OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carlo Buongiorno

Carlo Buongiorno (Roma, 12 de març de 1930 -Bagnoregio, 26 de novembre de 2011) va ser un enginyer italià, primer director general de l'Agència Espacial Italiana.
Carlo Buongiorno, va ser estudiant i col·laborador del professor Luigi Broglio, es va graduar en enginyeria electrònica i enginyeria aeroespacial a la Universitat de Roma La Sapienza i el 1954 va ser recercador per la Universitat Politècnica de Nova York, directament amb Antonio Ferri, ocupant-se del vol supersònic i hipersònic.
Va tornar a Itàlia el 1957 i va ensenyar propulsió aeroespacial a la Scuola di Ingegneria Aerospaziale de Roma La Sapienza, en el departament d'Astronàutica i Mecàniques. En associació amb la NASA va participar en els primers experiments de llançaments de coets sonda fets a Sardenya a la zona de tir de Salto di Quirra.
El 1961 forma par del Programa San Marco, un projecte de cooperació entre Itàlia i els EUA que va donar lloc a la posada en marxa del primer satèl·lit italià, el San Marco 1 el desembre de 1964. Va contribuir al disseny i construcció de la base de llançament oceànica del Centro Spaziale Luigi Broglio a Kenya. Entre el 1960 i 1978 va ser el coordinador del projecte.
Ell va contribuir amb grup de científics i tècnics que va establir les bases de l'ESRO, establerta el 1975, fins al 1990 que va ocupar el càrrec de cap de la delegació italiana en el Consell de l'ESA.
Entre el 1988 i 1993 va ser el primer director general de l'ASI recentment format.
Va morir el 2011, als 81 anys, a casa del Castel Cellesi de Bagnoregio.

## Referències

* ↑ Giovanni Caprara «Scomparso Carlo Buongiorno Era il «maestro» dei razzi». Corriere della Sera, 28-11-2011.
* ↑ «Morto Carlo Buongiorno, "architetto" dello spazio italiano». , 27-11-2011.
* ↑ Giorgio Di Bernardo «È morto Carlo Buongiorno, uno dei padri delle attività spaziali in Italia». , 28-11-2011. Arxivat 2012-08-02 at Archive.is «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-08-02. [Consulta: 10 juny 2016].
* ↑ Francesco Bigiotti «È morto Carlo Buongiorno». TusciaWeb, 28-11-2011.

## Bibliografia

* Enrico Ferrone. LoGisma Editore. Carlo Buongiorno Lo spazio di una vita (en italià), 2011.

## Enllaços externs

* «Intervista a Carlo Buongiorno» (swf). uniroma.tv, 21-10-2009. [Consulta: 29 novembre 2011].
* «In ricordo del Professor Buongiorno». Agenzia Spaziale Europea, 28-11-2011. [Consulta: 29 novembre 2011].
* «Addio a Carlo Buongiorno, protagonista dello spazio italiano». Agenzia Spaziale Italiana, 28-11-2011. Arxivat de l'original el 24 de gener 2012. [Consulta: 29 novembre 2011].
# Àcid carbàmic

L'àcid carbàmic o àcid aminometanoic, és un compost químic de fórmula ${\ce {CH3O2N}}$ que sota condicions normals és inestable. Tècnicament, és l'aminoàcid més senzill i per la seva inestabilitat permet que la glicina sigui considerada, en la pràctica, l'aminoàcid més senzill. La importància de l'àcid carbàmic es deu més a la seva rellevància per identificar els noms dels compostos més grans. El mateix àcid carbàmic no ha estat sintetitzat ni caracteritzat per cap tècnica experimental.
El radical es diu "carbamoil". Les "carbamoiltransferases" són enzims transferasa classificat amb el nombre EC 2.1.3.
* Grup àcid carbàmic
* grup carbamat
* grup carbamoil
Els àcids carbàmics són intermedis en la descomposició dels grups protectors carbamat; la hidròlisi d'un enllaç èster produeix àcid carbàmic i l'evolució del diòxid de carboni porta a la reacció de desprotecció cap endavant donant una amina desprotegida.

## Carbamats

El carbamat és un èster d'àcid carbàmic. El metil carbamat és el més simple dels èsters d'àcid carbàmic.
Alguns èsters són relaxants musculars, mentre altres s'usen com insecticides, per exemple aldicarb.

## Referències

* ↑ Thomas L. Lemke.. Review of organic functional groups : introduction to medicinal organic chemistry. Philadelphia, Pa.: Lippincott Williams & Wilkins, 2003, p. 63. ISBN 9780781743815.
* ↑ R.K. Khanna, M.H. Moore.. «A 55». A: Carbamic acid: molecular structure and IR spectra (pii: S1386-1425(98)00228-5). Greenbelt, MD.: Elsevier, 1998, p. 961–967.
* ↑ ed. by John H. Block, John M. Beale.. «Central Nervous System Depressant». A: Wilson and Gisvold's textbook of organic medicinal and pharmaceutical chemistry. Philadelphia, Pa.: Lippincott Williams & Wilkins, 2004, p. 495. ISBN 9780781734813.
* ↑ Risher, JF; Mink, FL; Stara, JF «The toxicologic effects of the carbamate insecticide aldicarb in mammals: a review». Environmental health perspectives, 72, 1987, pàg. 267–81. DOI: 10.2307/3430304. JSTOR: 3430304. PMC: 1474664. PMID: 3304999.
# Kot Diji

Kot Diji (en urdu: کوٹ ڈیجی) va ser un assentament situat a l'actual Pakistan que va ser precursor de la civilització de l'Indus. Aquest lloc estava habitat des de l'any 3300 aC. Les seves restes arqueològiques consten de dues parts: la zona de la ciutadella, que està més elevada (uns 12 m més alta) i la zona exterior. Va ser excavada pel Departament d'Arqueologia del Pakistan als anys 1955 i 1957.
Es troba a uns 12 km al sud de Khairpur dins la província de Sindh, a la riba est del riu Indus.
Aquest lloc està als peus del turó Rohri Hills, on el 1790 la dinastia Talpur va construir el fort Kot Diji.

## Importància històrica
### Poblacions harappa (4000–3000 aC)

El desenvolupament d'aquestes explotacions agrícoles en diferents parts del Balutxistan i del baix Sind va acabar donant lloc a una civilització. Les primeres fortificacions, situades a Rehman Dheri, daten del 4000 aC.

## Cultura Kot Diji (3300–2600 aC)

Aquest jaciment ocupa 2,6 ha. La primera ocupació d'aquest lloc s'anomena Kot Dijian, i és anterior a la civilització harappana, o de l'inici de l'harappana. En aquest període ja s'utilitzava el bronze, però només per a ornamentació personal. També es feia servir la ceràmica.
De la fase de l'inici de l'harappa hi ha dues zones clarament definides.
La ciutadella per a les elits, separada per una muralla de defensa amb bastions a intervals regulars. Feia uns 150 x 100 m.
La zona exterior de la ciutat pròpiament dita constava de cases fetes de maons de terra i amb fonaments de pedra. La ceràmica trobada en aquesta zona tenia línies onades o dibuixos simples triangulars.
També s'ha trobat altres objectes com gerres d'emmagatzemament, esculturetes de terracota i puntes de fletxa de bronze. També objeces de pedra ben elaborats.
Un objecte interessant trobat a Kot Diji és un naip de ceràmica.
Hi ha signes evidents de diversos incendis que denoten abandonaments del jaciment encara no explicats.

## Rani Kot (600-1843)

Segons la llegenda, existia un mur durant el govern Umayyad i més tard durant el govern Abbasida. Primer va habitar aquest fort la tribu Soomro i més tard ho va fer la tribu Samma, que va ubicar grans formacions d'infanteria dins aquest fort.
Els emirs de l'Imperi Mongol (Mughal) construïren els murs del fort amb canons i van renovar-ne tota l'estructura. La tribu kalhora va acabar controlant aquest fort i finalment els talpurs van considerar aquest fort com un lloc estratègic, especialment durant el regnat de Mir Fatih Ali Khan Talpur, fins que van ser vençuts per l'Imperi britànic, l'any 1843.

## Notes

* ↑ Possehl, Gregory L. (2004). The Indus Civilization: A contemporary perspective, New Delhi: Vistaar Publications, ISBN 81-7829-291-2, pp.72-4.
* ↑ Sigfried J. de Laet, Ahmad Hasan Dani, eds. History of Humanity: From the third millennium to the seventh century B.C. UNESCO, 1996 ISBN 9231028111 p.674
* ↑ Possehl, Gregory L. (2004). The Indus Civilization: A contemporary perspective, New Delhi: Vistaar Publications, ISBN 81-7829-291-2, pp.47-50.
# Menlo Park

«Menlo Park» té aquests significats:
* Menlo Park (Pretòria), Àfrica del Sud
* Menlo Park (Califòrnia)
* Menlo Park (Nova Jersey)
# Masny

Masny és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 4.497 habitants. Limita al nord amb Pecquencourt, a l'est amb Écaillon, al sud-est amb Auberchicourt, al sud amb Erchin i Monchecourt, al sud-oest amb Lewarde, a l'oest amb Loffre i al nord-oest amb Montigny-en-Ostrevent.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 4.158 | 4.554 | 4.303 | 4.485 | 4.688 | 4.571 | 4.497 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Claude Schaëffer | |
| 2008- | Paulette Gauthiez | |

## Enllaços externs

* loc web oficial
# Centralia

«Centralia» té aquests significats:
* Centralia (Illinois)
* Centralia (Iowa)
* Centralia (Kansas)
* Centralia (Missouri)
* Centralia (Pennsilvània)
* Centralia (Washington)
# Músculs elevadors de les costelles

Els músculs elevadors de les costelles (musculi levatores costarum) o músculs supracostals, són 12 músculs situats a cada costat del tronc que s'estenen des d'una apòfisi transversa a la costella immediatament inferior. Són uns feixos forts, amb una forma més o menys triangular, amb un vèrtex superior i una base inferior ampla. El primer múscul s'origina en les apòfisis transverses de la darrera vèrtebra cervical (C7), i l'últim en l'apòfisi transversa de la penúltima dorsal (D11); per tant, en totes, en les apòfisis transverses de les dorsals D1 a D11. Es dirigeix obliquament cap avall i enfora, de manera paral·lela a la part posterior dels intercostals externs. Cadascun d'ells s'insereixen en la vora superior i en la superfície externa de la costella immediatament inferior a la vèrtebra en la que té l'origen.
Cadascun dels quatre músculs inferiors es divideixen en dos fascicles: els supracostals curts, que s'insereixen entre la tuberositat i l'angle de la costella; els supracostals llargs, que arriben fins a la segona costella inferior al seu origen.
Malgrat el seu curt braç de palanca, en contreure's, tiren de la costella cap amunt, augmentant els diàmetres transversal i anteroposterior del tòrax. Per tant, eleven les costelles tot i que es discuteix la seva importància dins l'acte respiratori. També, es creu que mitjançant les seves insercions costals, poden rotar i flexionar lateralment la columna vertebral.

## Notes

* ↑ El Diccionari enciclopèdic de medicina opta per la denominació de músculs supracostals com a principal. En canvi, el Termcat, més d'acord amb la denominació de la Terminologia Anatomica, considera que el múscul elevador de les costelles (en singular) és la principal denominació, i músculs supracostals és una sinonímia complementària. Vegeu TERMCAT, Centre de Terminologia. Diccionari d'anatomia. Barcelona: Fundació Barcelona, 1993. 435 p. (Diccionaris terminològics) ISBN 84-88169-06-X.

## Referències

* 1 2 3 4 «múscul». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 9 febrer 2014].
* 1 2 3 Williams&Warwick (eds.). Gray. Anatomía (en castellà). 36ª. Edimburg: Churchill Livingstone, Volum I 1992, p. 606. ISBN 84-205-2299-6.
* ↑ Primrose, W. B. «Chest movements and the intercostal muscles». Br. J. Anaesth., 24, 1, 1952, pàg. 3-24. DOI: 10.1093/bja/24.1.3.
    Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Vegeu també

* Múscul iliocostal
* Músculs interespinosos
* Músculs intertranversals
* Múscul llarguíssim
* Múscul espinós

## Enllaços externs

* LUC lc
* Levator+costarum+muscles al Diccionari d'eMedicine
# Carlo Broccardi

Carlo Broccardi (Alessandria, 3 de novembre de 1877 - Milà, 20 de maig de 1953) fou un tenor italià que va tenir una carrera internacional activa durant el primer terç del segle xx. Notablement va cantar pels primers enregistraments complets de Rigoletto de Giuseppe Verdi (1915, el Duc de Màntua) i Tosca de Giacomo Puccini (1919, Cavaradossi); tots dos per a HMV. També va fer enregistraments per a Fonografia Nazionale i per al segell Kalliope.

## Carrera

Broccardi va estudiar cant a Milà amb Antonio Aversa. Va fer el seu debut d'òpera professional el 1911 al Teatro Corso de Bolonya com l'heroi del títol de Lohengrin de Richard Wagner. Aviat es va comprometre amb teatres d'òpera importants pertot Itàlia, incloent el Teatro Carlo Felice, el Teatro Comunale di Bologna, el Teatro di San Carlo, i el Teatro Regio di Torino. El 1919 va fer el seu debut al Teatro Costanzi de Roma com el Duc de Màntua dins Rigolettode Giuseppe Verdi.
El 1922 Broccardi va actuar en diversos papers al costat de Toti dal Monte al Teatro Massimo de Palerm; incloent-hi el Duc de Mantua, Giuseppe Hagenbacha La Wally d'Alfredo Catalani, i Pinkerton a Madama Butterfly de Puccini. El 1924 va cantar Osaka Iris de Pietro Mascagni al Teatro Municipale en Piacenza. El 1925 va actuar com a Enzo Grimaldo en La Gioconda a La Fenice al costat de Tina Poli-Randaccio. El 1926 va fer el seu debut a La Scala de Milà i al Liceu de Barcelona. El mateix any va emprendre una gira de concerts per Espanya. Va aparèixer com a artista convidat al Teatro Colón i altres teatres americans del sud durant el anys 1920. Es va retirar de l'escenari a principis dels anys 1930.

## Referències

* ↑ Karl-Josef Kutsch; Leo Riemens Großes Sängerlexikon. Walter de Gruyter, 1 gener 2004, p. 597–. ISBN 978-3-598-44088-5.
* ↑ Jakob Jud, Arnald Steiger. «Vox romanica, Volume 61». Google Books.
* ↑ «Carlo Broccardi». Operissimo concertissimo. Arxivat de l'original el 2012-03-12. [Consulta: 7 febrer 2018].
* ↑ Casaglia, Gherardo (2005). "Carlo Broccardi". Almanacco Amadeus (en italià).
# Ísis Valéria Gomes

Ísis Valéria Gomes és una editora, escriptora, crítica literària i professora brasilera, que també treballa com a consultora en programes de foment de la lectura i assessora de col·leccions al Brasil i a l'estranger.
És membre de la Fundació Nacional per al Llibre Infantil i Juvenil (FNLIJ) des de 1980, on imparteix cursos i tallers sent també presidenta del consell directiu de l'organització. És autora de ressenyes de llibres infantils i juvenils per a aquesta fundació i és membre del jurat del Premi FNLIJ de Literatura per a Nens i Joves, des de 1998. Imparteix cursos en l'àrea editorial de la Universitat Federal de Rio de Janeiro, la Fundació Biblioteca Nacional, la Universitat del Llibre, la Fundació Editora de la Unesp, i l'Escola del Llibre i la Cambra Brasilera del Llibre.

## Referències

* ↑ FNLIJ. «Abertura da FELISB – 2ª Feira Literária de São Bernardo do Campo». FNLIJ. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 18 setembre 2014].
* ↑ Seminário Prazer em Ler - Instituto C&A. «Seminário Prazer em Ler de Promoção à Leitura». Arxivat de l'original el 2014-09-24. [Consulta: 18 setembre 2014].
* ↑ «Sérgio Rodrigues e Isis Valéria Gomes representam Brasil» (PressReader.com) (en portuguès). O País, 03-10-2016. [Consulta: 8 maig 2024].
# La Creueta (Quart)

* Aquest article tracta sobre un barri de Girona i Quart. Vegeu-ne altres significats a «La Creueta».
La Creueta és una entitat de població dividida entre els municipis de Quart i Girona. Se situa al sud de la ciutat de Girona i al nord del poble de Quart, a la riba esquerra del riu Onyar i al sud-est de Montilivi, un puig de la ciutat de Girona. És un nucli tranquil de cases unifamiliars i adossades format majoritàriament per classe mitjana, amb una activitat econòmica formada per autònoms (Pintors, lampistes, fusters...) i alimentació (llegums cuites), junt amb assalariats de diversos sectors.
La Universitat de Girona va inaugurar el seu parc científic i tecnològic en aquesta entitat de població el 13 de setembre de 2007, que consta de sis edificis diferents. En aquest nucli s'hi troba, per la part del municipi gironí, l'edifici d'habitatges Barceló. Aquest edifici ha estat objecte de controvèrsia des de fa anys, ja que presenten deficiències estructurals des de fa dècades i ni la propietat ni l'Ajuntament de Girona es volen fer càrrec de l'obra, amb el risc que suposa per la gent que els habita.
Aquest nucli de població era travessat per la línia de ferrocarril de via estreta de Sant Feliu de Guíxols a Girona, amb estació pròpia. Entre les activitats econòmiques cal senyalar-hi una farinera, especialment activa fins a la dècada dels anys trenta del Segle XX.
El 2005 tenia 317 habitants a la part de Quart i 219 a la part de Girona.

## Referències

* ↑ Nadal, Jordi. «Girona intervendrà en els pisos Barceló per seguretat - 07 abril 2017». [Consulta: 29 maig 2021].
* ↑ Cinquanta-cinc llegües de passos oblidats i xarrabascos. Vol 1.. ISBN 978-84-937790-6-1.
# Micropterix constantinella

Micropterix constantinella és una espècie d'arna de la família Micropterigidae. Va ser descrita per Heath l'any 1986. És una espècie endèmica d'Algèria.

## Referències

* ↑ Micropterix constantinella Museu d'Història Natural (The Global Lepidoptera Index).
* ↑ «nkis.info». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 9 setembre 2012].
# Masnovines (pastís)

Les masnovines són unes postres originàries del Masnou (Maresme) formades per una base de pa de pessic enrotllada amb crema catalana i un bany de licor de conyac. Per sobre s'hi afegeix crema catalana cremada i un toc final de gelatina de poma. S'elabora des dels anys seixanta i són ideals per cloure un bon àpat.

## Referències

* ↑ Tasta el Masnou: Catàleg de productes de la gastronomia local. El Masnou: Ajuntament del Masnou, p. 10 [Consulta: 24 novembre 2021].
* ↑ Masnovines. Consell Comarcal del Maresme [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ Masnovines. Mapes de Patrimoni Cultural [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ Productes del Masnou. Costa de Barcelona i el Maresme [Consulta: 14 gener 2022]. Arxivat 14 de gener 2022 a Wayback Machine.
# Cecília (esposa de Publi Lèntul Espinter el jove)

Cecília (llatí: Caecilia o Caecilia Metella) era una dama romana del segle i aC.
Es va casar amb Publi Corneli Lèntul Espinter, fill del cònsol de l'any 57 aC Publi Corneli Lèntul Espinter.
Era una dona de caràcter fort i intrigant, i va conspirar amb Dolabel·la, cunyat de Ciceró, i amb Esop el fill l'actor. El seu marit se'n va divorciar l'any 45 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 526.
Viccionari
# Músculs intercostals interns

Els músculs intercostals interns (musculi intercostales interni) són un grup de músculs esquelètics situats entre les costelles, un dels tres grups de músculs intercostals que hi ha al tronc, juntament amb els intercostals externs i els intercostals mitjans. N'hi ha onze a cada banda.
Tenen l'origen a la part anterior de l'estern, en els espais intermedis entre els cartílags de les costelles veritables –cadascuna de les set costelles superiors–, i en els extrems anteriors dels cartílags de les costelles falses. S'estenen cap enrere i segueixen fins a la columna vertebral a través d'unes aponeurosis primes, les membranes intercostals posteriors.
Cada múscul sorgeix de la cresta de la superfície interna d'una costella –i del corresponent cartílag costal–, i s'insereix en la vora inferior de la costella superior. Els intercostals interns estan innervats pel nervi intercostal. Les seves fibres també es dirigeixen obliquament, i passen en una direcció oposada a les dels músculs intercostals externs.
En la seva major part, són músculs expiratoris. En l'expiració, les porcions interòssies dels músculs intercostals interns, (la part del múscul que es troba entre la porció d'os de les costelles superiors i inferiors), deprimeix i retreu les costelles, generant la compressió de la cavitat toràcica i l'expulsió d'aire. Els intercostals interns, però, només s'utilitzen en una exhalació intensa, com en l'acció de tossir o durant l'exercici; no pas en la respiració relaxada. Els músculs intercostals externs i la part intercartilaginosa dels músculs intercostals interns –la part del múscul que es troba entre la porció de cartílag de les costelles superiors i inferiors–, s'utilitzen en la inspiració, ja que ajuden en l'acció d'elevar les costelles i eixamplar la cavitat toràcica.

## Referències

* 1 2 3 «múscul». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 7 febrer 2014].
* ↑ Seeley's Principles of Anatomy and Physiology de Philip Tate
* ↑ O'Rahilly, Müller, Carpenter & Swenson. Basic Human Anatomy
* ↑ Kenneth Saladin. Anatomy and Physiology: The Unity of Form and Function, 5ª ed.
* ↑ http://www.yorku.ca/earmstro/journey/internal.html

## Vegeu també

* Respiració
* Diafragma (múscul)
* Músculs intercostals externs
* Músculs intercostals mitjans

## Imatges

* Posició dels músculs intercostals interns (en vermell). Animació
* Superfície posterior de l'estern i cartílags costals; es mostra el triangular de l'estern. L'intercostal intern es visible a l'esquerra.
* Una costella central de l'esquerra. Vista inferior.
* Múscul oblic intern de l'abdomen.
* Diagrama de la trajectòria de les branques d'un nervi intercostal típic.
* Thoracic portion of the sympathetic trunk.

## Enllaços externs

* LUC inin
* Internal+intercostal+muscle al Diccionari d'eMedicine
# Urbari

Un urbari (alemany: Urbar; anglès: urbarium; també rental o rent-roll, polonès: urbarz; eslovac: urbár; hongarès: urbárium; llatí medieval: urbarium) és un registre de propietat del feu, que inclou els drets i el beneficis que té el titular del feu sobre els seus serfs i pagesos. És una important font econòmica i jurídica sobre el feudalisme, tant medieval com modern.
Els urbaris també s'utilitzaven per registrar el lloguer i la propietat dels terrenys. Segons la regió i els materials d'escriptura, aquestes llistes també rebien els següents noms: Salbuch, Berain, Heberegister, Erdbuch, Zins-Rödel o Rodel .
El terme prové de l'alt alemany antic ur-beran o de l'alt alemany mitjà erbern ("portar", "crear" o "ingrés derivat"). S'utilitzava amb finalitats econòmiques, administratives o legals com a directori de béns immobles, impostos i serveis que es devien a un propietari (com ara un monestir o bé un noble). Les pàgines d'un urbari, que es podien copiar diverses vegades per crear-ne una còpia neta, o bé s'emmagatzemaven en forma de rotllo (alemany: Rödel) o bé es cosien per elaborar-ne un còdex. En els segles posteriors s'escrivien a mà en formularis preimpresos, com fou el cas de l'enquesta urbanística del Regne d'Hongria, ordenada per l'emperadriu Maria Teresa el segle xviii.
* Portada del Tennenbacher Güterbuch (en llatí) del 1317-1341
* Còdex urbari del monestir dominicà de Santa Caterina a Friburg, començat el 1309 i escrit en alt alemany mitjà.

## Referències

* ↑ Votruba, Martin. «Maria Theresa's Urbarium». Slovak Studies Program. University of Pittsburgh. Arxivat de l'original el 2015-02-23. [Consulta: 2 juliol 2022].
# Ísili

Ísili (en sard, Ìsili) és un municipi italià, situat a la regió de Sardenya i a la província de Sardenya del Sud. L'any 2007 tenia 3.080 habitants. Es troba a la regió del Sarcidano. Limita amb els municipis de Gergei, Gesturi (VS), Laconi (OR), Nuragus, Nurallao, Nurri, Serri i Villanova Tulo.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2006- | Salvatore Pala | L'Unione |
# La Creueta (la Nou de Berguedà)

La Creueta és una muntanya de 1.394 metres que es troba entre els municipis de la Nou de Berguedà i de Sant Julià de Cerdanyola, a la comarca catalana del Berguedà.
# Micropterix avarcella

Micropterix avarcella és una espècie d'arna de la família Micropterigidae. Va ser descrita per Zagulajev l'any 1994.
És una espècie endèmica de Rússia

## Referències

* ↑ Micropterix avarcella Lepidoptera.pro
* ↑ Sinev, S.Y. (Ed.) 2008: Catalogue of the Lepidoptera of Russia. St. Petersburg-Moscow: KMK Press, 425 p.