OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kelvingrove Art Gallery and Museum

El Kelvingrove Art Gallery and Museum és un dels museus més importants d'Escòcia. Situat a Glasgow, al carrer Argyle, a prop del parc Kelvingrove i del riu Kelvin, conté una gran varietat d'obres, des del renaixement fins al surrealisme. És elo museu més visitat al Regne Unit fora de Londres S'hi exposa el famós Crist de Sant Joan de la Creu de Salvador Dalí, pintat el 1951.

## Història

Creat pels arquitectes John William Simpson (1858-1933) i Edmund John Milner Allen (1859-1912), el museu es va inaugurar el 1901 després de l'Exposició Internacional d'Art, Ciència i Indústria del 1888. L'edifici és d'estil barroc espanyol.
Després d'unes àmplies reformes del 2003 al 2006 i un trasllat d'obres de les galeries McLellan, la reobertura del museu té lloc en presència de la reina Elisabet II l'11 de juliol del 2006.

## Col·leccions

* Botticelli: L'anunciació de l'església de San Barnaba a Florència
* Dalí: Crist de Sant Joan de la Creu
* Rembrandt:
** Home armat
** La vedella desossada
* Ticià:
** Les tres edats de l'home
** Crist i l'adúltera
* George frampton
* Francis Derwent Wood
* Edward Coley Burne-Jones
* Jean-François Millet
* James McNeill Whistler: Disposició en gris i negre n ° 2
* Edouard Manet
* Georges Seurat
* Paul Cézanne
* Gustave Courbet
* Gérard de Lairesse
* Caroline de Valory: la miniatura

## Galeria

* Armadura del Comte de Pembroke
* Edward Burne-Jones - The Angel (1881)
* Escola de Rembrandt, a qui anteriorment es va atribuir la pintura - The Ox Flayed Le bœuf écorché (1643)
* Annonciation, de Botticelli
* Crist i la dona adúltera, Titien
* Brida metàl·lica
* Escultura Modesty (segle XIX)
* Tomba egipcia
* Armadures
* Cératosaurus

## Referències

* ↑ «ALVA | Association of Leading Visitor Attractions». [Consulta: 9 maig 2021].
* ↑ «Kelvingrove Art Gallery and Museum» (en anglès). [Consulta: 9 maig 2021].
* ↑ «Palace of dreams That's how Kelvingrove was described when built in 1901. After a GBP35 million facelift, it will soon open its doors for the first time in three years. Over the next 16 pages, Peter Ross presents a user's guide to Scotland'» (en anglès). [Consulta: 9 maig 2021].
# Can Font

«Can Font» té aquests significats:
* Can Font, veïnat al municipi de Santa Pau (la Garrotxa)
* Can Font (Borredà), casa al nucli de Borredà (Berguedà)
* Can Font (Canet de Mar), casa a Canet de Mar
* Can Font (Castellar del Vallès)
* Can Font (Castellgalí)
* Can Font (la Cellera de Ter), casa a la Selva
* Can Font (Llagostera), masia
* Can Font (Lloret de Mar), edifici al municipi de Lloret de Mar (Selva)
* Can Font (Santa Pau), masia de Santa Pau
* Can Font (Sitges)
* Can Font (Verges)
* Can Font (Vilanova i la Geltrú), edifici de factura neoclàssica al municipi de Vilanova i la Geltrú (el Garraf)
* Can Font de Cirerencs, veïnat de masies disperses al municipi de Castellgalí (el Bages)
* Can Font de Gaià, masia a Terrassa (Vallès Occidental)
* Can Font de l'Alzinar, mas al municipi de Sant Llorenç d'Hortons (l'Alt Penedès)
* Can Font Rosada, masia d'Esparreguera
* Jaciment de Can Font
# Can Folgueroles (Caldes de Malavella)

Can Folgueroles és una masia aïllada situada al Veïnat d'Israel del municipi de Caldes de Malavella (Selva). És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de tres plantes i diversos edificis annexos, entre ells una petita capella amb campanar d'espedanya. Coberta a dues vessants. En el seu origen l'edifici constava només de dues plantes, però posteriorment, al segle xix s'hi afegí la tercera planta i s'aixamplà la part dreta de la casa. Façana arrebossada amb cadena cantonera a cada un dels extrems. Porta en arc de mig punt i amb grans dovelles i finestres amb llinda de pedra a la planta baixa. Al primer pis destaquen dues finestres centrals d'estil renaixentista amb guardapols, una d'elles amb decoracions vegetals, i l'altre amb uns "puttis". A més entre aquestes dues finestres hi ha un rellotge solar.

## Referències

* 1 2 3 «Can Fogueroles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2014].
# Can Maties (Anglès)

Can Maties és una obra d'Anglès (Selva) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa de tres plantes entre mitgeres i coberta de dues aigües a façana del cantó esquerre del carrer d'Avall. Respon a la tipologia de casa medieval.
La planta baixa té una porta principal d'accés en forma d'arc de mig punt amb petites dovelles poc escairades i una finestra de permòdols amb ampit treballat i reixa de ferro forjat.
El primer pis té una finestra de pedra amb ampit motllurat i tres blocs de suport inferior, que es repeteix de mode similar al segon pis.
La major part de la façana és de pedra vista, però la part superior està arrebossada, des de la finestra del segon pis a la teulada. Aquesta té un ràfec de tres nivells.

## Història

Intervenció i reforma de la façana l'any 1974.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Maties». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 juny 2020].
# Campionat rondoniense

El Campionat Rondoniense és la competició futbolística de l'estat de Rondônia. Entre 1945 i 1990, la lliga fou una competició amateur. La lliga professional s'inicià el 1991.

## Campions
### Era amateur

| 1945 Ypiranga 1946 Ferroviário 1947 Ferroviário 1948 Ferroviário 1949 Ferroviário 1950 Ferroviário 1951 Ferroviário 1952 Ferroviário 1953 Ypiranga 1954 Moto Clube 1955 Ferroviário 1956 Flamengo | 1957 Ferroviário 1958 Ferroviário 1959 Ypiranga 1960 Flamengo 1961 Flamengo 1962 Flamengo 1963 Ferroviário 1964 Ypiranga 1965 Flamengo 1966 Flamengo 1967 Flamengo 1968 Moto Clube | 1969 Moto Clube 1970 Ferroviário 1971 Moto Clube 1972 Moto Clube 1973 São Domingos 1974 Botafogo 1975 Moto Clube 1976 Moto Clube 1977 Moto Clube 1978 Ferroviário 1979 Ferroviário 1980 Moto Clube | 1981 Moto Clube 1982 Flamengo 1983 Flamengo 1984 Ypiranga 1985 Flamengo 1986 Ferroviário 1987 Ferroviário 1988 no es disputà 1989 Ferroviário 1990 no es disputà |

### Era professional

| 1991 Ji-Paraná 1992 Ji-Paraná 1993 Ariquemes 1994 Ariquemes 1995 Ji-Paraná 1996 Ji-Paraná 1997 Ji-Paraná | 1998 Ji-Paraná 1999 Ji-Paraná 2000 Guajará 2001 Ji-Paraná 2002 CF Amazônia 2003 União Cacoalense 2004 União Cacoalense | 2005 Vilhena 2006 Ulbra 2007 Ulbra 2008 Ulbra 2009 Vilhena 2010 Vilhena 2011 Espigão | 2012 Ji-Paraná 2013 Vilhena 2014 Vilhena |

## Títols per equip
### Era amateur

* Ferroviário Atlético Clube 17 títols
* Moto Clube de Porto Velho 10 títols
* Clube de Regatas Flamengo 10 títols
* Ypiranga Esporte Clube 5 títols
* São Domingos Esporte Clube 1 títol
* Botafogo Futebol Clube 1 títol

### Era professional

* Ji-Paraná Futebol Clube 9 títols
* Vilhena Esporte Clube 5 títols
* Sport Club Ulbra Ji-Paraná 3 títols
* Sociedade Esportiva Ariquemes 2 títols
* Sociedade Esportiva União Cacoalense 2 títols
* Guajará Esporte Clube 1 títol
* Centro de Futebol Amazônia 1 títol
* Esporte Clube Espigão 1 títol

## Referències

* 1 2 «Rondônia State League - List of Champions». RSSSF, 13-04-2014. [Consulta: 1r juliol 2014].

## Enllaços externs

* FFER web oficial
# Can Torroella (Bigues)

Can Torroella és una masia del poble de Bigues, en el terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca catalana del Vallès Oriental.
Es troba en el sector de ponent del terme del poble de Bigues, però ja bastant tirant cap a la part central. És a l'esquerra del torrent de Can Canals i a la dreta del de Can Bori, al peu del Camí de Can Canals. És al nord de Can Feliuà i del Coll Ventós, al nord-oest de Can Bori i al sud-oest de Can Canals.
Està inclosa en el Catàleg de masies i cases rurals de Bigues i Riells.

## Referències

* ↑ Catàleg de masies i cases rurals

## Enllaços externs

* Can Torroella en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Torres de la Font Tallada

Can Torres de la Font Tallada és un edifici del municipi d'Olèrdola (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Hi ha una placa a la façana amb la inscripció, dibuixos i la data del 1742. El barri de Can Torres va sorgir segurament dels treballadors de la masia que deurien tenir contractes de censos.

## Descripció

Masia de planta basilical, composta de planta baixa, pis i golfes, amb portal d'entrada d'arc de mig punt adovellat, balcons al primer pis i cantoneres de pedra. Galeria lateral tapiada, que en planta forma una L amb la masia. Baluard de dues entrades, amb edificis agrícoles i casa dels masovers annexos. Rellotge de sol. Ha sofert moltes reformes: s'ha tapiat una finestra i s'ha obert una segona porta.

## Referències

* 1 2 «Can Torres de la Font Tallada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 febrer 2015].
# Can Torroella

«Can Torroella» té aquests significats:
* Can Torroella (Bigues), masia al poble de Bigues (Bigues i Riells, Vallès Oriental)
* Can Torroella (Palafrugell), edifici al carrer de Sant Martí de Palafrugell (Baix Empordà)
* Can Torroella (Ullastret), masia al municipi d'Ullastret (Baix Empordà)
# Ramon Bassas i Segura

Ramon Bassas i Segura (Mataró, 1968) és un polític i comunicador català, director general d'Afers Religiosos des del 2024.
Va ser regidor socialista de l'Ajuntament de Mataró (Maresme) des de 1991 a 2011, on portà les carteres de Joventut, adscrit a l'Alcaldia, Serveis Centrals, Seguretat i Urbanisme. Des de 1997 era Tinent d'Alcalde. Del 2004 al 2011 també va ser primer secretari del PSC de Mataró. Blocaire actiu des del juliol de 2004, va ser regidor amb presència a la xarxa de Mataró, ciutat referent de la Catosfera. Va deixar la política per a ser el responsable de comunicació de Fragmenta Editorial, conservant la mateixa dedicació a les xarxes socials. Des del 2009 és membre del Consell de redacció de Catalunyareligió.cat. El 2024 va tornar a la política en ser nomenat director general d'Afers Religiosos de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ Barrete, Glòria. «Ramon Bassas, nou director general d’Afers Religiosos». Catalunya Religió, 10-09-2024. [Consulta: 10 setembre 2024].
* ↑ «Ramon Bassas». Saül Gordillo, 22-01-2015.
* ↑ Martínez, Lluís. «Ramon Bassas, nou director general d'Afers Religiosos de la Generalitat» (en anglès), 10-09-2024. [Consulta: 10 setembre 2024].
* ↑ Valera, Juan «"Mataró, ciudad blog"». Periodistas 21, 05-11-2005. Arxivat de l'original el 2015-04-02 [Consulta: 31 març 2015].
* ↑ Martínez, Lluís «“Al PSC no hi sobra ningú, ni tan sols jo”». El Punt, 03-06-2011.
* ↑ Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Primera. Arenys de Mar: Crea't Edicions, Juny de 2014, p. 170. ISBN 978-84-942772-0-7. Arxivat 2015-03-27 a Wayback Machine.
* ↑ «Staff de CatalunyaReligió.cat». CatalunyaReligió.cat. [Consulta: 24 octubre 2015].
* ↑ «Ramon Bassas pren el relleu de Carles Armengol al capdavant d’Afers Religiosos». Agència Flama, 2024. [Consulta: 10 setembre 2024].

## Enllaços externs

* Blog personal: El bloc d'en Ramon Bassas
# Ramon Barnola i Cruells

Ramon Barnola i Cruells (Fogars de Montclús, Vallès Oriental, 1934) va ser pagès, operari industrial i alcalde de Campins entre el 1979 i el 1983.
Nasqué a Fogars de Montclús, a can Nicolau Xic, però als 25 anys va anar a viure a Campins quan es casà amb la filla de can Regàs. Va ser el primer alcalde de la població elegit després de restablerta la democràcia. Es presentà per la UCD i governà de l'abril del 1979 al març del 1983, quan el substituí Josep Bellvehí. El seu oncle ja havia estat alcalde de Campins entre 1934 i 1936, els anys 1943 i 1944 i del 1953 al 1956. I el seu fill, Miquel Barnola i Catarineu, és també des del 1995 i fins a l'actualitat (2008) la primera autoritat de la població.

## Enllaços externs

* Fitxa biogràfica
# Camí dels Cinc Camins

El Camí dels Cinc Camins, també dit camí del Mas de la Victòria i, per la gent de Castellvell, de Monterols, és un camí del terme de Reus, a la comarca catalana del Baix Camp.
És el que als Cinc Camins es troba el primer a mà esquerra quan s'hi arriba des de Reus pel camí de la Pedrera del Coubi. Va paral·lel a l'esquerra del Barranc del Tecu, i quan és al costat del Mas de la Victòria, el creua. En aquell punt es bifurca, i una part segueix el camí del Mas de Gassot en direcció a Reus i l'altra es transforma en el camí de la Barraqueta. Creua una part de la partida de Monterols.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 610. ISBN 8486387655.
# Can Severí

Can Severí és una masia de Sils (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de dues plantes i golfes i coberta amb vessants a laterals i cornisa catalana. Té la porta adovellada de mig punt amb la clau decorada amb un relleu que representa Sant Miquel vencent el diable i una inscripció: “SM 1578”, la porta destaca del conjunt perquè és de fusta i està pintada de color verd. Al damunt d'aquesta porta hi ha una gran finestra renaixentista amb guardapols i caps d'angelets a les impostes. Pel que fa a la resta d'obertures són emmarcades amb pedra, llinda monolítica i ampit motllurat. La finestra de la planta baixa, a l'esquerra de la porta, està protegida per una reixa de barrots de ferro forjat, i pel davant hi passa la branca d'una parra. Les finestretes de les golfes estan tapiades. Es conserva, a la façana, un rellotge de sol pintat, amb la inscripció “Mas Sabri”. A l'extrem dret del mur de la façana hi ha una altra obertura, amb llinda rectangular i porta metàl·lica. La casa manté l'estructura original però al darrere de l'edifici hi diversos cossos afegits.

## Història

La datació del segle xvi ens la dona la inscripció de la clau da la porta: 1578.

## Referències

* 1 2 «Can Severí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Can Cuiros

Can Cuiros és una obra del municipi d'Alella protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil de planta rectangular. Està format per uns baixos i dos pisos, dels quals destaca el superior ocupat per una sèrie d'arcs de mig punt. La coberta està formada per una teulada de dos vessants amb un ampli voladís amb suports de fusta. Sobre la façana hi ha un rellotge de sol. El conjunt resulta especialment interessant per la seva posició elevada que domina una panoràmica de la vila, i l'accés principal al recinte del jardí, al qual s'accedeix a través d'un túnel o passadís amb una escala d'uns 20 metres de llarg, cobert amb volta i una porta a la part inferior d'aquest. Aquesta porta o entrada, exteriorment se situa al final d'un carrer sense sortida molt inclinat, i té l'aparença d'una petita capella.

## Història

Sobre la llinda de l'entrada principal hi ha la data de "1791", i sobre la façana la data d'una reconstrucció o reforma: "1912".

## Referències

* 1 2 «Can Cuiros». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
# Publi Sulpici Rufus

Publi Sulpici Rufus és el nom dels següents personatges:
* Publi Sulpici Rufus (tribú), tribú de la plebs el 88 aC
* Publi Sulpici Rufus (pretor), pretor el 48 aC
# Calau de Myanmar

El calau de Myanmar (Rhyticeros subruficollis) és una espècie d'ocell de la família dels buceròtids (Bucerotidae) que habita boscos de Myanmar, sud-oest de Tailàndia, Sumatra i Borneo.
# Calau de Luzon

El calau de Luzon (Penelopides manillae) és una espècie d'ocell de la família dels buceròtids (Bucerotidae) que habita els boscos de Luzon, illes Polillo, Catanduanes i Marinduque, a les Filipines.
# Calau de Ruaha

El calau de Ruaha (Tockus ruahae) és una espècie d'ocell de la família dels buceròtids (Bucerotidae) que habita les sabanes àrides de Tanzània central. Va ser separada de Tockus erythrorhynchus arran els treballs de Kemp et Delport 2002

## Referències

* ↑ PDF A.C. Kemp i W. Delport (2002). Comments on the status of subspecies in the red-billed hornbill (Tockus erythrorhynchus) complex (Aves: Bucerotidae), with the description of a new taxon endemic to Tanzania. Annals of the Transvaal Museum 39 (1–8)
# Pseudolabrus fuentesi

Pseudolabrus fuentesi és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Illa de Pasqua i a Pitcairn.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pseudolabrus

Pseudolabrus és un gènere de peixos de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Pseudolabrus biserialis (Klunzinger, 1880)
* Pseudolabrus eoethinus (Richardson, 1846)
* Pseudolabrus fuentesi (Regan, 1913)
* Pseudolabrus gayi (Valenciennes, 1839)
* Pseudolabrus guentheri (Bleeker, 1862)
* Pseudolabrus japonicus (Houttuyn, 1782)
* Pseudolabrus luculentus (Richardson, 1848)
* Pseudolabrus miles (Schneider i Forster, 1801)
* Pseudolabrus rubicundus (Richardson, 1840)
* Pseudolabrus semifasciatus (Rendahl, 1921)
* Pseudolabrus sieboldi (Mabuchi & Nakabo, 1997)
* Pseudolabrus torotai (Russell & Randall, 1981)

## Referències

* ↑ Animal Diversity Web (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)

## Bibliografia

* Bleeker P. 1862. Conspectus generum Labroideorum analyticus. Proceedings of the Zoological Society of London. 1861 (pt 3). 408-418.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* FishBase (anglès)
# Pseudolabrus eoethinus

Pseudolabrus eoethinus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud del Japó, Taiwan i el Mar de la Xina Meridional.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pseudolabrus biserialis

Pseudolabrus biserialis és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 17,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia Meridional.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Puig de Marbet

El Puig de Marbet és una muntanya de 723,9 m alt del límit dels termes comunals d'Espirà de Conflent i de Finestret, tots dos de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
És a la zona central del límit oest del terme de Finestret, i a la sud-oriental del terme de Finestret. En el seu vessant est es troba l'Erm de Marbet, de Finestret, i a l'oest, la partida de Marbet, d'Espirà de Conflent. És al nord-est de la Collada dels Cirerers.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «59 - Espirà de Conflent i 66 - Finestret». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Espirà de Conflent i Finestret». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ El Puig de Marbet en els ortofotomapes de l'IGN
# Cangue

Un cangue (/kæŋ/) o tcha és un dispositiu que es va utilitzar per a la humiliació pública i el càstig corporal a l'Àsia Oriental i en alguns indrets del sud-est asiàtic fins als primers anys del segle xx. La paraula cangue és d'origen francès, i deriva del portuguès canga, que significa jou. Es traca d'un mètode de tortura similar al càstig europeu del costell, excepte que el moviment de les mans del pres no estava tan rigorosament restringit i que la junta del cangue no estava fixada a una base i havia de ser transportada pel pres. Com que restringia els moviments, era habitual que les persones que portaven cangues morissin de gana en no poder alimentar-se.

## Tipus

Tot i que hi ha formes diferents, un cangue típic consistiria en un tauler pla gran i pesat amb un forat al centre prou gran per al coll d'una persona. El tauler constava de dues peces que es tancaven al voltant del coll del presoner i després es tancaven al llarg de les vores mitjançant panys o frontisses. L'obertura del centre era prou gran perquè el pres respirés i mengés, però no prou com perquè el cap s'escapolís. La mida i sobretot el pes variaven en funció de la gravetat del càstig. El Gran Codi Ming (大明律), publicat el 1397, especificava que un cangue s'havia de fer de fusta assecada i pesar 25, 20 o 15 jins (斤), aproximadament entre 9 i 15 kg, en funció de la naturalesa del delicte. Sovint, el cangue era prou gran perquè el presoner necessités ajuda per menjar o beure, ja que amb les mans no podia arribar-se a la boca ni tan sols estirar-les.

### Gàbia

El cangue es col·locava damunt d'una gàbia, de manera que els peus del presoner no poguessin tocar el terra. Els suports es col·locaven sota els peus inicialment, de manera que es pogués mantenir sense pressió al coll. A poc a poc, els suports s'anaven eliminant, fet que comportava que el cangue anés escanyant lentament el presoner.

### Ritual

Històricament els cangues s'utilitzaven en rituals de penitència en la religió tradicional xinesa. Aquests cangues s'assemblaven als tradicionals de fusta tot i que podien ser també de paper. De manera similar al seu ús com a dispositiu de tortura i humiliació pública, els penitents escrivien els seus pecats a la pissarra i desfilaven per la ciutat fins a arribar al temple perquè els seus pecats fossin redimits. Sovint es cremava el cangue. La venda de cangues era una font important d'ingressos per als temples xinesos i continua essent-ho a Taiwan. La venda de cangues rituals falsos per part dels plebeus es va criminalitzar durant la dinastia Qing.

## Referències

* ↑ Jamyang Norbu, From Darkness to Dawn Arxivat 2011-06-09 a Wayback Machine., Phayul.com, May 19, 2009.
* ↑ 1001 fotografías que hay que ver antes de morir. Barcelona: Grijalbo, 2017, p. 101. ISBN 978-84-16895-29-8.
* ↑ Cheung, Han. «Taiwan in Time: O City God, I have sinned». Taipei Times, 16-08-2020. [Consulta: 3 juny 2021].