OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kate McGarrigle

Kate McGarrigle (Mont-real, Quebec, 6 de febrer de 1946 - Mont-real, Quebec, 18 de gener de 2010) va ser una cantautora quebequesa.
Formava un grup amb la seva germana Anna i era la mare del Rufus i la Martha Wainwright. El seu pare és el seu exmarit Loudon Wainwright III qui també és músic.

## Discografía de les germanes McGarrigle

* 1975 - Kate and Anna McGarrigle
* 1976 - Dancer with Bruised Knees
* 1978 - Pronto Monto
* 1981 - Entre Lajeunesse et la sagesse
* 1982 - Love Over and Over
* 1990 - Heartbeats Accelerating
* 1996 - Matapédia (Juno Award for Roots & Traditional Album of the Year - Group, 1997)
* 1998 - The McGarrigle Hour (Juno Award for Roots & Traditional Album of the Year - Group, 1999)
* 2003 - La vache qui pleure
* 2005 - The McGarrigle Christmas Hour
# Publi Meli Capitolí

Publi Meli Capitolí (en llatí Publius Maelius Capitolinus) va ser un magistrat romà. Probablement era fill d'Espuri Meli, un ric cavaller d'origen plebeu que va ser acusat d'aspirar a la monarquia. Formava part de la família dels Capitolí.
Publi Meli va ser elegit tribú amb potestat consolar dues vegades, els anys 400 aC i 396 aC. Titus Livi diu que era d'ascendència patrícia, però els Meli eren plebeus.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita V,12,18
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 604.
# Frederic Clements

Frederic Edward Clements (1874 - 1945) va ser un ecòleg vegetal americà, pioner en l'estudi de la successió vegetal.
Basat en l'observació de la vegetació de Nebraska, el seu estat natal, i en general de l'Oest americà, va desenvolupar una influent teoria sobre la successió vegetal. Segons aquesta teoria, la coberta vegetal d'una determinada regió o zona no és estàtica, sinó que realitza un canvi progressiu al llarg del temps. Clements va comparar aquesta evolució a la que té un organisme viu al llarg de la seva vida. La vegetació millor adaptada a les condicions d'una determinada àrea constitueix el que va denominar una comunitat climàcica, i seria l'etapa final de l'evolució. Les comunitats vegetals, segons Clements, poden ser analitzades i comparades a la comunitat climàcica, i les desviacions poden ser considerades com el resultat de condicions no ideals.
La teoria de Clements de la comunitat climàcica va dominar el camp de l'ecologia vegetal durant les primeres dècades del segle passat, però va ser criticada inicialment pels ecòlegs Henry Gleason i Arthur Tansley i per Robert Whittaker cap als anys 1950, i va perdre rellevància. No obstant va tenir un cert ressorgiment cap a finals del segle.

## Obres principals

* The Phytogeography of Nebraska (1898; second edition, 1900)
* Research Methods in Ecology (1905)
* Plant Physiology and Ecology (1907)
* Plant Succession (1916)
* Plant Succession and Indicators (1928, reprinted 1973)
* Flower Families and Ancestors (1928, with Edith Clements)
* Plant Ecology (1929, with J.E. Weaver) (Traduïda al Castellà: Ecología Vegetal)
* The Genera of Fungi (1931, repr. 1965, with C. L. Shear)

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* Tobey, Ronald C. 1981. Saving the Prairies: The Life Cycle of the Founding School of American Plant Ecology, 1895-1955. Berkeley: University of California Press. (ISBN 0-5200-4352-9)
* Edith S. Clements, Adventures in Ecology (Nova York: Pageant Press, 1960)
* Biografia a UCSB (Universitat de California Santa Bárbara) (llengua Anglés) Arxivat 2012-10-01 a Wayback Machine.
# Petrovicita

La petrovicita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el nom de la localitat de Petrovice, a la República Txeca, la seva localitat tipus.

## Característiques

La petrovicita és una sulfosal de fórmula química Cu₃HgPbBiSe₅. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, i publicada per primera vegada el 1976. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la petrovicita pertany a «02.LB - Sulfosals sense classificar, amb Pb essencial» juntament amb els següents minerals: miharaïta, ardaïta, launayita, madocita, playfairita, sorbyita, sterryita, larosita, mazzettiïta i crerarita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a l'escola nacional de mines.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la localitat de Petrovice, situada al districte de Žďár nad Sázavou (Regió de Vysočina, República Txeca). També ha estat descrita a la propera mina Bukov, així com a Àustria, Alemanya, Bolívia i Mèxic.

## Referències

* ↑ «Petrovicite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 juny 2021].
# Inma Sancho

Inma Sancho (València, 1964) és una actriu valenciana de teatre, cinema, televisió i doblatge; directora teatral i professora d'interpretació. Llicenciada en Art Dramàtic i en Magisteri amb especialitat de Filología Francesa. A més ha estudiat dansa i música al Conservatori de València. Al teatre ha participat a més de 30 muntatges, dirigint més d'una dotzena. A la televisió protagonitzà la sèrie de Canal 9 "Matrimonis i patrimonis" (2006), un personatge secundari a l'exitosa sèrie "L'Alqueria Blanca" (2007-2010). També s'integrà als equips de les sèries valencianes "A flor de pell", "Socarrats", "Maniàtics" i "Evolució", i a "Amar es para siempre" d'Antena 3 (2013-2014) i "Mira lo que has hecho" de Movistar +. Pel que fa al seu currículum cinematogràfic destaquen els papers a les pel·lícules "Tranvía a la Malvarrosa" (1997), "Cicuta" (1998) o "Tres Forasters a Madrid". En doblatge, ha portat durant 456 episodis el rol de Conan Edogawa en la seva versió valenciana, el protagonista de la sèrie Detectiu Conan.

## Referències

* ↑ «Sancho, Inma. Centre de Documentació Escènica» (en valencià). Institut valencià de cultura. [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ «Inma Sancho | CDAEM, Teatro Español» (en castellà). [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ «"Em vaig deixar l'Alqueria Blanca per avorriment espiritual i artístic" - Diari La Veu». Arxivat de l'original el 2021-06-14. [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ «Inma Sancho: "Me voy emocionada y agradecida"». Antena 3. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «Mira lo que has hecho, de Berto Romero».
* ↑ admin. «Doblatge | Fitxa de doblatge del Detectiu Conan» (en castellà), 05-07-2020. Arxivat de l'original el 2021-06-14. [Consulta: 14 juny 2021].
# San Dorligo della Valle

San Dorligo della Valle (eslovè Dolina) és un municipi italià, dins de la província de Trieste. L'any 2007 tenia 5.999 habitants. Limita amb els municipis de Koper, Hrpelje-Kozina, Sežana (Eslovènia), Muggia (Milje) i Trieste.

## Fraccions

* Bagnoli della Rosandra (Boljunec)
* Bottazzo (Botač)
* Caresana (Mačkolje)
* Crociata di Prebenico (Križpot)
* Crogole (Kroglje)
* Dolina
* Domio (Domjo)
* Draga Sant'Elia (Draga)
* Francovez (Frankovec)
* Grozzana (Gročana)
* Hervati (Hrvati)
* Lacotisce (Lakotišče)
* Log (Log)
* Mattonaia (Krmenka)
* Pesek
* Prebeneg
* Puglie di Domio (Polje)
* Sant'Antonio in Bosco (Boršt)
* San Giuseppe della Chiusa (Ricmanje)
* San Lorenzo (Jezero)

## Situació lingüística

| Pertinença lingüística (cens 2001) | 29,50% italià |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 70,50% eslovè |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Fulvia Premolin | Llista cívica |

## Galeria fotogràfica

* Canyó del riu Rosandra
* Calçada romana a Val Rosandra (Glinščica)
* Església de Santa Maria a Siaris
# Entlebuch

Entlebuch és un municipi del cantó de Lucerna (Suïssa), cap del districte d'Entlebuch.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Kazuaki Nagasawa

Kazuaki Nagasawa (Prefectura de Shizuoka, Japó, 4 de febrer de 1958) és un futbolista japonès que disputà nou partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Radiculopatia

La radiculopatia, també coneguda popularment com a nervi pinçat, es refereix a un conjunt de trastorns en què un o més nervis estan afectats i no funcionen correctament (una neuropatia). La radiculopatia pot provocar dolor radicular, debilitat, sensació alterada (parestèsia) o dificultat per controlar músculs específics (parèsia). Es produeix quan l'os (habitualment l'os o els osteòfits d'una vèrtebra) o el teixit circumdant, com el cartílag (habitualment el disc intervertebral), els músculs o els tendons, exerceixen pressió sobre el nervi i afecten la seva funció.
En una radiculopatia, el problema es produeix a l'arrel del nervi o prop de l'arrel, o, menys freqüentment, poc després de la seva sortida de la medul·la espinal. No obstant això, el dolor o altres símptomes sovint s'irradien a la part del cos servida per aquest nervi. Per exemple, un impacte de l'arrel nerviosa al coll pot produir dolor i debilitat a l'avantbraç. Així mateix, es pot manifestar un impacte a la columna lumbar o el sacra amb símptomes a la cama o al peu.
El dolor radicular que resulta d'una radiculopatia no s'ha de confondre amb el dolor referit, que és diferent tant pel que fa al mecanisme com a les característiques clíniques. La poliradiculopatia es un trastorn en què es veu afectada més d'una arrel nerviosa espinal.

## Referències

* ↑ «Cervical Radiculopathy (Pinched Nerve)». OrthoInfo by American Academy of Orthopaedic Surgeons, 01-06-2015. [Consulta: 22 setembre 2017].
* ↑ «Pinched Nerve Symptoms & Treatment | Advanced Neurosurgery» (en anglès americà). Advanced Neurosurgery Associates. [Consulta: 14 desembre 2020].
# Frederick John Horniman

Frederick John Horniman (8 d'octubre de 1835 - 5 de març de 1906) va ser un comerciant de te anglès i fundador del Museu Horniman de Londres. Va créixer i iure a Croydon, a la zona de Park Hill.

## Biografia

Frederick, nascut a Bridgwater, Somerset, va néixer en una família quàquera, fill de John Horniman, qui va fundar l'empresa Horniman's Tea, un negoci de te que utilitzava envasos mecànics. El 1891, es deia que era la companyia de te més gran del món.
Va fundar el Museu Horniman a Forest Hill, al sud de Londres. El 1901, va donar les 6, ha a la propietat lliure, el museu i les col·leccions d'art i història natural al Consell del Comtat de Londres per a l'ús de la gent de Londres.
Va ser membre del Consell del Comtat de Londres i membre liberal del Parlament de Penryn i Falmouth a Cornualla des de 1895 fins a 1906.
El 1859 es va casar amb Rebekah Emslie (1825–1895). El seu fill Emslie John Horniman (1863–1932) va ser diputat liberal per Chelsea (1906–1910). Va continuar desenvolupant el museu, i va ser un destacat col·leccionista d'art i mecenes per dret propi, que va reconstruir les seves cases a Burford Priory a Oxfordshire (amb Walter Godfrey) i a Garden Corner, Chelsea (a CFA Voysey). La seva filla, Annie Horniman (1860–1937), va treballar al teatre, sent fundadora de l'Abbey Theatre de Dublín.
La seva primera dona va morir el 1895, i el 1897 es va casar amb Minnie Louisa Bennett, amb qui va tenir dues filles.

## Galeria

* Frederick Horniman de Trevor Haddon (detall)

## Referències

* ↑ Charlotte Fell Smith. «Horniman, Frederick John». A: Sidney Lee. Dictionary of National Biography, 1912 supplement​. London: Smith, Elder & Co, 1912.
* ↑ «Horniman Public Museum and Public Park Trust – GOV.UK». www.gov.uk.
* 1 2 3 4 Michael Horniman, ‘Horniman, Frederick John (1835–1906)’, Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004; online edn, May 2007 accessed 21 Jan 2011
* ↑ «Falmouth». The Cornubian and Redruth Times, 15-02-1901.
* 1 2 ‘Horniman, Annie Elizabeth Fredericka (1860–1937)’, Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004; online edn, May 2009 accessed 27 Feb 2013
* ↑ Who was Who 1897–2007

## Enllaços externs

* Hansard 1803–2005: contribucions al Parlament de Frederick John Horniman
| Precedit per: William George Cavendish-Bentinck | ' 1895-1906 | Succeït per: Sir John Barker |
# Petrovita

La petrovita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el nom del professor Tomas Georgievich Petrov (n. 1931), doctorat, per "les seves contribucions a la mineralogia i la cristal·lografia i (...) el desenvolupament de la tecnologia industrial de fabricació de joies de malaquita".

## Característiques

La petrovita és un sulfat de fórmula química Na₁₂Cu₂(SO₄)₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2019, i redefinida el 2021 canviant la fórmula química prèvia, Na₈(NaCu)Cu₂Na(SO₄)₈, per l'actual. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4. Químicament és similar a la saranchinaïta i a la puninita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del museu mineralògic de la Universitat Estatal de Sant Petersburg (Rússia), amb el número de catàleg: 1/19696.
El descobriment d'aquesta espècie és particularment interessant degut a la seva composició i estructura, formada per àtoms d'oxigen, sofre, sodi i coure, que formen un marc porós, on els buits estan connectats entre si per canals a través dels quals es poden moure àtoms de sodi relativament petits. Això significa que si s'aconsegueix sintetitzar la petrovita en un laboratori podria ser útil com a component de les bateries de ions de sodi, un tipus de bateria recarregable que podria convertir-se en una alternativa assequible a les bateries de ions de liti.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Rússia, al segon con d'escòria de l'avanç nord de la Gran erupció fissural del volcà Tolbàtxik (Krai de Kamtxatka), on es troba en forma de cristalls tabulars que sovint porten inclusions gasoses, intercrescude en agregats globulars. Aquest volcà és l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Petrovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 agost 2021].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 59». European Journal of Mineralogy, 33, 1, 10-02-2021, pàg. 139–143. DOI: 10.5194/ejm-33-139-2021 [Consulta: 13 agost 2021].
* ↑ «Scientists discover beautiful blue new mineral petrovite» (en anglès). c, 17-11-2020 [Consulta: 13 agost 2021].
# Iofont

Iofont (Ἰοφῶν Iofon) era el fill legítim de Sòfocles i Nicòstrata i un distingit poeta tràgic.
Ja en vida del seu pare va escriure tragèdies que presentava a les competicions dramàtiques, i va obtenir una brillant victòria (ἐνίκησε λαμπρῶς). Es diu que va arribar a competir contra el seu pare. Si que se sap que va quedar segon en un concurs en què Eurípides havia quedat primer i tercer Ió de Quios l'any 428 aC. Encara era important el 405 aC, quan Aristòfanes va presentar Les granotes, on parla de Iofont i diu que és l'únic bon escriptor de tragèdies que queda, però dubta de si podrà mantenir la seva reputació sense l'ajuda del seu pare, que feia poc que havia mort, insinuant que Iofont rebia ajuda del seu pare en la composició de les obres, o potser que publicava les últimes obres inèdites del seu pare amb el seu propi nom. Va ser coneguda la discussió entre Iofont i el seu pare Sòfocles. Quan el pare tenia 90 anys, Iofont va dir que estava privat de la raó i que per tant no podia administrar els seus béns. Els jutges van absoldre Sòfocles quan aquest els va llegir una part de la seva obra Èdip a Colonos demostrant la seva lucidesa. Després pare i fill es van reconciliar, i Iofont va posar a la tomba del seu pare una inscripció on es feia referència a l'Èdip a Colonos.
De totes les seves obres només se'n conserven algunes línies. Va escriure unes 50 tragèdies de les que Suides menciona:
* Ἀχιλλεύς, Aquil·les
* Τήλεφος, Tèlef
* Ἀκταίων, Acteó
* Ἰλίου πέρσις, La destrucció de Troia
* Δεξαμενός, Dexamen
* Βάκχαι, Les Bacants
* Πενθεύς, Penteu
Els dos darrers corresponen segurament a dues parts d'una sola tragèdia anomenada Αὐλῳδυί.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/617?rgn=pages;view=image;q1=IophonSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 607. ]
# Sant Cristòfol de la Clínica de Sant Cristòfol

Sant Cristòfol de la Clínica de Sant Cristòfol és la Capella de la clínica d'aquest nom, en el barri del Vernet Mitjà, de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És al sector est de la zona central del barri del Vernet Mitjà, a prop i a llevant de l'estadi de rugbi Aimé Giral. És en el número 21 de l'Allée d'Aime Giral.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113-Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 195. Sant Cristòfol de la Clínica de Sant Cristòfol». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ Sant Cristòfol de la clínica d'aquest nom en els ortofotomapes de l'IGN
# Saragüells

Els saragüells o camalets són uns calçons amples, de lli o de cotó, que cobrixen des de la cintura fins a la part superior dels genolls són de camals molt amples cenyits a la cintura per una cinta; duen unit un quadrat de tela a l'alçada de l'entrecuixa per a donar-li folgança i tenen plecs. Els portaven els llauradors de la zona litoral del País Valencià i de les Terres de l'Ebre, així com els habitants de l'Horta de Múrcia. És una peça de reminiscència morisca. Habitualment eren fets de teixit de llenç. A l'hivern es posaven els saragüells de negreta i de llana, més curts i no tan amples com els de lli; també es portava el saragüell blanc, i de vegades es podia portar també, un altre de més curt damunt, però d'un altre color.

## Referències

* ↑ Baladre Indumentària valenciana masculina Arxivat 2016-09-19 a Wayback Machine.
* ↑ Falles d'Alzira Indumentària valenciana masculina Arxivat 2011-09-26 a Wayback Machine.
# Escut de Perpinyà

L'escut oficial de Perpinyà està format per un fons d'or amb quatre pals de gules (senyera reial) sobre les quals la imatge d'un Sant Joan Baptista aureolat, patró de la ciutat, que porta una túnica de pèl de camell amb un cinturó de cuir, duent a la mà dreta una creu daurada i amb el braç esquerre sostenint un xaiet d'argent.
El segon escut de la ciutat consta de dues torres d'or amb els merlets de plata sobre fons vermell, coronats amb una flor de lis també daurada.

## Referències

* ↑ Crusafont i Sabater, Miquel. Història de la moneda de la Guerra dels Segadors: (Primera República Catalana) : 1640-1652. Institut d'Estudis Catalans, 2001, p. 154. ISBN 8472835960.
* ↑ Bosch, Andreu. Summari, Index, o epitome dels admirables, y nobilissims títols de honor de Cathalunya, Rossello, y Cerdanya. etc. Andreu Bosch, 1628, p. 389.
# Josep Maria Jané i Samsó

Josep M. Jané i Samsó (l'Arboç, Baix Penedès, 28 de gener de 1923 — 15 de juny de 2013) fou un promotor cultural català.
Del 1948 al 1966 va dirigir amb Esteve Cruañes i Oliver la revista clandestina Fe i Vida. Amic de Joan Ballester i Canals Fou el creador de l'Arxiu Arbocenc el 1948 i ha impulsat el Centre d'Estudis Colombins a Catalunya des de 1989. El 1972 va impulsar Òmnium Cultural al Penedès i el 1977 fundà l'Institut d'Estudis Penedesencs. També ha editat una biografia de l'abat Aureli Maria Escarré en 1993. El 1995 va rebre la Creu de Sant Jordi. El 1991 fou nomenat arxiver d'honor de la vila de l'Arboç, i el 2011 rebé el premi Teresa Basora de l'Institut d'Estudis Penedesencs.

## Obres

* Efemèride de l'Arboç en la Guerra del Francès (1994) publicat a Miscel·lànea Penedesenca, per l'Institut d'Estudis Penedesencs

## Referències

* ↑ «Josep Maria Jané i Samsó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Mor el promotor cultural i escriptor Josep Maria Jané i Samsó als 90 anys a ara.cat
# Futbol a Estònia

El futbol a Estònia és organitzat per l'Associació Estoniana de Futbol (Eesti Jalgpalli Liit).

## Competicions

* Lliga:
** Meistriliiga
** Esiliiga
** Esiliiga B
** II Liiga
** III Liiga
** IV Liiga
* Copa estoniana de futbol
* Supercopa estoniana de futbol

## Principals clubs

Clubs amb més títols nacionals:
* FC Flora Tallinn
* MTÜ SK FC Levadia Tallinn
* Nõmme Kalju FC
* FC Lantana Tallinn
* FC Norma Tallinn
* FC TVMK Tallinn
* FC Infonet Tallinn
* SK Tallinna Sport
* JK Tallinna Kalev
* Tallinna Jalgpalli Klubi
* JS Estonia Tallinn
* Tallinna JK Dünamo
* JK Eesti Põlevkivi Jõhvi
* FC Nikol Tallinn
* JK Tallinna Sadam
* JK Narva Trans

## Jugadors destacats

Fonts:
Des de 1920
* Eduard Eelma
* Heinrich Paal
* Arnold Pihlak
Des de 1930
* Richard Kuremaa
* Georg Siimenson
* Karl-Rudolf Silberg-Sillak
* Evald Tipner
Des de 1960
* Mati Gilden
* Rein Jauk
* Georgi Rjabov
Des de 1980
* Urmas Hepner
* Urmas Kaljend
Des de 1990
* Valeri Karpin
* Urmas Kirs
* Marko Kristal
* Marek Lemsalu
Des de 2000
* Aleksandr Dmitrijev
* Tarmo Kink
* Joel Lindpere
* Andres Oper
* Raio Piiroja
* Mart Poom
* Taavi Rähn
* Martin Reim
* Urmas Rooba
* Andrei Stepanov
* Sergei Terehhov
* Indrek Zelinski
Des de 2010
* Enar Jaager
* Ragnar Klavan
* Konstantin Vassiljev

## Principals estadis

| # | Estadi | Capacitat | Ciutat |
| 1 | A. Le Coq Arena (Estadi Lilleküla) | 15.000 | Tallinn |
| 2 | Kalevi Keskstaadion | 12.000 | Tallinn |
| 3 | Estadi Kadriorg | 5.000 | Tallinn |
| 4 | Estadi Tehvandi | 3.200 | Otepää |
| 5 | Viljandi linnastaadion | 2,506 | Viljandi |

## Referències

* ↑ Eesti 2011. aasta täiskasvanute meistrivõistlustel osaleb 164 võistkonda (estonià)
* ↑ Estonia's biggest football website (estonià)
* ↑ «Esiliiga B-tasand suurendab tõsiste klubide arvu ja aitab noori» (en estonian). Postimees, 28-11-2012. [Consulta: 28 novembre 2012].
* ↑ «Jalgpalli meistrivõistlustel osaleb rekordarv võistkondi» (en estonian). Estonian Football Association, 07-03-2013. [Consulta: 7 març 2013].
* ↑ «Estonia - List of Cup Winners». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Estonia - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Estonia All Stars». pesmitidelcalcio.com. [Consulta: 9 novembre 2018].
* ↑ «Football Classic Teams». pespespes.wordpress.com. Arxivat de l'original el 2019-01-06. [Consulta: 9 novembre 2018].

## Vegeu també

* Associació Estoniana de Futbol
* Selecció de futbol d'Estònia
# Peter Stevenhaagen

Peter Stevenhaagen (Haarlem, 24 d'abril de 1965) va ser un ciclista neerlandès que fou professional entre 1986 i 1992. Encara que no guanyà cap prova d'importància, si que participà diferents cops al Tour de França.

## Palmarès

* 1986
** 1r a Heerhugowaard
* 1987
** 1r a Dongen
* 1991
** 1r a la Profronde van Maastricht

### Resultats al Tour de França

* 1986. 29è de la classificació general
* 1987. 45è de la classificació general
* 1988. 29è de la classificació general
* 1989. 50è de la classificació general
* 1991. 94è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1988. No surt (6à etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it