, Toho es va fer càrrec del teatre de la Brea a Los Angeles per mostrar les seves pròpies pel·lícules sense necessitat de vendre'ls a un distribuïdor. Era conegut com el Cinema Toho des de finals de la dècada de 1960 fins a la dècada de 1970. Toho també tenia un cinema a San Francisco i va obrir un cinema a la ciutat de Nova York en 1963.
La Companyia Shintoho, que va existir fins a 1964, va ser nomenat Nou Toho perquè es va separar de la companyia original. La companyia ha contribuït a la producció d'algunes pel·lícules americanes, incloent la pel·lícula de Sam Raimi 1998, A Simple Plan.

## Referències

* ↑ Cardullo, Bert. Akira Kurosawa: Interviews. University Press of Mississippi, 2008 [Consulta: 28 novembre 2016].
* ↑ Japanese Film Studios. General Books, 2010. ISBN 9781157537052 [Consulta: 28 novembre 2016].
* ↑ Galbraith, Stuart. The Toho Studios Story: A History and Complete Filmography. Scarecrow Press, 2008 [Consulta: 28 novembre 2016].
* ↑ «沿革». Toho. Arxivat de l'original el 11 de setembre 2016. [Consulta: 28 novembre 2016].
* ↑ «Toho La Brea Theatre». Cinema Treasures. [Consulta: 28 novembre 2016].
# Iris Lezcano Jiménez

Iris Lezcano Jiménez (Aldaia, Horta Oest, 1985) és una actriu valenciana. Al llarg de la seva carrera, ha participat en nombroses sèries d'èxit com ara L'Alqueria Blanca, Hospital Central o El comisario, en la sèrie d'esquetxos de TVE José Mota presenta... i en obres de teatre com ara Un jardín francés. A més, ha donat vida al personatge històric Johanna Maria van der Gheynst a la sèrie Carlos, rey emperador.

## Biografia

Iris Lezcano es va formar com a actriu a l'Escola Superior d'Art Dramàtic de València. En acabar la carrera va començar a treballar a la sèrie de Telecinco Sin tetas no hay paraíso, protagonitzada per Miguel Ángel Silvestre i Amaia Salamanca, on interpretava el personatge de Paula. També fou, durant cinc temporades, Anitín a la popular sèrie de Canal Nou L'Alqueria Blanca.
Durant la seva etapa a Londres es va continuar formant en el camp de la interpretació, assistint a classes a l'Actor's Centre, i va treballar en nombrosos espots britànics i en un episodi de la sèrie de BBC Three Live at the electric.
El 2016, fou triada per la Diputació de València per a protagonitzar el vídeo promocional de la nova marca turística de la demarcació, "València, València, València, Turisme".
El juny del 2017 s'estrená la pel·lícula Mil coses que faria per tu, dirigida per Dídac Cervera, on comparteix protagonisme amb Peter Vives.

## Obra
### Cinema

* Mil coses que faria per tu (2017), en el paper de Mònica.

### Televisió

| Títol | Cadena | Paper |
| Carlos, rey emperador | TVE | Johanna Van der Gheinst |
| José Mota presenta... | TVE | Diversos |
| L'Alqueria Blanca | Canal Nou | Anna |
| Entre dos reinos | Canal Nou | Amparo |
| Live at the electric | BBC Three | Angelina |
| Sin tetas no hay paraíso | Telecinco | Paula |
| Maniàtics | Canal Nou | Anna Mari |
| El comisario | Telecinco | Olga |
| Hospital Central | Telecinco | Eva |
| Síndrome Laboral | Canal Nou | María |

### Teatre

| Obra | Director/Autor |
| Habitación 069 | Rafa Alarcón |
| Un jardín francés | Ximo Solano |
| Después de la lluvia | Ramón Moreno |
| La excepción y la regla | Bertolt Brecht |

## Referències

* ↑ «Bt: most memorable Olympics TV ad» (en anglès). [Consulta: 2012].
* ↑ «Entrevista Levante: “Londres te inspira, está siempre en movimiento”» (en castellà). [Consulta: 2014].
* ↑ «Video promocional FITUR» (en castellà). [Consulta: 2016].
* ↑ «'Mil coses que faria per tu', una comèdia d'embolics». diariandorra.ad. Diari d'Andorra, 08-06-2017. [Consulta: 6 setembre 2017].
* ↑ «Arranca el rodatge de "Mil coses que faria per tu", entre València i Barcelona». ccma.cat. CCMA, 11-08-2016. [Consulta: 6 setembre 2017].

## Enllaços externs

* Lloc Web Oficial (castellà)
* Instagram Oficial (castellà)
* Iris Lezcano a Internet Movie Database (anglès)
# Taizhou (Zhejiang)

* No s'ha de confondre amb Taizhou (Jiangsu).
Taizhou, (xinès: 台州市; pinyin: Táizhōu shì) coneguda alternativament com Taichow, és una ciutat-prefectura situada a la província de Zhejiang, a la costa del mar de la Xina Oriental. Es troba a 300 km al sud de Xangai i 230 km al sud-est de Hangzhou, la capital provincial. Limita amb Ningbo al nord, Wenzhou al sud i Shaoxing, Jinhua i Lishui a l'oest.
Segons el cens de 2020, la seva població total era de 6.662.888 habitants, dels quals 3.578.660 vivien a l'àrea urbanitzada (o metropolitana) formada pels tres districtes urbans i la ciutat de Wenling actualment en gran part conurbada.

## Història

Fa cinc mil anys, els avantpassats dels actuals habitants van començar a establir-se en aquesta zona. Durant les dinasties Xia, Shang i Zhou, quan l'estat xinès es limitava en gran part a la conca del riu Groc, l'àrea de l'actual Taizhou formava part de Dong'ou. Després de les conquestes de l'Imperi Qin al segle iii aC, un assentament a la zona es coneixia com a Ciutat Huipu. Inicialment es va incloure a la prefectura de Minzhong, però després es va traslladar a Kuaiji durant els Han.
El 22 d'agost de 1994 el municipi de Taizhou es va crear en lloc de la prefectura de Taizhou i va ser aprovat pel Consell d'Estat. El 1999, el Consell d'Estat va aprovar que Taizhou fos una ciutat líder en l'estructura d'urbanització de Zhejiang i el centre de la subzona de l'economia de primera classe. Aprovat per la Comissió Nacional de Desenvolupament i Reforma, Taizhou es va convertir formalment en una de les 16 ciutats de l'àrea del delta del riu Iang-Tsé el 15 d'agost de 2003.

## Administració

A més del propi municipi, la ciutat a nivell de prefectura de Taizhou inclou 3 districtes, 3 ciutats a nivell de comtat i 3 comtats.
Mapa :
| Districte de Jiaojiang Districte de Huangyan Districte de Luqiao Comtat de Sanmen Comtat de Tiantai Comtat de Xianju Wenling (ciutat) Linhai (ciutat) Yuhuan (ciutat) ||||
| Nom | Xinès | Pinyin | Dialecte de Taizhou |
| Districte de Jiaojiang | 椒江区 | Jiāojiāng Qū | Ciaukaon Khiu |
| Districte de Huangyan | 黄岩区 | Huángyán Qū | Wongniae khiu |
| Districte de Luqiao | 路桥区 | Lùqiáo Qū | Lugiau khiu |
| Linhai (ciutat) | 临海市 | Línhǎi Shì | Linhe Zy |
| Wenling (ciutat) | 温岭市 | Wēnlǐng Shì | Uenling Zy |
| Yuhuan (ciutat) | 玉环市 | Yùhuán Shì | Niohwae Zy |
| Comtat de Sanmen | 三门县 | Sānmén Xiàn | Saemen Yoe |
| Comtat de Tiantai | 天台县 | Tiāntāi Xiàn | Thiethai Yoe |
| Comtat de Xianju | 仙居县 | Xiānjū Xiàn | Shiekiu Yoe |

## Agermanaments

* Tsuruga
* Santos
* Muan
* Iquique
* Nevers
* Timișoara
* Hanau, regió de Darmstadt, Hessen
* Fort Wayne, Indiana

## Referències

* ↑ https://www.citypopulation.de/en/china/zhejiang/admin/
# Casa Pinyol

* Per a altres significats, vegeu «Casa Pinyol (Roquetes)».
La Casa Pinyol és un edifici modernista de l'arquitecte Pere Caselles i Tarrats de la ciutat de Reus, Baix Camp. L'edifici està situat a la plaça del Mercadal i fa cantonada amb el carrer de les Galanes. Popularment se la coneix com a Cal Pinyol. La Casa Pinyol va ser projectada l'any 1910.

## Arquitectura

És un edifici cantoner de planta baixa i tres pisos. La planta baixa està dedicada a comerços. La façana s'organitza simètricament seguint tres eixos verticals. Al pis principal, el balcó corregut estableix una continuïtat entre les dues façanes, mentre que als altres pisos es disposen diferents buits i balcons formant simetria axial. La decoració es concentra als emmarcaments dels balcons, i especialment al coronament de l'edifici on es reprodueix un esquema decoratiu de formes arquitectòniques de grans proporcions, acompanyades d'ornamentacions florals i amb una zona central oval amb les inicials del propietari, T.P., que singularitzen l'edifici.
La façana de la planta baixa ha estat reformada i alterada en la seva totalitat per aplacar granit polit i modificar els buits primitius. Apareixen elements decoratius de caràcter modernista en el frontó, en les llindes i en les cornises de la façana. A l'interior, hi ha diversos paraments de decoració en els sostres, la fusteria, el paviment i els enrajolats. Les baranes dels balcons són de ferro forjat de secció bombada i el de la planta principal és un balcó corregut que fa de nexe d'unió de les façanes que donen als dos carrers. És interessant la porta de fusta de l'escala de veïns, de doble batent, decorada amb un treball senzill i interessant de dibuixos florals modernistes. El vestíbul de l'entrada conserva un arrimador ceràmic modernista.

## Història

El comerciant Tomàs Piñol, que va ser soci fundador de la "Sociedad Manicomio de Reus", promotora de l'Institut Pere Mata, va encarregar a Pere Caselles, el 1910, la reforma d'una casa a la plaça del Mercadal com a habitatge. L'encoixinat de pedra que es conserva en part a la planta baixa de la façana en el nou edifici, era de l'antiga casa existent.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Piñol». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* 1 2 «Casa Piñol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 abril 2012].
* ↑ March Barberà, Jordi. "Catàleg de l'arquitectura modernista de Reus" A: Arquitectura modernista a Reus. Reus: Pragma, 2003. Pàg. 128. ISBN 8493315125
# Glàucies (retòric)

Glàucies (en llatí Glaucias, en grec Γλαυκίας) va ser un retòric atenenc. Va viure i va escriure o pronunciar els seus discursos durant el segle I aC. No era gaire conegut i només el menciona Plutarc (Sympos. 1.10, 3, 2.2).

## Referències

* ↑ Glaucias a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 273
# Illa McNish

L'illa McNish (en anglès: McNish Island) és la major de dues illes situades al costat est de la badia Cheapman al costat sud de l'illa Sant Pere (Geòrgia del Sud). Va ser examinat per l'Enquesta de Geòrgies del Sud en el període 1951-1957, i nomenat pel Comitè Antàrtic de Llocs Geogràfics del Regne Unit (UK-APC) per Harry McNish (1874-1930), fuster de l'Expedició Imperial Transantártica de Sir Ernest Shackleton del 1914 al 1917. El nom va ser canviat de McNeish Island a McNish Island el 1998 després de la presentació del certificat de naixement d'Henry McNish al Comitè Antàrtic de Llocs Geogràfics del Regne Unit que demostrava l'ortografia correcta del seu cognom.
L'illa és administrada pel Regne Unit com a part del territori d'ultramar de les Illes Geòrgies del Sud i Sandwich del Sud, però també és reclamada per la República Argentina que la considera part del departament Illes de l'Atlàntic Sud dins de la província de Terra del Foc, Antàrtida i Illes de l'Atlàntic Sud.

## Referències

* ↑ «Antarctic Gazetteer» (en anglès). Australian Antarctic Data Centre. Arxivat de l'original el 26 de setembre de 2007. [Consulta: 9 novembre 2006].
* ↑ «Antarctica Feature Detail: McNish Island» (en anglès). U.S. Department of the Interior: U.S. Geological Survey, 25-09-1998. [Consulta: 9 novembre 2006].
* ↑ «Endurance Obituaries: Henry McNish» (en anglès). Endurance Tracking project, 2005. Arxivat de l'original el 9 de febrer de 2006. [Consulta: 9 novembre 2006].
# Casa al carrer de Santa Teresa, 9 (Begur)

La Casa al carrer de Santa Teresa és una obra eclèctica de Begur (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular amb un afegit que li forma un petit braç d'"L", i que es junta amb la galeria adossada a l'edifici (façana lateral esquerra). La casa fa cantonada a 3 carrers: la façana lateral esquerra al C/St. Josep, la dreta al de Sta. Anna, i la ppal, al de Santa Teresa. Aquesta és de PB i 2 plantes i està composta simètricament en plantes per un balcó continu en P pis i 2 balcons en P superior. Les obertures coincideixen verticalment, però a l'arribar a PB, dona lloc a la porta (dreta) i a 2 finestres laterals (la de l'esquerra seguint la composició vertical, i la de la dreta separada), però totes 3 obertures no tenen cap relació de mida. Totes les obertures són de llinda planera. La façana es clou amb una cornisa i una balustrada. La lateral dreta no segueix cap composició concreta i només les obertures de l'escala sobresurten. La posterior es mitjanera. L'esquerra dona a un petit jardí accessible també des del carrer. Per aquest costat es guanya una planta, en soterrani (desnivell del carrer). La galeria agafarà aquesta part baixa i 2 plantes més, restant la darrera amb obertures (portes) a la terrassa que dona la galeria. L'edifici es clourà com a la resta: barana de balustres. La terrassa de la galeria enllaçarà amb la de la petita "L", que és un cos massís amb una única obertura al tester. La galeria és de 4 mòduls per planta i hi aboquen les estances. En P inferior: pilars amb llinda de cairats de fusta (hi ha una sala exterior de volta rebaixada). A nivell de PB: pilars rectangulars bisellats i amb capitells de motllures que sostenen llindes de cairats de fusta. P superior: pilars octogonals amb capitells còncaus i que sostenen arcs carpanells. Les baranes són de balustres. Casa de color blanc.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer de Santa Teresa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 gener 2019].
# George Girvan

George Girvan, sovint anomenat Geordie Girvan, (Motherwell, 13 de juny de 1878 - Newmilns, 3 de juliol de 1968) fou un futbolista escocès de la dècada de 1900.
Amb 20 anys es traslladà a Barcelona per treballar a una empresa tèxtil. Esdevingué un dels pioners del futbol català. Fou un dels fundadors del club Escocès FC l'any 1900, format per membres de la colònia escocesa que treballaven en una fàbrica de Sant Andreu. A començament de 1901 ingressà al FC Barcelona, per jugar la Copa Macaya. Fou l'autor del primer gol oficial del FC Barcelona, marcat en aquesta competició el dia 20 de gener. La següent temporada passà a jugar a l'Hispània AC, on jugà durant dues temporades, abans de retornar a Escòcia.
Fou batlle de la ciutat de Newmilns.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «George Girvan». Gran Enciclopèdia Catalana, 23-03-2016. [Consulta: 17 febrer 2016].
* 1 2 3 4 5 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* 1 2 3 4 5 6 «George Girvan, el alcalde escocés que marcó el primer gol oficial del Barça». Toni Closa, Diari Sport, 17-02-2016. [Consulta: 17 febrer 2016].
# Pauloabibita

La pauloabibita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor de Paulo Abib Andery (Pouso Alegre, Minas Gerais, Brasil, 26 de setembre de 1922 - São Paulo, Brasil, 24 d'octubre de 1976), professor d'Enginyeria de Mines de la USP.

## Característiques

La pauloabibita és un òxid de fórmula química NaNbO₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional el 2012, sent publicada l'any 2015. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «04.CC: Òxids amb relació Metall:Oxigen = 2:3, 3:5, i similars, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: cromobismita, freudenbergita, clormayenita, yafsoanita, latrappita, lueshita, natroniobita, perovskita, barioperovskita, lakargiïta, megawita, loparita-(Ce), macedonita, tausonita, isolueshita, crichtonita, davidita-(Ce), davidita-(La), davidita-(Y), landauïta, lindsleyita, loveringita, mathiasita, senaïta, dessauïta-(Y), cleusonita, gramaccioliïta-(Y), diaoyudaoïta, hawthorneïta, hibonita, lindqvistita, magnetoplumbita, plumboferrita, yimengita, haggertyita, nežilovita, batiferrita, barioferrita, jeppeïta, zenzenita i mengxianminita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al complex alcalí de Jacupiranga, a la localitat de Cajati (São Paulo, Brasil), on es troba en forma d'incrustacions de cristalls laminars, de fins a 2 mm de mida, en cristalls de dolomita.

## Referències

* ↑ «Pauloabibite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 setembre 2022].
# Sant Antoni Abat de Pujol

Sant Antoni Abat de Pujol era una església del poble de Pujol, dins l'antic terme municipal de Peramea i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà. Les seves ruïnes són a uns 350 metres al sud-oest del poble, a prop de la carretera que mena al poble des de la vall, a la zona on aquesta carretera fa nombroses ziga-zagues.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Peramea». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Antoni Abat de Pujol en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# DevilDriver

Devildriver és un grup de música format a Santa Bàrbara (Califòrnia), Estats Units, format el 2001. El seu gènere és bastant discutible; al principi es considerà Metalcore, una etiqueta que la majoria dels seus fans rebutjaren, però gràcies al seu últim àlbum The Last Kind Words se'ls considerà death metal melòdic, vegeu pàgina web: Encyclopaedia Metallum. Devildriver és el nom que donaven les bruixes a les campanes que empraven per a manipular el mal quando invocaven els seus sortilegis. Aquesta banda no és la primera de Dez Fafara (Coal Chamber), i és completada pels guitarristes Mike Spreitzer i Jeff Kendrick, el baix Jon Miller i el bateria John Boecklin.

## Discografia

* DevilDriver - 2003
* Freddy contra Jason B.S.O. - 2003
* Resident Evil: Apocalypse B.S.O. - 2004
* The Fury Of Our Maker's Hand - 2005
* Mtv2 Headbangers Ball Compilation
* The Last Kind Words - 2007
* Pray for Villains - 2009
* Beast - 2011
* Winter Kills - 2013

## Enllaços externs

* [ DevilDriver - Lloc web oficial]
* Entrevista DevilDriver Arxivat 2007-05-15 a Wayback Machine.
* DevilDriver Videografia
# Universitat Damanhour

La Universitat de Damanhour (àrab: جامعة دمنهور, Jāmiʿat Damanhūr) és una universitat a Damanhour, a la governació de Beheira, a Egipte. Originalment era un campus satèl·lit de la Universitat d'Alexandria, i se li va concedir l'estatus d'universitat independent el 2010.

## Referències

* ↑ «Historical Abstract». Damanhour University. [Consulta: 25 agost 2020].

## Enllaços externs

* Universitat Damanhour - Lloc web oficial
# Indústria a Espanya

La indústria d'Espanya ha patit canvis al llarg del temps.
Fins al 1981 l'Institut Nacional d'Indústria (INI) el sector públic industrial estava agrupat en aquest organisme públic. La majoria de les empreses del sector públic estaven agrupats en dos grups: la Societat Estatal de Participacions Industrials (SEPI) i el Grup Patrimonio.
El 1981, les empreses de combustibles líquids es segregaren amb la creació de l'Institut Nacional d'Hidrocarburs. El 1992, dins de l'INI es creà el grup TENEO, que cotenia empreses desvinculades dels Pressupostos Generals de l'Estat. Ambdós instituts van desaparéixer el 1995. TENEO es va mantindre dins de SEPI i el 1997 totes les empreses públiques passaren a dependre de SEPI, desvinculades dels pressupostos generals de l'estat.
El Partit Popular va iniciar una privatització del sector públic a la fi de 1990.
Des del 2001 fins al 2007, la indústria espanyola va experimentar un creixement acumulat d'un 3,4%. Del 2007 al 2008, experimentà un decreixement del nombre de treballadors per efectes de la crisi financera espanyola.

## Referències

* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 629. ISBN 84-930048-0-4.
* ↑ a Dirección General de Industria. «El Atlas de Reindustrialización en España 2009». Web del Ministeri d'Indústria. Ministerio de Industria, Comercio y Turismo. [Consulta: 7 maig 2019].
# Targeta sense contacte

La targeta sense contacte (en anglès: contactless smart card) és una targeta intel·ligent que utilitza algun tipus de tecnologia RFID per interactuar amb dispositius compatibles amb aquesta tecnologia que els permet llegir i escriure dades contingudes dins la pròpia targeta.

## Àmbits d'aplicació

Les targetes sense contacte són presents en els sistemes de bitlletatge electrònic utilitzats en diversos àmbits del transport públic, i darrerament també en algunes targetes de crèdit com VISA i Mastercard.

## Tipologies

Entre les tipologies més difoses de les smartcard sense contacte hi ha les que utilitzen la tecnologia Mifare o la tecnologia Calypso, normes ISO 14443A i 14443B. A l'entorn Àsia/Pacífic, té una gran difusió la tecnologia Sony FeliCa.

## Seguretat

La seguretat generalment queda garantida mitjançant la utilització d'una clau criptogràfica continguda dins la targeta, que s'ha de correspondre amb la continguda a la validadora (en els mitjans de transport) o al datàfon (en els mitjans de pagament) i que sol estar memoritzada físicament a l'interior d'un Mòdul SAM.

## Vegeu també

* Smart card
* Pagament sense contacte
* Sistema de bitlletatge electrònic
* ISO 14443
* RFID
* Mòdul SAM
# Casa del Delme

«Casa del Delme» té aquests significats:
* Casa del Delme (l'Arboç), a l'Arboç (Baix Penedès)
* El Delme, a Catí (Alt Maestrat)
* Casa del Delme (Fortià), A Fortià (Alt Empordà)
* Casa del Delme, Sueca, a Sueca (Ribera Baixa)
* Casa del Delme (Xirivella), a Xirivella (Horta Oest)
* Casa del Delme (Ventalló), a Ventalló (Alt Empordà)